ÉRTEKEZÉS
a’
Könyv-olvasásról

Irta
Laszkalner Antal
Veszprémi Kanonok

Pesten, 1832.
Esztergami K. Beimel Jósef’ betűivel.

A’ Könyvolvasásrúl.
Ha már ezelőtt nehány ezer esztendővel – mikor a’ külömbféle ösmereteknek írásban való közlése, az erre megkívántató elmekészségnek és a’ hozzá tartozó írásszereknek akkori szűke miatt, még csak ritkán, és nehezen történhetett meg – e’ tapasztalásbéli állításra fakadt a’ Prédikátor nevű szent könyvnek szerzője, hogy a’ sok könyvírásnak nincsen vége: mennyivel inkább illik ezen észrevétel a’ későbbi üdőkre; nevezet szerint, mióta a’ könyvnyomtatásnak mestersége kitaláltatván, és csaknem az egész világon mindég nagyobb meg nagyobb folyamatba jövén, az illy móddal közrebocsátott írományoknak csupa lajstromábúl majd számosabb kötetek támadnának most, hogysem régenten egész írott munkák találtattak?
Ebbűl ugyan, mivel tagadhatatlan, hogy a’ könyvek általlyában az észderűlést és tudósságot az embereknél nagyon elősegítik – több szem kettőnél többet látván, ’s olly úton, mellynek törésében és egyengetésében annyi ezer okos elmés férjfiú előre dolgozott, tovább haladni nem szinte nagy fáradságba telvén – természetesen és tulajdonképen az látszik következni, hogy, a’ kiadott könyveknek üdőnkint nevekedő számához képest, az embereknek is, kik hivatalbúl vagy hajlandóságbúl könyveket olvasni szoktak, a’ tudományokban és az erkölcsösödésben naprúl napra nagyobb előmenetelt szükséges tenniek: azonban a’ tapasztalás nyilván azt mutattya, hogy sokan, ámbár a’ könyvolvasásban majdnem szüntelen foglalatoskodnak, még is tudományos és kivált erkölcsi tökélletesedéseknek olly csekély tanújeleit adgyák, hogy igazán sajnálni lehet a’ drága üdőt, mellyet arra töltöttek. Ennek pedig mi az oka? Nem egyéb valóban, hanem hogy kevesen értik ’s tartyák közönségesen a’ könyvolvasásnak helyes és czélkövető módgyát, melly nélkül igaz és sükeres tudósságra ’s erkölcsösségre az által szert tenni lehetetlen.
Hogy tehát különösen azok, kik nem csupa üdőtöltésnek vagy hiú gyönyörködésnek kedvéért, hanem valóságos tanúlni és csínosodni kívánó szándékból adgyák a’ könyvolvasásra magokat, mindazonáltal ebbéli czéllyoknak megeszközlésére alkalmas vezető nélkűl szűkölködnek, jobb foganattal gyakorolhassák az olvasást: nem lessz talán sem üdőtlen, sem kelletlen, e’ fontos tárgy iránt némelly gyakorlásillető útásításokat és rendszabásokat velek tanácsadólag közleni; előbb ugyan akárminémű foglalatú könyvekre általlyában, azután pedig különösen a’ Bibliára, avvagy szent Írásra nézve, toldalék gyanánt végre hozzá függesztvén eggy rövid czikkelyt a’ szemeknek, úgymint az olvasásra tellyességgel szükséges szerszámoknak, illendő gondviselésérűl.

1. §.
Első és fő dolog, mellyre akárkinek a’ könyvolvasásban kell ügyelnie, abban áll, hogy azon könyveket, mellyeknek segedelmével tudáskörét messzebb terjeszteni, és magát jobban tökélletesíteni akarja, mindgyárt előre szorgalmatosan kikeresse és megválogassa. Mert nem mind jó az, a’ mi első tekintetre jónak látszik; sem nem igaz mindenkor, a’ mi szépen és kellemetesen mondatik: sőt az igen pompás és sokat igérő homlokírás, mellyel bizonyos új könyv díszeskedik, és a’ nagyon mesterséges vagy köcsögtető írásmód, mellybe a’ könyvszerzőnek csekély értékü, vagy éppen fonák arányzású munkája szántt szándékkal öltöztetik, nem ritkán alattomos előre tudósító ’s megintő jele az alacsony haszonkeresetnek, vagy, a’ mi sokkal rosszabb, a’ méz közé vegyített méregnek, és rózsák között lappangó kígyónak. Legalább az semmi kétséget sem szenved, hogy a’ folyamatban lévő ’s naponkint szaporodó könyveknek özönében hasonlíthatatlanúl nagyobb számmal találtatnak ollyanok, mellyek középszerű elméktűl, ’s úgy nevezett féltudósoktúl, külömbféle mellékes vagy éppen gonosz szándékbúl származtak, és így nem csak valóságos haszon nélkűl, hanem inkább tetemes kárral olvastatnak, mintsem ollyanok, mellyeknek szerzői érett eszű, sükeres itéletű, nagy tudományú és derék erkölcsi minéműségű emberek lévén, olvasóikat az igaznak bővebb ösmeretére, és a’ jónak szívesebb gyakorlására vezérleni képesek volnának.
Mindössze pedig három rendre oszthatni leginkább fel ama’ könyveket, mellyeknek olvasását, hogyha nem káros, minden bizonnyal haszontalan foglalatosságnak kell tartani, ’s következőleg akárkinek sem, a’ ki önnön javát szereti, és cselekedetét meg nem akarja bánni, de kiváltkép a’ gyakorlatlan elméjű ’s állhatatlan szívű ifiúságnak tellyességgel nem lehet javasolni. Ide tartozandók először azok, mellyek magokban igen silány szert foglalnak, és csupa mulatságra is alig alkalmatosak; másodszor azok, mellyek mohón és vigyázatlanúl olvastatván, mind az érzésre mind az észre és elmére nézve, könnyen veszedelmesek lehetnek; harmadszor és utóllyára azok, mellyek egyenesen és feltett szándékbúl a’ végre írottaknak lenni látszanak, hogy az olvasónak gondolkodásmódgyát tévelygésre csábíthassák, és szívét egészen megronthassák. Mind a’ három rendbélieket eggyenkint közelebbrűl tekinteni, és tellyesebben előre megösmerni szükséges.

2. §.
Vannak bizonyos üdőközök ez életben midőn az ember, súlyosabb dolgainn ’s gondgyainn örömest tágítani akarván, azonban elméjének felvidámítására egyéb alkalmas módot legottan nem találván, a’ könyvolvasásban keresi enyhülését. Magában semmikép sem rosszalható, sőt ajánlásra méltó gondolat: csak tárgyai azon könyveknek, mellyek illyenkor elővetetni szoktak, ne volnának gyakorta ollyanok, hogy, ammint nagyobb résznyire hivalkodó és csekély tehetségű elméknek mühellyében, másoknak sokkal jobb és helyesebb efféle munkái után vaktában koholtattak, úgy az olvasónak is – azonn kivűl hogy szemeit az olvasásban ekkint gyakorolhattya, és legfellyebb még, imitt amott eggy különös szójárásra vagy furcsa gondolatra, mint a’ szemét dombon vájkáló tyúk néha eggy árpaszemre nagynehezen akadván, ezzel magát soványan mulathattya, – más hasznot nem szereznek; sőt annyibúl ártanak is, hogy az embernek érzésügyelő izlését, azaz, a’ szépnek, illendőnek, felségesnek megítélésére való tehetséget, kellemetlenűl érdeklik ’s megvesztegetik; eszét külömbféle hibás véleményekkel ’s előítéletekkel betöltik; kedvét más velős és sükeres munkáknak olvasásátúl elveszik, ’s ezeknek voltaképen való megértésére őtet alkalmatlannak teszik.
Illyen dibdáb agyszülemények pedig, mellyek valóban kisebbségére és gyalázattyára válnak felvilágosodással és csinossággal kérkedő századunknak, minden ágaiban a’ tudományoknak úntig találtatnak; úgy hogy őket, a’ tudományokban járatos férjfiaknak is, míglen szorosabb visgálát alá nem veszik; sokszor nehéz más derék és talpra esett munkáktúl mindenkép megválasztaniok: mennyivel inkább szükséges tehát jól vigyázniok a’ tapasztalatlan ifiaknak, hogy efféle korcsfajzatokkal, még csupa üdőtöltésnek okáért is, barátságba ne ereszkedgyenek? Úgy is bizonnyára sokkal rövidebb az embernek élete, és sokkal több tudni való dolgokra van szüksége, hogysem illyes hiábanvalóságokra, ’s illy foglalatos tunyaságra üdejét és pénzét vesztegesse.

3. §.
Az említett akárminémű tárgybéli izlésrontó, észcsavaró ’s üdővesztegető irományokon kívűl, majd éppen olly számosak, vagy talán még számosabbak, az úgy nevezett szép, azaz, szivérzékenyítő mesterségekhez és tudományokhoz tartozó munkák, mellyek a’ helyesen visgálódó észnek, és kiváltképen a’ jó lelkiösmeretnek tiszta és igazságos ítéletét mindenkor ki nem állyák, ’s ugyanazért, hogy ne ártsanak, felette nagy vigyázást és szorgalmatos előre való gondoskodást is kivánnak. Illyenek nevezet szerint a’ lepcses mesék, költeményes történetek (Románok) víg, vagy szomorú játékok, gúnyirások, ’s több hasonlók.
Meg kell ugyan vallani, hogy az efféle munkák, ha jeles, ügyes és erkölcsös szerzőktűl veszik eredeteket, a’ mellett mértékletesen, okosan és annak üdejében olvastatnak, nem csak elmevidámító gyönyörködést okozhatnak, hanem az által, hogy az olvasót az igaznak elfogadására és a’ jónak tellyesítésére birni és szinte elragadni képesek, észderítő és szívnemesítő eszközök gyanánt is szolgálhatnak. Legalább e’ végbűl szokták a’ felsőbb Deák oskolákban járó ifiakkal még most is rendszerint megtanúltatni ’s könyv nélkül elmondatni kötött vagy kötetlen beszédű illyes munkáit a régi nevezetesebb Íróknak, hogy azokbúl mind az ékes irásmódra követni való példát, mind a’ helyes és eszes gondolkodásban illendő oktatást vegyenek magoknak. Ámde az is bizonyos, hogy, a’ kik leginkább ifiúkorokban, az illyen érzésügyelő vagy szívérdeklő munkáknak olvasását felettébb kedvellik, és benne sem szükséges válogatást nem tesznek, sem alkalmas rendet ’s módot nem tartanak, ha talán egyéb kárt nem okoznak is magoknak, azaz, természetes eszeket és jó erkölcsöket egészen meg nem vesztegetik is általok; már csak azt is elég rövidségnek ’s ártalomnak tarthattyák, hogy az efféle költemények nagyon elérzékenyítik ’s elpuhíttyák a’ szivet; az észnek pedig eggyoldalú vagy éppen ellenes arányzást adnak, és tündér világba helyeztetvén az embert, a’ valóságos létséget, és jelenvaló állapottyát a’ társaságos életnek, vele megúntattyák; eggy szóval, a’ kivánatos vidámság és elmegyönyör helyett, mellyet igérnek, többnyire lehetséges önelégedését ’s boldogságát rabollyák el a’ szivnek.
Azonban, igen közönséges, mellette pedig főképen veszedelmes következése a’ szabadabban és pajkosan irtt költeményes munkák’ olvasgatásának az, hogy a’ képzelődést akárkiben is, de leginkább a’ természettűl már heves fiatal emberekben, nagyon megtűzesíteni, külömbféle ál, csélcsapó és tisztátalan képekkel ’s ábrázolatokkal bemocskolni, a’ nemösztönt és testi szerelmet üdőnek előtte felébreszteni, vagy mód nélkűl nevelni, ’s ennél fogva őket a’ tiltott szerelmeskedésre, sőt a’ végső zabolátlanságra lassankint elkészíteni ’s hajlandókká tenni szokták. Óh! hány ifiú nem siratta már meg, élemedett ’s megjózanodott korában, azon indulatos viszketegséget, mellyel ők az illyen mulatságos könyveken azelőtt annyira kapdoztak, hogy eszeket is elkábították, erkölcsöket is veszedelembe ejtették miattok? Vagyon, tudniillik, a’ Példabeszédeknek állítása szerint, ollyan út azaz, ollyan ügyekezet, vágyakodás, foglalatosság, melly az embernek elejénte igaznak, tisztességesnek, helybenhagyhatónak, látszik, de a’ mellynek kimenetele halálos, avvagy igen szerencsétlen és keserves.

4. §.
Így lévén a’ dolog az említett első és második sorban álló könyveknek vigyázatlan és módatlan olvasására nézve, mit kellyen a’ harmadik osztálybéliekrűl, a’ józan észnek hagyománya, és a’ hiteles tapasztalásnak bizonyítása szerint, végre ítélni, már maga az illy könyvek’ szerzőinek könnyen kinyomozható, és majdnem szembetünő gonosz szándéka elegendőképen megmutattya. Tudniillik voltak minden üdőben, vannak ’s lesznek olly fordúltt eszü és romlott szivű emberek, kik, a’ helyett hogy velek született jeles elmetehetségeket, ’s egyéb természeti alkalmasságokat, köz hasznú szerzeményekre, magoknak ’s embertársaiknak tökélletesítésére és boldogítására illendőképen fordítanák, inkább azokkal a’ religyiónak és erkölcsösségnek ostromlására, külömbféle hibás talpállításoknak ’s ártalmas véleményeknek terjesztésére, más alábbvaló elmetehetségű, kevesebb tudományú és próbálatlan erkölcsű személyeknek elcsábítására – feltett szándékbúl visszaélnek. Ugyan is, mivel ők, saját vétkek és átalkodottságok miatt, igaz hit és jámborság nélkűl szűkölködvén, nyugodtt elmével ’s önelégedéssel nincsenek, nem is lehetnek; tudgyák ellenben, vagy legalább méltán gyaníttyák, hogy más istenfélő és erkölcsös életű emberek, még erős hitbéli ’s erkölcsi meggyőződéssel birnak, nálloknál mindenkép csendesebb lelkiösméretűek ’s boldogabak: embertelen irigységtűl és kárkivánástúl indítatván, megvetik minden mesterségeket, melly által ezen meggyőződést bennek mennél alább szállíthassák, sőt, ha lehetséges, egészen fel is forgassák.
Hogy pedig annál könnyebben és bizonyosabban elérhessék ezen gonosz czéllyokat, nem mindenkor merik lélekvesztő fegyverekkel nyilván és egyenesen megtámadni azokat, kiket kelepczébe dönteni akarnak; attúl tartván, nehogy illyképen őket hirtelen megrezzentsék, és magoktól egészen elidegenítsék: hanem többnyire róka’ módgyára alattomban és mellesleg incselkednek utánnok, midőn vagy közbevetett hímes szavakkal, messzünnen kölcsönözött okoskodással, hosszúra nyújtott kerek beszédekkel, igen nagy fenekét kerítvén ama’ képtelen és próbáltt igazságokkal megférhetetlen allításoknak, mellyeket olvasóikkal elhitetni akarnak, azon törekednek, hogy ezeknek figyelmetességét az okoskodásban ejtett szarvas hibáiktúl elvonnyák, és elméjét hiú, ál ’s igaztalan következteléseiknek, toldalékaiknak, jegyzéseiknek helybenhagyására észrevehetetlenűl elkészítsék; vagy a’ legszentebb hitágozatokat, törvényeket, szertartásokat, hozzájok semmikép sem illő jussal megrostálván és rázogatván, azoknak sükeres, világos, észgyőző okait készakartva elmellőzik, vagy csak résznyire és futólag érintik; látszatos akadékait, hiányosságait ’s gyengébb oldalait viszontag szorgalmatosan kikémlelik, és ravaszúl nagyítván, vagy fonákúl elcsavarván, mesterségesen öszveszőtt, ’s már elégszer derekasan megczáfoltt ellenvetésekkel újra ostromollyák; vagy rövidebb, de annál veszedelmesebb úton, mellyet nevezet szerint Voltaire és czimboratársai választottak, egynehány negédes mondással megvetik, kigúnyollyák, nevetségesekké teszik.
Már pedig tapasztalhatóképen bizonyos az, hogy az ál okoskodások (sophismák) és helytelen vítatások, de leginkább a’ vakmerő gyalázások, mellyeknek azelőtt senki hitelt nem adott, sőt a’ mellyekrűl senki irtózás nélkűl nem is gondolkodhatott, ha némelly nagy hirű ’s tekintetű, jóllehet mellette gonosz és hamis lelkű íróknak, közre bocsátott munkáiban vegyesleg előkerűlnek, és vigyázatlanúl olvastatnak, üdővel majd szintolly rossz következéseket szülni képesek, valamint az embernek önmagátúl kigondoltt ’s önmagában tápláltt hibás és helytelen véleménnyei. Mert, midőn az igaztalan ügynek ama’ hivatlan szószólói olly bátran és fennyen mondogattyák (de meg nem bizonyíttyák), hogy a’ dolog, mellyet vítatnak, nyilvánvaló, a’ józan észnek megtagadása nélkül kétségbe nem vehető, minden okos embernek ítéletével megeggyező; mások is, nehogy tompa eszűeknek, tudatlanoknak, ostobáknak széltében hireszteltessenek, gyáva szemérmességbűl sokszor úgy tetetik magokat, mintha velek egyet értenének; még utóllyára eme’ szinlésbűl valóságos és indúlatos vélekedés nem támad bennek.

5. §.
Ezen kész veszedelem – mellyet a’ csábító könyvek, mind az igaz religyióra, mind a’ polgári társaságra nézve, könnyen okozhatnak, sőt az által, hogy a’ szabad gondolkadásra, az erkölcsromlásra, és a’ függetlenségnek zenebonás kivánságára tágas útat nyítottak, valóban is okozni tapasztaltattak – szemek előtt forogván az egyházi és világi Előjáróknak: nehogy efféle könyveknek dögleletes mételye szüntelen’ messzebb terjedgyen, és több meg több előre gyanakodni ’s félni nem tudó eggyűgyűeket megvesztegessen, mind a’ két részrűl olly intézetek tétettek, hogy semminémű hitostromló és erkölcsrontó, vagy a’ kormányozásnak és köz csendességnek rövidségére válható könyveket, akár itthon kinyomtatni, akár ha másutt kinyomtattak és lopva becsúsztattak volna, valakinek magánál tartani, annál inkább olvasni, különös ok és engedelem nélkűl szabad ne legyen. Méltán is bizonnyára: mert az illy könyveknek olvasása által, nem hogy valaki a’ hasznos ösmeretekben és az erkölcsösségben gyarapodna, inkább az igaznak csupa látszattyát valóságos igaz gyanánt elfogadni, a’ gonoszt pedig irtózás nélkűl elméjében forgatni, pirúlás nélkűl emlegetni, és tartóztatás nélkűl elkövetni tanúllya.
De ha mindgyárt sem egyházi sem világi tilalom által nem volna is illy veszedelmes könyveknek olvasása illendő korlátok közé szorítva; ezt már maga a’ természet törvénnye, melly akárminemű veszedelemnek elkerűlését parancsollya, kinekkinek általlyában, kiváltképen pedig azoknak, kik habzó szivhajlékonyságokra nézve, hiteket ’s erkölcsöket igazán félthetik miatta, valósággal megtiltotta. Nem is mentheti magát senki okosan ama’ közönséges kifogással, hogy nincsen olly rossz könyv, mellybűl valami jót tanúlni nem lehetne; vagy, hogy annak, a’ ki valamelly gyanús könyvet csak naggyábúl és tulajdonképen való részvétel nélkűl olvas, semmi veszedelemtűl nem kell félnie. Mert, ammint zavaros és megvesztegetett kútforrásbúl tiszta és egésséges vizet meríteni nem lehet: úgy fonák eszű és gonosz szivű iróknak munkáibúl helyes és épűletes oktatást vallyon kicsoda szedegethet? Azután, ha mérget, kivévén mikor orvosság gyanánt vigyázva vétetik, akárkinek csak kóstolni sem tanácsos: a’ botránkoztató könyveknek olvasása legfellyebb azoknak nem annyira ártalmas, kik elegendő készülettel, ’s olly szándékbúl fognak hozzá, hogy felfödözhessék a’ bennek találkozó balgatagságokat, és ravaszságokat illendőképen meg is czáfolhassák.

6. §.
Kivilágosodván eddig, micsodás könyvektűl kell akárkinek is, de leginkább a’ könnyen elcsábítható ifiúságnak, ha kárát látni nem akarja, szorgalmatosan őrizkednie; az egyenes rend magával hozza, hogy azon könyvek is, mellyeket az olvasásra egyebek előtt választani illik, röviden megemlítessenek. Ezek pedig általlyában háromfélék lehetnek: úgymint szükségesek, vagy hasznosak, vagy gyönyörködtetők. Szükségeseknek mondhatni azokat, mellyek egyenesen és eszközetlenűl az ember’ lelki vagy világi boldogságának előmozdítására szolgálnak: a’ minémüek valamennyi emberre nézve, a’ religyiót és az erkölcstudományt fejtegető munkák; minthogy a’ Bölcsnek állítása szerint, hiú az embernek akármelly egyéb tudása, hacsak az Istennek és az Istenre ügyelő dolgoknak helyes ösmerete nincsen benne. Ezen kivűl pedig, ammint valaki ez vagy amaz állapotra és hivatalra adta magát, azonkép mindenkinek olly könyvek lehetnek szükségesek, mellyekben ugyanazon állapotnak ’s hivatalnak illendő viselésére czélalkalmas talpigazságok, gyakorlásbéli rendszabások ’s útmutatások foglaltatnak: p. o. az egyházi embereknek szükségesek ollyanok, mellyek az Istentudományrúl és lelki dolgokrúl – a’ jusitélő ’s ügyvédlő személyeknek ollyanok, mellyek a’ törvénytudományrúl – az orvosoknak ollyanok mellyek a’ nyavalyákrúl és a’ betegeknek gyógyításárúl tulajdonképen értekeznek. A’ Hasznosak közé tovább számlálhatni azokat, mellyek ha egyenesen és eszközetlenűl nem is, legalább eszközösen és mellesleg arra valók, hogy általok akárminémű állapotú és hivatalú ember, az észnek és a’ szivnek nagyobb csinosodásához jutván, külömbféle kötelességeinek ügyesebben és pontosabban megfelelhessen. Illyenek a’ többi között az észtudománynak (logicának), bölcselkedésnek (metaphysicának), természetvisgálásnak (physicának), hazai és közönséges történetirásnak, nyelvtudománynak tárgykönyvei. Végre a’ Gyönyörködtető könyvekhez nevezet szerint tartoznak a’ jobb izlésű és tisztességes foglalatú költeményes munkák, jelesebb útirások, barátságos levelek, tudományos vagy politicabéli újságok, ’s több effélék.
Mind a’ három említett felekezetű könyvek iránt kettőre méltó leginkább vigyázni. Első az, hogy akárki a’ szükséges könyveknek olvasására általlyában több üdőt és nagyobb szorgalmat, mintsem a’ hasznosakéra, ’s ezekére ismét többet és nagyobbat, mintsem a’ gyönyörködtetőkére fordítson; mert a’ könyvekben foglaltt külömbféle igazságok ’s értemények (notiones) közül, némellyekben járatlanak lenni, ámbár nem dicséretes, de nem is vétkes: egyebeknek nemtudása pedig, azonkivűl hogy vétekűl tulajdonítandó lehet, legnagyobb zavarodásba és alkalmatlanságba is keverheti sokszor az embert. Másik az, hogy, a’ ki akármellyik rendbéli könyveknek helyes megítélésében és válogatásában, saját értelméhez és átlátásához okosan nem bizhatik, – a’ mi gyakorta és sokaknál megtörténik – más érettebb eszű, sükeresebb ítéletű és nagyobb tapasztalású férfiakhoz folyamodni, ’s tőllök e’ végre tanácsot kérni ne vonakodgyon. Így lészen, hogy mindenkor nagyobb fogannattal és üdőnyereséggel fog olvasni.

7. §.
Nem elég azonban, az olvasni való könyveket általlyában jól meg tudni egymástúl választani; hanem egyszersmind bizonyos rendszabásokat, és illendő tanúlásmódot is szükséges az olvasásban tartani. Minden egyéb előtt, mivel a’ könyvolvasásnak fő és végső czéllya tulajdonképen az, hogy általa az ember a’ tudósságban és bölcsességben mennél tovább, annál inkább gyarapodgyon: Plinius’ és Seneca’ tanáccsa szerint, nem annyira sok könyvet, mint könyvekbűl sokat (non multa, sed multum), azaz, nyomosan, elmélkedve, és magára alkalmaztatva kell olvasni. Mert, ammint testiképen nem az ollyannak szolgál legjobban egéssége, a’ ki sokat eszik, hanem a’ ki , testének természeti minéműségéhez mérsékelvén evését, csak annyi ételt, még pedig jól megrágva, vesz magához, a’ mennyit gyomra valósággal megemészthet ’s vérré változtathat, szintúgy a’ léleknek tökélletessége is az olvasás által akkor eszközöltetik meg foganatosan, ha valaki sem egyebet, mintsem eszével felérhet és voltaképen átérthet, sem többet, mintsem gondalattyában rendbe szedhet, és emlékezetében alkalmasint fenntarthat, eggy húzomban nem olvas.
Legalább annyi bizonyos, hogy a’ mód nélkűl való sok olvasás, értelmesség helyett, melly még is fő alkuja a’ tudásnak, csak zavarodását szüli a’ képzeteknek, és ama’ büszke önnelegendőséget, melly mindenfélébűl valaminek felfogásánn tellyességgel megnyugodván, a’ szoros visgálásnak hidegvérű komorságát útállya, és az igazságnak velejébe való benyomakodást, balgatag oskolabéli kényszerítésnek tartya. Ebbűl pedig közönségesen következik, hogy az illyen sokat olvasni szeretők, ha nyomos értekezésre jut a’ dolog, legottan érzik, sőt nyilván meg is mutattyák elmebéli ügyetlenségeket. Avvagy mi az oka, hogy a’ régi tudósok többnyire járatos észszel és fontos itélettel birtak? Nem azé, hogy kevesebbet olvastak ugyan, de annál többet elmélkedtek, és elmélkedéseknek folyamattyát gyakorlásba venni el nem mulatták? Tudniillik magok akartak gondolkodni, és cselekvéseiknek határozó okai lenni inkább, hogysem másokat, még pedig sokszor nem szinte derekas eszűeket, hagytak volna gondolkodni, és minteggy kezeskedni magok helyett.

8. §.
Minthogy tovább akármelly emberi cselekedetben különös figyelemre méltó a’ szándék, nem csak azért, hogy tőlle függ leginkább a’ cselekedetnek jó vagy rossz, helyes vagy helytelen belső minéműsége, hanem azért is, hogy általa alkalmatosan ki lehet nyomozni, meglehet határozni azon módokat, mellyek a’ felvállalt cselekedetnek szerencsés kimenetelét elősegíteni szokták: illendő, hogy az olvasásra nézve is, minekelőtte hozzá fogjon valaki, szive szerint tudakozza magátul, miért akarja éppen ezt vagy amazt a’ könyvet, ’s miért éppen most olvasni? Ugyan is a’ válasz, mellyet neki belső érzése adni fog, mind azt, ha bátran és jókor belé kaphate az olvasásba, mind ama’ szempontot, mellybűl kiváltképen szükséges az elővett könyvet olvasnia, megfogja egyenesen ösmertetni vele. Így nevezet szerint, a’ ki azért adgya magát az olvasásra, hogy tudományos ösmereteinek körét bővítse, vagy észügyelő elmeélességét gyakorollya, nem fog kétség kívül, ha czélkövetőleg akar olvasni, e’ végre ajtatos vagy szivérzékenyítő könyvet választani: ammint viszontag az ollyan, a’ ki főképen lelki épűlésére szert kiván tenni, ezt, igen fellengő és eggyre bölcselkedő tárgyakrúl irtt könyvekben, annyival inkább csupa gyönyörködtetőkben, nem fogja keresni.
Megtörténhet néha mindazonáltal, hogy, valamint külömbféle bogarak, sőt egy felekezetűek is, szintazon virágbúl külömbféle nedvet és táplálékot színak magoknak, úgy azon eggy könyvet többféle olvasók, vagy talán éppen azok, kiki saját szándékának vezérlése szerint, többféleképen haszonolhattyák. P. o. Tacitus’ munkáit máskép fogja olvasni az oskolagyermek, máskép a’ Politikus, máskép a’ Psychologus, megint máskép a’ Belletrista. Az oskolagyermek megelégszik avval, ha Tacitus’ tömött deákságát az anyanyelvre fordítani, ’s némelly ékesebb szójárásait feljegyezni tudgya. A’ Politikus leginkább olly helyekenn fog mulatozni, a’ hol az országlásnak és polgári rendtartásnak különös talpregulái előkerülnek. A’ Psychologus, elmellőzvén az oskolai észrevételeket és országláshoz tartozó rendszabásokat, minden jelesebb történetekben csak az embert fogja, lelki minéműségeire nézve, nyomozólag tekintetbe venni. A’ Belletrista viszontag Tacitussal, mint szerzővel fogja inkább, mintsem a’ tőlle szerzett történetírásnak foglalattyával, magát gyönyörködtetni; egyedül amannak szép eszét, és ritka elmekészségét fogja csudálni. Innét vagyon, hogy sokszor ugyanazon könyvrűl olly igen külömböző az itélet: mivel tudniillik majdnem mindenik olvasó más meg más szempontbúl nézi a’ dolgot benne, más meg más itélettel is van közönségesen felőlle. Hogy tehát az olvasásra választott könyvnek valóságos mivoltárúl igaz ítéletet hozhasson valaki, nem elég, annak egész foglalattyát figyelmetesen átolvasnia, hanem azt is, mi adott a’ könyvszerzőnek okot az irásra, és mi volt akkor feltett czéllya, ki kell szorgalmatosan nyomoznia: kinyomozhattya pedig, ha a’ könyv’ elején találtatni szokott Előbeszédet, és az úgy nevezett Bevezetést, olvasatlanúl nem haggya.

9. §.
Megkivántatik ezenfelűl az olvasóban, a’ végre, hogy haszonnal űzhesse az olvasást, a’ tanítékonyság ’s akárminémű előítélettűl való menekedés. Az első azt hozza magával, hogy a’ ki olvasni akar, azért olvasson, hogy valóban megtudhassa, bizonyos dologrúl mit beszéllenek, mit itéltek ’s hogyan okoskodtak mások, megtudván pedig ezeket, és saját tapasztalásával, itéletével ’s okoskodásávál öszvetartván, ha ollyasra akad, a’ mihez eddig jól nem értett, vagy a’ miben valamennyire bizonytalankodott, vagy a’ mirűl hibásan vélekedett, azt önkint elfogadni, és hasznára fordítani, ne tartsa szégyennek. Ellenkezik tehát az igaz és dicséretes tanítékonyság amaz alacsony szolgai majmozással, melly maga nyomozni nem mervén, az idegen tekintetnek egész hódolással enged, és akármelly hihetetlen állításnak is, csakhogy a’ szorgalmatos visgálásnak alkalmatlanságátúl megmenekedgyen, vaktában hitelt ád. Errűl irja Cicero (de nat. deor. l. 1 c. 5. 10.): „Az okoskodásban nem annyira a’ szerzőket, mint az ok’ értékeit kell keresni. Sőt azoknak, kik tanúlni akarnak, többnyire árt a’ tanítónak tekíntete; mert megszűnvén önnön itélő tehetségekkel élni, mindenre, a’ mit attúl, ki hiteles előttök, megválasztva látnak, könnyen hajlanak. Azért nem hagyhatom helyben, a’ mit Pythágorás’ tanítvánnyairól értettem: kik, ammint mondgyák, a’ vetekedés közben valamit vítatván, mikor ennek okárúl kérdeztettek, azt szokták felelni: Ő maga mondotta; ő maga pedig, Pythágorás vala.”
Az előitéletnek hasonlóképen az olvasóra nézve majdnem mindenkor czélellenző következése lévén – úgymint a’ melly gátot vet a’ visgálódó észnek, hogy igaz értékét valamelly dolognak, vagy állításnak voltaképen át ne láthassa, érdemeképen meg ne böcsűlhesse – azt egészen félre kell tenni; és egyenes szivvel, nem arra, mit igér a’ könyvnek szerzője, vagy mit remélhetni tőlle, hanem mikép tellyesíti igéretét, az az, mennyire igazak állításai, és bizonyító okai mennyit nyomnak, leginkább kell ügyelni. Minekokáért, a’ melly könyvrűl valaki előre magával elhitette, hogy csekély értékű vagy kellemetlen érdeklésű a’ tárgya; következőleg hogy igen keveset, vagy semmit sem tanúlhat, kedve szerint belőlle, jobb, hogy azt ne is olvassa. Külömben illyes felőlle ejtett üdőtlen bal itélete mellett, a’ benne lelhető legnyomosabb igazságok, leghelyesebb észrevételek ’s okoskodások, reá nézve, a’ szántó földben elrejtett kincs gyanánt, mellyet ott senki sem keres, nem is gyanít, haszontalanok maradnának: valamint viszontag az előre igen deréknek gondoltt könyvben olly különösségek is képzeltethetnek, mellyek ott semmikép jelen nincsenek.

10. §.
Az olvasásban jó rendet is kell tartani, még pedig, mindaz olvasni való könyvekre, mind az olvasás módgyára, mind az üdőre nézve. A’ mi a’ könyveket illeti: azonkivül hogy, a’ fellyebb (6 §.) említett javaslás szerint, a’ szügségeseknek a’ hasznosokhoz, ’s ezeknek megint a’ gyönyörködtetőkhöz képest, elsőséget kell engedni, még az eggyfélékbűl sem tanácsos mindent, a’ mi eszébe jut az embernek, vagy történetbűl kezébe akad, össze vissza olvasni, és eggyik tárgyról a’ másikra, melly az előbbenivel tán semmi öszvefüggésben sincsen, lepke módra minteggy átrepdesni. Sőt, a’ jó rend azt kivánnya, hogy bizonyos felvett tárgyrúl, vagy tudományrúl , elsőben olly könyvek olvastassanak, mellyek a’ többi efféléknek megértésére alkalmatosan elkészítik az elmét, ’s mellyek emezekre néműnémű világosságot árasztanak; következőleg hogy a’ könnyebb észfogásúakkal az olvasást el kell kezdeni, ’s így lassankint átlépni ollyanokra, mellyek mélyebben fejtegetik a’ dolgot, ’s ugyanazért nehezebben is érthetők lenni szoktak.
Szintúgy az olvasásnak módgyára nézve szükséges, hogy a’ mennyire csak kitelik valakitűl, eggy végben olvassa el azon munkákat, mellyek ugyanazon tudományrúl írattak, ’s egyféle tárgyhoz tartoznak. Ez, nem csak megeszközli a’ gondolatoknak öszvekötő egységét, hanem az emlékező tehetséget is nagyon elősegíti az emberben; minthogy általa minden rokony gondolatok és tárgyadományok szorosabban öszvefüggesztetnek, az elmébe mélyebben benyomódnak, és több oda való képszövetkezések ’s képzetújítások támadnak: ha kivált ollyan nevezetesebb mondások vagy igazságok, mellyek eggyik vagy másik efféle könyvben az előszöri olvasáskor elegendőképen észre nem vétettek , és így a’ gondolatoknak valóságos tárgyaivá nem válhattak, több ízben is elolvastatnak. Valamint pedig, ellenkező tekíntetbűl, nem kevés hátramaradást okoz a’ tanúlásban, az igen sokféle munkáknak elegyes olvasása; a’ hol eggyik tárgynak nyomadéka a’ másikét nagyon meggyengíteni, vagy egészen eltüntetni szokta: úgy az egyfélének gyakorta való félbeszakasztása is kár nélkűl ritkán vagyon; minthogy illyenkor az észképek’ sora hirtelen szétbomolván, ezt igen nehéz azután ismét helyre állítani, ’s illendőképen folytatni. Sőt gyakran megtörténhet, hogy a’ legfelségesebb gondolatok, mellyek az elmében már kifejtődni kezdettek, illy félbeszakasztás által zsengéjekben megfójtatnak, ’s tán örökre elenyésznek.
Végre a’ rendkövető olvasás abban is áll, ha annak üdejében gyakoroltatik. Legalkalmatosabb üdőnek látszanak pedig, valamint egyéb észbéli munkára, úgy különösen a’ fontosabb tárgyú könyveknek figyelmetes olvasására, a’ reggeli vagy estvéli órák: mert reggel, a’ gondolkodó erő az éjjeli nyugodalom által megújúlván, kevés fáradsággal többre mehet az ember, mint egyébkor kettőztetett iparkodással, ama’ régi közmondás szerint: Aurora musis Amica. Estve nemkülömben azért jó olvasni, mivel az ételemésztés a’ gyomorban akkor már véghez menvén, ’s így az agyvelőben öszvegyűlő vékony inacskáknak is szökő ereje frissebb mozgásba jövén, nagyobb készséget nyer az elme értő tehetségének gyakorlására. Ellenben, sem mindgyárt ebéd után, sem vacsora után nem esik jól az ollyan könyveknek olvasása, mellyek nagy erőlködést ’s állandó figyelmetességet kívánnak. Mert ez által meggátoltatván a’ gyomor természetes munkálkodásában, az egésség is már nagyobb már kisebb mértékben elgyengűl. A’ lefekvés előtt különösen azt szokta a’ mély gondolkodás okozni, hogy miatta az ember sokáig nem tud aludni; vagy ha utóllyára nagynehezen elalszik is, avval, a’ miről ébren gondolkodott, álmában szüntelenűl bajlódik.

11. §.
Mivel hogy nincs regula kivétel nélkűl, az imént javaslott rendhez is, mellyet az olvasásra nézve általlyában követni szükséges, nem kell olly szorosan és félénken magát szabni az embernek, hogy tőlle, a’ környűlállásoknak minéműségéhez képest, eggy keveset eltávozni, és az igen fontos vagy komor munkák mellett néha könnyű ’s vídám tárgyúakat is olvasgatni ne akarjon. Ugyan is, a’ munkáknak illyes változtatása, azonnkivűl, hogy elűzi az únalmat, melly az egyformaságbúl támadni szokott, és a’ kábúlástúl, búsongástúl, csüggedéstűl megmenti az elmét, fel is éleszti ennek lankadtságát, ’s új erőt ád neki, mellynél fogva nehezebb munkákban ismét, jó kedvel és egész készséggel foglalatoskodhasson. És ezen változtatásnak leginkább akkor van helye, midőn valaki mélyebb gondolkodásra, és elvontt tárgyakrúl való állhatatos elmélkedésre alkalmatlannak érzi magát; vagy midőn észre veszi, hogy a’ tanúlásban fáradni kezd elméje ’s fogyni ereje: mert a’ lelket munkára kényszeríteni nem lehet; vagy ha kényszeríteni akarjuk, a’ mellett hogy egésségünkben kárt teszünk, idomatlan középszerűségnél többre nem igen vihettyük illyenkor a’ dolgot.
Nem elég pedig az elmefárasztó könyveknek olvasását, szükséges enyhülés végett, koronkint másfélékkel felcserélni, vagy néha beszéllgetéssel, néha sétálással, néha kézi foglalatossággal magát felvídámítani; hanem azonn is kell iparkodni, hogy, a’ melly sükeres gondolatokba az előbbeni olvasás közben valaki nagyon belé volt merűlve, azok pihenő óráiban is erőt ne vegyenek rajta, és az elmeújúlást ne akadályoztassák benne. Minekokáért, ha mulatságos könyvekkel akar magánn tágítani, erre a’ nevezetesebb útrajzolások és életírások, más effélékkel (6 §.) neki legjobb szolgálatot fognak tenni: ha az említett szándékbúl másokkal beszédbe ereszkedik; vigyázzon minden szavára, ’s amazokét is viszontag egész figyelmetességgel hallgassa; ha magányosan járdogál; olly tárgyakra függessze kiváltképen eszét, mellyek őtet hathatósan és kellemetesen (de nem ám vétkesen) érdekelni képesek: ha kézi munkában foglalatoskodik; ezt ne tsak bibelődve és látszatra, hanem mennél nagyobb szorgalommal és pontossággal viegye végbe. Igen alkalmatos elmevídámító eszköz azonfelűl a’ musika is, ollyanokra nézve tudniillik, a’ kik benne járatosak, vagy hallására szert tehetnek.
Eggyáltallyában pedig mivel az előbb dicsértt rendtartás, csak előmozdító eszköz arra, hogy az ember akármelly ügyekezetében, következőleg az olvasásban is, kívánatos előmenetelt tegyen; ok nélkűl azt ugyan el nem kell mellőzni, de egyszersmind hozzá sem kell magát senkinek olly szorosan kötni, hogy akkor is, midőn illendő szabadsággal élhet, önképen annak rabja legyen. Azutánn, mivel a’ mulatságos dolgoknak tulajdon czéllya nem egyéb, hanem hogy a’ fáradságos munkátúl eltikkadó emberi testnek vagy léleknek új erőt ’s elevenséget szerezzenek: igen fonákúl és czélellenzőleg cselekszenek mind azok, kik a’ gyönyörködtető könyveknek olvasását, mellyhez csak ollykor és mellesleg kellene folyamodniok, fő foglalatosság gyanánt űzik, ’s legszebb üdejeket avval vesztegetik. De még tetemesebb hibát követnek el, kik, a’ mostan uralkodó bal szokás szerint, a’ könyvolvasással többnyire csak érzésügyelő ízléseknek kisímítását, vagy legfellyebb értelemillető ösmereteknek gyarapítását arányozzák, szíveknek pedig, az az, vágyó tehetségeknek nemesítését, holott kiváltkép ettűl függ az embernek tulajdon méltósága és igaz boldogsága, a’ mellett majdnem egészen elhenyélik! 

12. §.
Még egynéhány észrevételek és rendszabások vannak hátra, mellyeket szem előtt tartani, és gyakorlás által létesíteni, szükséges, a’ végre hogy a’ könyvolvasásbúl valaki magának igaz és állandó hasznot szerezhessen. Első az, hogy midőn az ember olvasni kezd, akárminémű gondgyaibúl magát előbb kifejteni, és minden kedvetlenséget vagy mésféle háborodásait a’ szivnek magátúl eltávoztatni ügyekezvén, elméjét jól öszveszedgye, és mondásonkint, sőt szavankint a’ könyvszerzőt nyomban követvén, szorgalmatosan visgállya, mi különös vagy közönséges, mi fellengő vagy alávaló, mi új vagy régi fordúl elő állításaiban: a’ hol kiváltképen arra kell vigyázni, hogy az előadásnak bájoló kellemetessége az elmét el ne csábítsa, és a’ csendesen visgálódó észt is maga’ részére ne hódítsa.* Nem kell tehát gyorsabban olvasnunk, mintsem gondolkodni tudunk; ’s nem kell eggy könyvet is jól átolvasottnak tartanunk, ha a’ benne foglaltt okoskodásokat vagy téteményes dolgokat mindenkép ki nem tanúltuk, fejünkbe velősen nem oltottuk, és ebbéli foglalatosságunknak okozattyárúl magunknak vagy másoknak elégítő számot adni képesek nem vagyunk.
Így nevezet szerint a’ tudományépűletes (Systematicus) munkákban, kötelessége az olvasónak, ama’ fő okot, mellyen a’ szerző’ állításainak és következtetéseinek erőssége, mint talpfalonn nyugszik, szorgalmatosan kinyomozni és megválasztani; netalán a hihető agyaskodástúl elfoglaltatván elméje, próbáltt igazságnak vegye, a’ mi sükeretlen talpokonn épülvén, a’ szoros próbát ki nem állya. A’ mi pedig különösen a’ bölcselkedő munkákat illeti: ezeket az észtudománynak (logicának) regulái szerint kell megitélni. Tehát a’ kérdékeny és visszás tárgyakban, nem kell, bármelly szépen hangzó és igaznak látszó vítatását a’ szerzőnek helyben hagyni előbb, míglen az ellenfélnek okai részrehajlás néplkül meg nem visgáltattak, ’s helyteleneknek nem találtattak. Ámde viszontag, minekutánna már valamelly fontos tárgyúl, a’ tudósoknak egy értelmű bizonyítása szerint, legjobb ’s leghelyesebb munkák átolvastattak, az ollyanokat sem árt visgálat alá venni, mellyek szintazon tárgy iránt nehezen hihető, és a’ közönséges itélettel meg nem eggyező gondolatokat foglalnak magokban: mert, azonnkivűl hogy az ellenkező dolgokbúl, ha egymással öszve tartatnak, jobban kitünik az igazság; találkozhatnak köztök olly állítások, mellyek mindekkoráig helyteleneknek csak megrögzött előitéletbűl tartattak, szabad elméjű és pártatlan itéletű nyomozás után pedig egészen más formát mutatnak. Tovább, mivel az értelemhatározástúl, avagy mivoltkorlátozástúl (logicai definitiotúl) igen sok függ: úgymint a’ mellyre nem ritkán egész értekezések és beszédfolyamatok, természetes következtetések gyanánt, építetnek; mindenekelőtte valaki az illyes folytatott mondásoknak visgálásába ereszkedgyen, tudnia, ’s e’ végre jól kitanúlnia kell, megvannaké a’ rendkövető mivoltkorlátozásnak minden tulajdonságai benne? A’ történetírásbeli tudósításokra nézve hasonlóképpen azt kell szemesen megvisgálni, micsodások ezeknek kútforrásai? Lehete nekik bátorságosan hitelt adni? és hogy ha nem, miért nem?
Egyébaránt pedig akármiféle tudományt akar is valaki könyvekbűl tanúlni, lehelyesebben fog cselekedni ha e’ végre először azon tudománynak talpészfogásait, talpállításait, felosztásait és rövid foglalattyait, valamelly ügyes tanítótúl szerzett oskolakönyvbűl jól megtanúllya, átvisgállya, és öszvekötőleg eszében forgatya. Ez meglévén, bátran ebbéli nagyobb munkákra is vetheti fejét; és csak azutánn olvashattya foganatosan az illy tudománynak rideg tárgyairúl írtt jelesebb értekezéseket, fejtegetéseket ’s ellenvítatásokat; nem csak az új szabásúakat pedig, hanem a’ régieket is; nem csak a’ honi vagy eggyenlő hitű, hanem az idegen nemzetbéli vagy különhitű írókét is.
Nem tagadhatni ugyan, hogy az illyen rendes olvasáshoz sok üdő, nagy tűrelem, és állhatatos serénység kívántatik: de hisz ezt mind bőven kipótollya ’s helyre hozza azon semmiféle más örömmel öszvehasonlíthatatlan elmegyönyör, mellyet az efféle olvasás okozhat az embernek, ha általa mindég tanúlttabbnak ’s jobbnak érzi magát; midőn az, a’ mit illy móddal idegen kútfőkbűl meregetett, jótévőleg saját elméjébe lassan lassan átszivárog. Ezenkivűl, mennél inkább gyarapodik valaki az ösmeretekben, ’s mennél többet gyokorollya magát az olvasásban és elmélkedésben, annál nagyobb készséget is nyer, hogy üdővel a’ legvastagabb terűletű ’s legelvonttabb észfogású munkákat, minden akadék nélkűl, csudálatos gyorsasággal átolvashassa.

13. §.
Mit használ végre a’ tudományoknak bármelly gazdag kincseit az olvasás által magának beszerezni, ha ezeknek állandó birtokában meg nem lehet maradni? Pedig a’ tapasztalás elegendőképen meggyőzhet akárkit is arrúl, hogy , ammint eggy felűl külömbféle tudománybéli ösmeretek eszünknek tárházába apródonkint öszvegyűjtetnek ’s ottan helyet foglalni látszanak, úgy más felűl az ekkint szaporodó új észfogások, hacsak a’ régiekkel jól öszve nem függesztyük őket, vagy másféle alkalmatos módok ’s eszközök által a’ dolgonn nem segítünk, ezeket könnyen kimozdíttyák helyekbül, és egymás után elfelejtetik velünk. Kiki láttya tehát, melly szükséges azon módokkal és eszközökkel, mellyek által az emlékezetet kimüvelni és tökélletesíteni lehessen, igazán megösmerkedni, és szorgalmatosan élni.
Először ugyan arra, hogy valaki mindazon észképeket, mellyek valaha emlékezetében megfordúltak, mihelyt neki tetszik, legottan megújíthassa, legtöbbet tesz, ha az olvasott dolgokat jól fejébe veszi, és, legalább mivolti részeikre nézve, magában többször könyv nélkül elmondgya; kivált ha mig illyenkor az emlékezetet egyéb tehetségeivel is a’ léleknek öszvefüggőleg gyakorollya, ama külömbféleségeket, részképzeteket és jegyeket, mellyek az előbbeni észfogásokban talán csak homályosan és zavarosan gondoltattak, újra feltagolván, és egymással öszvehasonlítván.
Azonban, mivel az emlékezetet sokféle észképekkel ’s ezeknek rendbeszedésével nagyon terhelni sem tanácsos, nehogy külömben ez által az emlékezet meggyengítessen, vagy más lelki tehetség, különösen a’ gondolkodó erő, mellette rövidséget szenvedgyen: a’ figyelmetes olvasás, és szorgalmatos visszaügyeléssel való gyakrabbi elmélkedés, nem mindenkor elegendő mód és eszköz az olvasott dolgoknak emlékezetünkben való fenntartására ’s megörökítésére; hanem azonnfelűl, ha maradandó haszonnal olvasni, és egyszersmind emlékezetünket is kímélni akarjuk, szükséges, hogy a’ nevezetesebb gondolatokat és téteményes dolgokat: mellyek az olvasás közben főkép érdeklenek bennünket, és emlékezetre méltóknak lenni látszanak, szorgalmatosán kiszedegessük és különös jegyzőkönyvbe felírjuk. Ammint már az öregebb Plinius cselekedett: kirül írja az ifiabb Plinius (ep. 5, c. 5, 10.) hogy valahányszor könyveket olvasott, mindenkor jegyzéseket és kivonásokat csinált belőllök.
Ugyan is illyen kivonás és feljegyezgetés nélkül, a’ leghívebb ’s legtartósabb emlékezetű emberrel is könnyen megtörténhet, hogy, több esztendő múlva, sőt még előbb is, a’ tőle átolvasott könyvekből, nehány zavartt képzeteken kivűl, más alig jút eszébe. Legalább a’ dolognak mivoltáról úgy meg nem fog emlékezni, hogy, mikor kellene, a’ könyvszerzőnek mondásait és bizonyságait voltaképen elő tudná hozni: holott csak nehány szónak is kihagyása vagy változtatása más értelmet ’s más fordulást adhat az egész dolognak, mellyrűl van a’ kérdés. De tovább az illy kivonásnak és feljegyezgetésnek még az a’ különös haszna is vagyon, hogy az olvasó, ki talán a’ tárgyúl vett könyvet szédelgő és tétovázó elmével átforgatta volna, ekkint bizonyos korlátok közé szorítatik, és állandó figyelmetességre minteggy kényszerítetik; vagy ha más valakitől kölczönözte a’ könyvet, a’ nélkül, hogy többé rászorúllyon, mindgyárt azután vissza adhattya a’ tulajdonosnak.

14. §.
Lássuk már most határozólag az előbb említett kivonásnak és feljegyezgetésnek czélalkalmas módgyát is. Itt leginkább három kérdés támadhat: mit? mikor? és hogyan kell kijegyezni? Az elsőt, avvagy magát a’ kiegyezni való dolgot, tulajdonképen az olvasónak rideg szándéka, gondolkodásmódgya, és észbéli csínosodásban ekkoráig tett előmenetele szokta megválasztani: mert, a’ melly bölcs mondások, észrevételek, okoskodások az eggyik olvasó előtt egészen újaknak, különöseknek ’s emlékezetre méltóknak tetszenek, a’ másik talán azokat, mint közönséges és régtül fogva ösmeretes gondolatokat, fel sem veszi, vagy legalább, hogy jegyzéseket csinállyon belőllök, szükségtelennek tartya. Mindazonáltal olly tárgyak is adhattyák, kiváltkép a’ történetes tudományokban, némellykor elő magokat, mellyek, ha úgy, ammint kellene, még tudva nem voltak, mindenkép megérdemlik, hogy akárkitől is feljegyeztessenek. Sőt másféle tudományokrúl írtt könyvekre nézve hasonlóképen, nem lévén olly éles eszű, bő tudományú és nagy tapasztalású ember, a’ ki mindent jól értsen, és másoktúl semmit már ne tanulhasson; ott is lehet sokszor a’ kijegyezgetésnek helye, a’ hol ezt előre senki sem gyanította volna. Rövideden: mind azt, hogyha nem szükséges, de még is hasznos, az olvasott könyvekből kiszedegetni és feljegyezni, a’ mit kár volna elfelejteni.
A’ másik két kérdést egybefoglalólag – mikor, és hogyan esik meg legalkalmasabban a’ kijegyezgetés? különösebben és pontosabban lehet, kell is, megválasztani. Tudni illik üdőtlenűl és helyes rend nélkül vinné valaki e’ dolgot végbe, ha mindgyárt, mihelyt az olvasás közben valamelly kiváltkép jelesnek látszó mondásra vagy állításra akad, ezt jegyzőkönyvébe felírná; mert ez által figyelmetességét, melly az értelmes olvasásra leginkább szükséges, könnyen megzavarná, és elmélkedésének rendes folyamattyát, melly nélkül nem külömben keveset ér az olvasás, nagyon megakadályoztatná. Mindennek van bizonyos és alkalmatos üdeje: más illik az olvasásra, más a’ kijegyezgetésre; és ezen utolsóra legjobb az ollyan üdőt fordítani, mikor magát valaki nehezebb és elmélkedéssel járó munkára éppen alkalmatlannak ’s kedvetlennek érzi. Hogy pedig illyenkor a’ kijegyezgetés mennél kevesebb fáradsággal és üdőveszteséggel megtörténnyen, azonnal, hogy valamelly könyvet olvasni kezd valaki, tartson eggy levélke fejér papírost készen; írja eggy két szóval felül reá a’ könyv’ nevét, és, ha több kütetbűl áll a’ munka, a’ kötet’ számbetűjét is; nehogy véletlenül elcserélődvén az illy papíroskák, kétséges legyen, mellyik hová tartozik. Azután vegyen elő eggy óntollat, és minden nevezetes helynél csinállyon vele a’ könyv’ levelének szélénn egy kisded ’s könnyen kitörülhető pontocskát; a’ papírosra pedig jegyezze fel, mellyik levél oldalán van az a’ hely, mellyet a’ könyvben pontocskával megbélyegezett, ’s folytassa tovább az olvasást, még újra illyen kijegyezni való helyet nem vesz észre; melly alkalmatossággal az előbbeni cselekvésmódot mindannyiszor ismétellye.
Vége lévén a’ könyv’ olvasásának, és az említett papíroskára való jegyezgetésnek, új visgálat alá kell sorjában venni az előre megbélyegezett helyeket, és, ha ekkor is leírásra valóknak találtatnak, egymás utánn le kell írni; még pedig vagy a’ könyvszerzőnek tulajdon szavaival, mikor ezeknek minémüségétűl ’s öszve alkotásától függ majd nem egész nyomodéka és csinossága valamelly előadásnak, vagy csak rövid foglalatban; de úgy mindazonáltal, hogy a’ dolognak értelme hűven ki legyen fejezve, egészen ki legyen mérítve: melly által azt nyeri egyszersmind az ember, hogy értő ’s ítélő tehetségét alkalmasan gyakorolhattya, és az illy munkát eggy könnyen meg nem únnya. Hová kell pedig, és micsodás renddel a’ kiválogatott mondásokat, vagy rövid foglalattyát valamelly fontos értekezésnek leírni, az olvasónak kénnyére vagyon hagyva. Némellyek ugyan azt javasollyák, hogy elejénte minden rideg tárgybéli kivonások különös levelekre irattassanak, és mikor üdőjártával már jó nagy csomóra szaporottak az illyképen beírtt levelek, akkor soroztassanak, a’ rideg tárgyaknak betürendgye szerint, öszve, és hogy ismét egymástúl el ne szélledgyenek, külön nyalábocskákba bekötve tartassanak, de, mivel az illyen rendtartás, akármelly helyes és czélalkalmas is magában, leginkább csak ollyanoknak való, kik a’ tudományokat hivatalbúl gyakorollyák, és könyvszerzésre készítik el magokat; egyebekre nézve, kik az olvasásban annyi üdőt nem tölthetnek, ’s a’ mellett csak önnön emlékezeteknek gyámolítása végett jegyezgetnek, elég lessz talán, eggy vagy két jegyzőkönyvbe folyvást beírni ama’ nevezetesebb tárgyadományokat, mellyeket az üdőnkint olvasott könyvekből kiszedegettek. Csakhogy ekkor is eggyáltallyában szükséges , a’ jegyzőkönyv’ szélére, minden rideg kivonatnál, ennek rövid foglalattyát nehány szóval értelmesen és pontosan kitenni, ezennkivűl pedig a’ kivontt darabnak végén feljegyzeni homlokírását azon könyvnek, mellybűl a’ kivontt darab kölcsönöztetett, valamint a’ könyv kiadásának helyét, esztendejét, kötettyének ’s oldalának számát is, hogy mind ezekre, mikor megkívántatik, egyenesen rá-akadni ’ s hivatkozni lehessen.
Már illy móddal ha gyakoroltatik a’ jelesebb könyveknek olvasása, hogy nem bízatik a’ szerencsére egyedül, marade, és mi marad belőlle az emlékezetben, hanem a’ szorgalmatos jegyezgetés is hozzá járul: kiki elégedéssel tapasztalni fogja ebbéli ügyekezetének kivántt foganattyát. Tudni illik, azonnkivűl hogy ekképen nem szükséges az egyszer olvasott könyvet egészen újra átvisgálni, ’s még akkor is bizonytalankodni, nem kerülte-e talán el valamelly fontosabb dolog figyelmetességünket? kezünkben lévén a’ java és veleje azon könyveknek, mellyeket így haszonoltunk, nállok nélkül ezutánn tellyességgel ellehetünk. A’ mi több: efféle válogatott gondolatoknak és történetes dolgoknak gyűjteménnye, midőn más foglalatosságoktól szabad óráinkban átmegyünk rajta, külömbféle új gondolatokra, elmélkedésekre, okoskodásokra ád vagy bizonyosan adhat alkalmatosságot.
A’ könyvolvasásról mostan czikkelyenkint előterjesztett intések, javaslások és utasítások, akárminémü könyveket általlyában illetvén, nagyobb részént a’ szent Írásra is, melly haladólag Bibliának, azaz, könyvnek neveztetik, alkalmaztathatók ugyan: de, mivel ez, mind Isteni tekintetére, mind felséges tárgyára és intézetére, mind régiségére nézve, egyéb könyvektűl igen sokat külömböz; eggy úttal, azoknak kedvéért, kik a’ szent Írás fejtegetésének rendes tudománnyában járatlanok, azonban még is e’ szent könyvnek olvasásátúl éppen nem idegenek; hogy valóságos lelki hasznot vehessenek belőlle, az iránt nehány különös jegyzést és gyakorlásügyelő regulát, mellyeket mindég szem előtt tartani és tekintetbe venni szükséges, ide szerkeztetni, jónak, alkalmatosnak látszott.
Minden egyéb előtt annak, a’ ki a’ szent Írást (értvén az egyházi lajstromba iktatott ó és új szövetségbéli szent könyveket) valóságos lelki haszonnal kívánnya olvasni, ugyanazon szent Írásnak akárminémü könyvek felett való elsőségérül és méltóságárúl meg kell voltaképen győzve lenni. Meggyőzheti pedig errül általlyában kiki magát, ha jól meggondollya, hogy eme’ szent könyvekben feljegyzett dolgok vagy igazságok közül eggy sem találkozik, melly az emberi kénynek ’s elmésségnek szüleménnye volna; hanem hogy mind azokat az Istentűl ihlett férjfiak, a’ szent Léleknek késztetése és vezérlése szerint, foglalták írásba. (2. Pét. 1, 20. 21.)
Meg fog tovább kiki ezen észgyőzésében erősödni, ha a’ szent Írásnak tárgyával is meg fog bővebben ösmerkedni. Mert, kivévén az előadásnak és írásmódnak édesgető kellemetességét, mellytűl, nem mindenütt ugyan, de többnyire még is, mint csupa mellék dologtúl, szántszándékkal tartóztatták a’ szent Írók magokat (1 Kor. 2, 4. – 2. Pét. 1, 16); mellyik könyv az, mellyben eme’ tulajdonságok mind megvolnának: az erő, igazság, felség, tellyessége és sükeressége az ösmereteknek, eleven ábrázolása a’ külső és belső világnak, és főképen ama’ szembetünő súgára az Istenségnek, melly mindenik oktató mondásban új tökélletességre mutat ösvényt, vagy felbuzdíttya az elmét? Már pedig efféle külömböztető jeleit emlegeti sz. Pál Apostol már azon ó testamentombéli Írásoknak is, mellyek azon üdőkorban ösmeretesek voltak, hogy tudni illik hasznosak a’ tanításra, a’ tévelygésnek felfödözésére és megigazítására, a’ jámborságban való helyes oktatásra, melly által tökélletes legyen az istenfélő ember, és minden jó cselekedetre alkalmatos (2 Tim. 16, 17). Mennyivel inkább lehetnek tehát még böcsösek a’ Keresztények előtt az új testamentombéli szent könyvek, úgymint szintannyi állandó és csalhatatlan kútforrások, mellyekbul religyióbéli ösmereteik legfőképen merítetnek? Ugyan is, a’ négy Evangyéliombúl különösen megtanulhatni Jézus Krisztusnak, mint szentséges religyiónk isteni Szerzőjének, nevezetesebb tanításait és téteménnyeit; az Apostolok’ cselekedeteiben előterjesztetnek Krisztus’ első követőinek, és nevezet szerint az Apostoli hivatalban kiváltkép serénykedő Pálnak, külömbféle emlékezetre méltó esetei; a’ mindgyárt azután következő levelei a’ most említett Apostolnak, s’ nehány tiszttársainak, ámbár igen változó környűlállásokban, és külömböző községekhez, vagy rideg személyekhez írattak, még is, nem csak az evangyéliomi tanításnak megvilágosítására sokat használnak, hanem egyébaránt is mindenkép fontos, szent, és tanúsággal tellyes igazságokat foglalnak magokban. Végre, szent Jánosnak titoklátása, ammint neve is mutattya, nagy részént homályos értelmű ugyan, de azért még is üdvözséges oktatások nélkül éppen nem szűkölködik.
Illy nagy eredeti méltósága, és az embernek tökélletesítésére szolgáló jeles tárgybéli minémüsége a’ szent Írásnak, megérdemli valóban, hogy ezt minden igaz keresztény, ne csak úgy mint más akármelly derék világi könyvet, hanem különös készülettel és tellyes megfontolással olvassa. Példát mutattak ebben a’ hajdani jámbor keresztények, kik közűl sokan – mivel a’ szent Írást úgy tekintették, és pedig méltán, mint a’ felséges Úr Istennek az ő teremtménnyéhez intézett levelét, mellyben a’ világ’ bölcseitől és tudóssaitúl elrejtett örök bölcsességének, és mennyei gondviselésének titkait, engedelmes és tanítékony híveivel megösmertetni (Mát. 11, 25), és azon igaz utat, mellyenn akárki az örök boldogsághoz juthat, sőt még e’ földönn is jól és boldogul élhet, világosan megmutatni (Ján. 14, 6) akarta – olly nagy tisztelettel viseltettek iránta, hogy nem mertek előbb csak hozzá is nyúlni, még kezeiket meg nem mosták; és, mikor azt magok olvasták, közönségesen megcsókolták, mikor pedig másoktúl olvastatni hallották, a’ férjfiak mindenkor süvegeket levették, és az asszonyok fejeket befödték; mások azt térgyenn állva hallgatták. Sőt mai napig is tart ama’ régi szent szokás – melly vajha most puszta szokás ne légyen! – hogy a’ nyilvánvaló isteni szolgálat alatt, az Evangyéliomnak olvasásakor mindnyájan a’ hívek, kik jelen vannak, ülőhelyekből tiszteletnek okáért felkelnek, és az esküvés közben is ollykor az evangyéliomkönyvet újjaikkal érintik, annak jelentésére tudni illik, hogy akkor bizonyságul híják a’ legfőbb igazságot.
Vannak ugyan, kiknek a’ szent Írásban majd az előadás’ módgyának eggyügyűsége, és némelly kifejezéseknek idomatlansága nem tetszik, majd maga a’ dolog felette homályosnak, vagy éppen érthetetlennek látszik; kik is ezzel mentegetik magokat, hogy annak olvasását olly igen röstellik. Ámde meg kellene gondolniok, hogy a’ beszédnek fellengősége, és szorgalommal keresett csínossága, semmikép sem kívántatik meg olly könyvben, mellynek fő czéllya az, hogy a’ szükséges ösmeretekre tanítsa, és erkölcseire nézve megjobbítsa az olvasót. Avvagy kívánnyae valaki az orvostul, hogy a’ gyógyító szereknek rendelésében ékes írásmóddal éllyen? vagy az ügyvédlőtűl, hogy törvénykezésbéli bizonyításaiban és feleleteiben, a’ nyelvnek tisztasága ellen semmi legkisebb hibát is el ne kövessen? Inkább már Seneca, jóllehet maga valamennyire duzmadtabb deáksággal szokott némellykor élni, még is azt meri állítani, hogy, a’ kinek igen gondosan és csinosan öszve látszik szerkeztetve lenni beszédgye, arról egyszersmind tudni lehet, hogy kicsinységekben foglalatoskodni szeret elméje. A’ nagy elme szorgalmatlanabban beszéll, és bátrabban. Akármit mond, nagyobb bizodalom vagyon benne mint szorgalom, hasonlóképen a’ szónoki tudománynak fő’ mestere, Cicero, szinte hibának tulajdoníttya, ha nyomos dolgok kényes beszéddel adatnak elő. Azonban, ha a’ szent Írásban olly ékesenszóllást keres valaki, melly nem csupán csak gyönyörködtetni akar, hanem főképen oda czéloz, hogy az olvasónak eszét az eddig át nem látott igaznak elfogadására, és szívét a’ hibásan megvetett jónak tellyesítésére bírja, és szinte elragadgyra; vagy hogy a’ sok bajjal, aggódással, viszontagsággal küszködő elmét lecsillapítsa és megnyugosztallya – illyenre ottan, csak igaz foganhatósága legyen, számtalan helyekenn akadhat; mert az Apostolnak bizonyítása szerint: A mik (a’ szent könyvekben) felírattak, a’ mi oktatásunkra írattak fel, hogy a’ békességes tűrés által, és az írásoknak vigasztalása által, reménységünk legyen (Rom 15, 4).
Azt tovább, hogy a’ szent Írásban hellyel-közzel homályos és nehezen érthető mondások találtatnak, nem lehet tagadni, de csudálni sem, ha jól tekintetbe vétetik, hogy a’ szent Írásbéli könyvek nem mind azon egy üdőben, hanem több ezer esztendő alatt, sokféle jámbor és szent életű férjfiaktúl, kik közül mindeniknek az írásra különös indító oka és feltett czéllya volt, részenkint szereztettek: melly üdőközben a’ nyelvek, szokások, erkölcsök, észképzetek, és helységek természet szerint nagyon megváltozván, az értelmességre nézve szükségképen külömbféle nehézségeknek kellett támadniok. Ugyan is, ha már olly könyvben, melly csak egynéhány század előtt saját élő nyelvünkönn készítetett, mai üdőben, nem egészen világos minden; sőt ha már eggy levél, mellyet nem rég írt valaki, érthetetlen előttünk, ha, kitűl ’s kinek íratott, bizonyosan nem tudgyuk, vagy azon arányzásokat és szófordulatokat, mellyek benne előkerülnek, elegendőképen nem ösmerjük: hogyan kívánhattyuk, hogy a’ szent Írásnak, értelme mindenkép világos és könnyen megfogható legyen, holott ez olly távúllevő ’s külömböző üdőben, olly nemzetek között ’s olly személyektől szereztetett, kik e’ főldrűl már régen eltüntek? Mindazonáltal, hogy illy szent foglalatú és intézetű könyveknek olvasásában, a’ tévelygésnek és félremagyarázásnak veszedelmétől kiki mentt lehessen; szintazon isteni gondviselés, mellynek ezen böcsűlhetetlen religyióbéli tanúírásokat köszönhettyük, tellyes bátorságú oltalmat szerzett, midén az Anyaszentegyháznak törvényes tanítóit ’s pásztorait, úgymint az Apostoloknak rendbéli tiszfolytatóit, a’ szent Léleknek szüntelenvaló segedelmét és különös pártfogását igérvén Krisztus által nekik (Ján. 14, 15, 16), nyilván meghatalmasította, hogy, valamint átallyában a’ nyilatkoztatott hitbéli ’s erkölcsi tanításra, úgy nevezet szerint a’ szent Írásnak igaz értelmére nézve, kérdésválasztó legfőbb bírák legyenek, kiknek mindnyájan a’ hívek, hacsak a’ pogányok és nyilvánvaló gonosztévők közé számláltatni nem akarnak, lelkiösmeret szerint engedelmeskedni, ’s végzéseikenn megnyugodni tartoznak (Mát. 18. 17.). A’ miről az egész keresztény régiség annyira meg volt győzve, hogy a’ többi között sz. Ágoston (L. adv. epist. Fundam. C. 5.) bizonyítással mondani nem átallotta: Én az Evangyéliomnak nem hinnék, hacsak a’ katholika Anyaszentegyháznak tekintete engem rá nem birna.
Minthogy pedig ezen valamennyi keresztényeket illető hitregulához nem mindenkor ’s nem mindnyájan szabták tökélletesen magokat a’ keresztények, ebbűl következett, hogy sokan közűllök, kik a’ szent Írást szükséges előösmeretek és helyes készület nélkül olvasni és fejtegetni merték, külömbféle veszedelmes tévelygésekre és fonákságokra vetemedtek, mellyek által a’ keresztény hitnek eredeti eggyügyüségét és tisztaságát, magok részérül nagyon megrútították. Ebbűl következett, hogy a’ keresztény hitvallók között üdőnkint olly sokféle hitbéli felekezetek támadtak, mellyek közül mindenik egész bizakodással azt állíttya, hogy egyedűl ő vagyon az igazságnak birtokában, ’s ennél fogva azokat, kik a’ szent Írást máskép értik ’s magyarázzák , mintsem ő tulajdon kénysugallása szerint szokta, méltatlan és keresztényekhez tellyességgel illetlen módonn gyűlöli, üldözi, kárhoztattya. Sőt, vannak ollyanok is, a’ kik megrögzött előítéletek és fordúltt érzeménnyek szerint fejtegetvén, avagy inkább elcsavarván a’ szent Írást, mindent találnak benne, a’ mit akarnak, csak az igazságot nem, úgymint a’ melly gonosz szívhajlékonysággokkal meg nem eggyez. Mert, ammint bizonyíttya szent Pál (1 Kor. 2, 14) az érzeményes ember (a’ ki egyedül a’ testnek vággyai szerint mindent szeret megítélni) meg nem fogja’ (érteni nem akarja) azokat, a’ mik a’ léleknek szükségeit illetik, és az isteni nyilatkoztatásbúl tudva valók. Ugyan is, mivel efféle igazságok Istentűl megvilágosított értelmet kívánnak a végre, hogy voltaképen átlátassanak; ő pedig illyen lelki értelem nélkül szűkölködvén, természet szerint balgatagságnak tartya, a’ mit elhiúsodott emberi eszével fel nem ér.
Tehát a’ szent Írást – hogy senki belőlle kárhozatos visszaélésre alkalmatosságot ne vehessen, hanem inkább általa kiki a’ helyes religyióbéli ösmeretekben, és az istenes erkölcsökben kívánatos előmenetelt tehessen – mindenkor vigyázva, jó szándékbúl, alkalmatos üdőben, ’s illendő renddel szükséges olvasni. Tudniillik vigyázni arra kell az olvasónak leginkább, hogy e’ régi és tellyes tiszteletre méltó könyvvel, mint más közönségessel, szabad kénnye szerint ne bánnyon, annak szavait vakmerő agyaskodással megrostálván, és állításainak igazságát a’ divatban lévő filozófiának állításaival méregetvén; annyival is inkább, minthogy, melly keveset bízhatni ezekben, a’ bölcsességnyomozó felekezeteknek külömbsége, és gyakorta való ellenkezése váltig megmutattya: a’ szent Írásban előterjesztett hit és erkölcs-illető igazságok pedig a’ külömbféle üdőbéli gondolkodásmódot nem követhetik; mert, isteni eredetűek lévén, ammint ifjúkort soha sem értek, úgy férjfikorra sem juthatnak, az az, tellyesen eggyenlők, elvégzettek és változhatatlanok maradnak örökké (Iza. 40, 8. Mát. 24, 25.)
Jó szándékbúl ellenben a’ szent Írást olvasni annyit tesz, mint azon czélt elérni ügyekezni, mellybúl a’ szent Írás tulajdonképen szereztetett és közre bocsátatott; azért tudniillik, hogy általa az embernek értelme az Istentűl kinyilatkoztatott igazságoknak bővebb és világosabb üsmeretével meggazdagítasson, akarattya pedig az ottan meghatározott erkölcsi kötelességeknek tellyesítésére nagyobb készséget nyerjen: ammint ez szent Pál Apostolnak fellyebb említett szavaibúl (2. Tim. 3 16, 17.) nyilván kitetszik, és a’ Beréabélieknek példájával is megbizonyítatik, úgymint a’ kik naponkint olvasgatták a’ szent Írásokat, hogy ezekbűl Pál tanításának igazságát kinyomozzák, és, minekutánna errűl tellyesen meggyőződtek, egyszersmind Kristus’ hitéhez térni, ’s ennek szabásai szerint élni, már semmikép sem vonakodtak (Ap. csel. 17, 11, 12.) Minekokáért nem csak elhibázzák a’ szent Írás’ olvasásának igaz czéllyát, hanem a’ mellett illy szent intézetű dolog ellen nagy méltatlanságot is követnek el az ollyanok, kik csupa üdőtöltésbűl, vagy hiú tudnikívánásbúl, vagy éppen agyafúrtt vizsgaságbúl adgyák a’ szent Írás’ olvasására magokat. Eggy szóval: a’ ki nem a’ végre olvassa a’ szent Írást, hogy belőlle üdvözséges oktatásokat szedegessen, és az erkölcsi jobbúlásra foganatos ösztönt vegyen magának, ollybá tarthattya, mintha e’ szent könyv előtte mindég be volna zárva.
Már az üdőre nézve, mikor illik főképen és legalkalmasabban olvasni a’ szent Írást: minthogy a zsoltárok könyvében, boldognak mondatik az az ember, a’ ki az Úr törvényében gyönyörködik, ’s rólla elmélkedik éjjel-nappal; kívánni lehetne valóban, és egyszersmind nyomosan ajánlani, hogy életében eggy napot sem mulatna el akármelly tanúltt keresztény, a’ nélkül hogy legalább egy órát a’ szent Írásnak figyelmetes olvasására ne áldozzon, és, mivel a’ testnél hasonlíthatatlanul fellyebb való a’ lélek, ennek illy üdvözséges táplálékkal való tartásáról ’s nevelésérűl ne gondoskodgyon: annyival inkább, hogy valaha sokan a’ fő méltóságú személyek közül is, p. o. M. A Cassiodorus, Romai polgármester, ifiabb Theodosius és Nagy Károly Császárok, Róbert Siciliai Király, ’s egyebek, többféle csoportos világi gondgyaik, és a’ köz jóért felvállaltt súlyos dolgaik mellett, naponkint vehettek, ’s vettek is elegendő üdőt magoknak e’ szent foglalatosságra. Azonban, ha ezen istenes kívánság ’s ajánlás felettébbvalónak, és a’ mostani gondolkodással vagy életmóddal öszveférhetetlennek találna a’ világi keresztények előtt látszani: kik egyenesen és tulajdonképen csak az egyházi vagy szerzetes rendbéli emberek’ kötelességének szokták tartani, hogy, szent Pál’ hagyománnya szerint (1 Tim. 4, 13. Tit. 1, 9.) a’ szent könyveket szorgalmatosan olvasgatván, ez által a’ többi híveket is jól oktatni, az ellenkezőket pedig megczáfolni képesek legyenek, de csak ugyan akármelly állapotú igaz keresztényhez illendő volna még is, hogy mivel a’ szent Írás általlyában, különösen pedig az új Testamentom, az egész kereszténységet egyaránt illeti, legalább vasárnapokonn ’s ünnepekenn, más hiábanvaló, sőt talán szinte hitostromló ’s erkölcsrontó könyvek helyett, a’ minéműeket az Ephezusbéli hívek, szent Pál’ tanítására magokba térvén, önkint, elégettek (Apost. csel. 19, 19), kiki otthon az Evangyéliomot, és az Apostolok’ leveleit olvasná, vagy olvastatná. Ezennkivűl pedig, mivel a’ környülállásoknak minéműségétűl igen sok függ, olly annyira, hogy bizonyos üdőben, mikor tudniillik az elme valamelly jó tanácsnak, intésnek, oktatásnak elfogadására különösen el van készülve, az ember szintazon szentírásbéli mondástúl hathatósan megillettetik, mellyet egyébkor nem egyszer minden megindúlás nélkül hallott, vagy olvasott: efféle alkalmatosságot ’s elmekészületet, a’ szent Írásnak olvasására nézve, legottan kell haszonolni; mert ki tudgya? nem ez adhat-e éppen okot neki a’ legfontosabb ’s legüdvözségesebb elmélkedésre, valamint hajdan szent Pál’ szavainak (Rom. 13, 13.) illy különös alkalmatossággal való figyelmetes olvasása, Ágostonnak tökélletes megtérését eszközlötte?
Hátra vagyon még egy kérdés: micsoda renddel kell olvasni a’ szent Írást? azzale, ammint az egész szent Íráshoz tartozó különös könyvek nyomtatásban kiadott Bibliáinkban előfordulnak: vagy pedig ama’ rend szerint, mellyet kiki saját észtetszéséhez, foganhatóságához és ínségéhez képest, választ magának? Általlyában, mivel ez iránt bizonyos regulákot szabni nem lehet, némelly észrevételek is elegendő útasítás gyanánt szolgálhatnak. Ámbár tudniillik a’ szent Írásnak minden könyvei, kivétel nélkül hitelesek, és isteni tekintettel bírnak úgy, hogy eggyetsem szabad közűllök megvetni, vagy csak kevésre is becsülni; valamint mégis az ó szövetségbéliek az Izraelitáktúl legnagyobb böcsben és tekintetben tartattak ’s tartatnak: nem külömben illik , hogy a’ keresztények az új szüvetségbélieket, magokra nézve előbbvalóknak állítsák, és amazokhoz képest nagyobb szorgalommal olvassák.
Egyébaránt az Anyaszentegyház órákra osztott mindennapi imádságaiban, a’ hol mindenkor a’ szent Írásbúl is valamelly rész olvastatik, ezt a’ rendet tartya: Advent I. vasárnaptúl fogva, mellyen az egyházi esztendő kezdődik, Karácsony utánn való vasárnapig olvastattya Izaiásnak jövendölését, azért mivel ebben Krisztusnak elérkezése csak nem világos szókkal előre hírdettetik; attúl fogva pedig Septuagesima vasárnapig szent Pálnak a’ Romaiakhoz, Korinthusiakhoz, Galacziabéliekhez, Ephezusiakhoz, Philippiekhez, Kolosszabéliekhez, Thesszalonikabéliekhez, Timotheushoz, Titushoz, Philemonhoz, és a’ Zsidókhoz írtt leveleit. Septuagesima vasárnap kezdi Moyzes’ könyveit, és folytattya Bőjt V. vasárnapig: ekkor Húsvétig Jeremias’ jövendöléséből és siralmaibúl egynéhány részt szokott olvastatni; tovább Húsvét utánn III. vasárnapig az Apostolok’ cselekedeteit, attúl fogva Húsvét utánn IV. vasárnapig sz. János’ titoklátását; ezentúl Húsvét utánn V. vasárnapig sz. Jakab’ levelét; e’ naponn és az utánna következendő hétenn sz. Péter’ I. és II. levelét; Húsvét utánn VI. hétenn sz. János’ I. II. és III. levelét, Pünkösd előtt való Szombatonn sz. Judás Thad. levelét; Pünkösd utánn való hetekben a’ Királyok, Példabeszédek’, Prédikátor, Bölcsesség’, Szirách’, Jób’, Tobias’, Eszther’ Machabéusok’ I. és II. könyvét; végre a’ hátralévő Profétákat, a’ meddig lehet, mondattya el: úgy mindazonáltal, hogy naponkint több zsoltárt, és az Evangeliumbúl eggy kis részt kapcsoltat mindég hozzá.
Emlékezetre méltó ezennfelül sz. Hieronymusnak Laeta asszonysághoz intézett javallása, minémű renddel olvastassa leánnyával a’ szent Írásnak külömbféle részeit: Tanúllya meg, úgymond, először a’ zsoltárokat: e’ szent énekekkel mulassa magát, és Salomon’ Példabeszédgyeibűl vegyen oktatást, mikép kell élnie. A’ Prédikátorbúl szoktassa magát a’ múlandóknak megvetésére. Jóbban az erkölcsnek és a’ békességes tűrésnek példáit kövesse. Átmenvén az Evangyéliomokra, ezeket soha kezéből le ne tegye. Az Apostolok cselekedeteit, ’s leveleit kész lélekkel oltsa szívébe. Minekutánna pedig elméjének tárházát eme’ drágaságokkal meggazdagította, tanúllya meg jól a’ Profétáknak, Moyzesnek, a’ Királyoknak és a’ Kronikának könyveit, hasonlóképen Ezdrásét és Esztherét is. Utóllyára bátran olvashattya a’ titkos éneket: netalán, ha ezt mindgyárt elejénte cselekedne, az érzeményes szavak alatt e’ lelki menyegzőverseket nem értvén, erkölcsére nézve sérelmet szenvedgyen.
Befejezés gyanánt, sz. Bernárdnak e’ tárgyról való helyes és sükeres szavait nem lessz kelletlen előhozni. Ő az Isten hegyérül nevezett szerzetes atyafiakhoz írtt levelében így szóll: „A’ szent Írásnak készűletlen és változó olvasása, melly minteggy történetből vetetik csak elő, nem hogy épülésére szolgálna a’ léleknek, inkább ezt állhatatlannak teszi; és a’ mi könnyen vetetik fel, könnyebben el is felejtetik. Hanem bizonyos jó hajlandóság mellett meg kell maradni, ’s az elmét hozzá kell szoktatni. Mert, a’ melly lélekkel a’ szent Írás készült, azon lélekkel azt olvasni, és érteni is szükséges. Soha Pál’ érzésmódgyát fel nem érended, még írását szorgalmatosan olvasván, ’s rólla szüntelen elmélkedvén, a’ jó szándéknak gyakorlása által, lelkét minteggy magadba nem szívod. Soha meg nem érted Dávidot, míg saját tapasztalásoddal zsoltárainak érzeménnyeit magadban fel nem gerjeszted.”

Toldalék.
A’ szemeknek illendő gondviselésérűl. 
(Beer G. Orvos Doctornak javallása szerint.)

I.
Mikép kell az ép és egésséges szemeket jó karban tartani ’s oltalmazni.
1.) Aluvó helynek, ha lehetséges, jó szobát kell választani, melly sem igen setét, sem olly fekvésű ne legyen, hogy a’ felkelő’ napnak súgári akár egyenesen akár visszaütközve az ágyat érvén, a’ fekvő’ szemeinek alkalmatlanságot okozzanak. Azért minden esetre az ablakokat éjszakának üdejénn vékony, de nem fejér, hanem zöld vagy kék színű kárpittal bevonva kell tartani, sőt azutánn is, mikor már felkelt az ágybúl valaki, eggy darabig úgy kell hagyni, még tudniillik a’ szemek, az éjjeli setétség utánn, lassankint a’ világossághoz szoknak.
2.) Felébredvén álmábúl valaki, és felkelni készülvén, ha tapasztallya, hogy szemei öszveragadtak, vagy máskint nehezen nyilnak meg, erőszakosan soha szét ne terjessze őket; hanem híg nyállal kenegetvén szemfödeleit, gyengén segítsen rajtok, hogy magoktúl nyilatkozzanak meg. Sőt általlyában a’ szemeket dörgölni, vagy éppen kézzel szorítani, nagyon veszedelmes, olly annyira, hogy tellyes megvakulás következhet utánna.
3.) A’ szemeket reggel, de még is nem azonnal a’ felkelés utánn, hanem kevés üdő múlva, a’ mire kiderülnek, sőt napközben is néha, kivált mikor nagyon száraz és poros a’ levegő, tiszta friss vizzel meg kell mosni, ’s eggy keveset füröszteni, melly alkalmatossággal a’ fül megett lévő mocskot is vizes újakkal le kell dörgölni. Csak hogy ez akkor, midőn még hevülésben van a’ test, és az orcza izzad, soha se történnyen: máskép náthát, vagy más illyes bajt könnyen kaphat az ember.
4.) Reggel, mikor még allig ébredt fel ember, azonképen ebéd és vacsora utánn, vagy a’ testnek erősebb mozgása utánn is, mindgyárt olly munkához fogni, melly a’ szemeket nagyon és különösen érdekli – a’ minémű nevezet szerint az igen feszültt olvasás – éppen nem tanácsos; mert illyenkor fél óra alatt jobban elfárad ’s meggyengül a’ szem, mint egyébkor kétszer vagy háromszor annyi üdő alatt.
5.) A’ ki szemeit nagyon erőltetni, ’s otthon sokat tartózkodni kénytelenítetik, ha lehet, világos szállást válasszon magának: melly mindazáltal úgy legyen helyeztetve, hogy a’ napsugárok egyenesen, annyival kevesebbet pedig a’ szomszéd faltúl vissza ütközve az ablakonn be ne ereszkedgyenek; valamint hogy a’ világosság, ne fel felé az igen alacsony ablakbúl, hanem inkább le felé jöjjön a’ szobába.
6.) Azonban, a’ felettébb való világosságot, avvagy inkább ennek ragyogó fénnyét is el kell kerűlni, vagy legalább meg kell enyhíteni, távoztatván az igen tündöklő házi eszközöket, úgymint az aranyozott karimájú tükröket, üvegajtókat, csillogósan pallérozott faszekrényeket ’s asztalokat, vagy, hogy ezek a’ szemnek annyira ne ártsanak, zöld vagy kék színű kárpitokat az ablakok’ elejébe helyeztetvén: mellyeket azonn felül úgy meg kell erősíteni, hogy az ajtó vagy ablak felnyittatván, a’szellő idestova ne lebegtesse, ’s így a’ világosságnak hirtelen változása a’ szemeket ne sértegesse.
7.) Vigyázni kell a’ ruházatra is, hogy kivált a’ nyakravaló, szűk ne legyen; mert akadályoztattya szabad körűlforgását a’ vérnek, ’s ezt a’ fő felé hajtván, a’ szemeket vérbe boríttya ’s elnehezíti. Ezt okozhattya az állatok ganajjábúl és vizellettyébül párolygó gőz is, valamint akárminémű, különösen pedig a’ csípős dohányfüst, ha sűrűen környékezi a’ szemet.
8.) Ártalmasok a’ szemnek tovább a’ nehéz emésztésű, vagy igen fűszeres étkek, erős borok, ’s egyéb hevítő italok. Mert, ezek ugyan felgyújtyák a’ vért, és a’ szemeket ahhogy megtűzesítik, úgy egyszersmind meg is homályosíttyák: a’ nehezen emészthető ételek pedig többnyire nehéz széket okoznak; melly igen esmeretes erőlködéssel menvén végbe, a’ szemeket is eszközösen bádgyasztya.
9.) Estve, mikor fogyatkozni kezd a’ következőleg a’ holdvilágnál is, olvasni vagy írni, igen veszedelmes a’ szemnek. Sőt, mivel ennek a’ setétség általlyában nagyobb ellensége a’ fényes napvilágnál; soha sem kell alkonyodás utánn, ha semmit sem dolgozik is az ember, setétben maradni, hanem legalább csak eggy gyertyát is kell a’ szobában gyújtani, vagy lámpást égetni, ha pedig szemével mankálkodik valaki, annyi világosságnak kell lenni, hogy minden erőlködés nélkül a’ tárgyakat jól meg lehessen külömböztetni.
10.) Mivel még az álomtalanság, vagy álomnak akármelly okbúl való félbenszakasztása is árthat a’ külömben legegésségesebb szemeknek: a’ késő éjszakáig folytatott kártyajátékot, valamint az olvasást és írást is, hacsak az elkerülhetetlen szükség nem hozná magával, ezen tekíntetbűl nem lehet üdőtlennek és helytelennek nem ítélni.
11.) Ha el találnak a’ dolgozás közben tikkadni a’ szemek, többször változtatni szükséges illyenkor a’ testnek helyeztetését: úgy hogy az ülés utánn eggy magasabb asztalkánál állva, és az állás utánn megint elébbeni helyére leülve kell folytatni a’ munkát. E’ mellett az író vagy olvasó asztalt úgy kell alkalmaztatni, hogy a’ világosság résünt a’ dolgozónak bal oldala felül reá szolgállyon.
12.) Mikor szabadságában áll az embernek, az olvasásra inkább a’ nappali, az írásra pedig, ha gondolkodni kell mellette, és tisztán nem kell írni, az estvéli üdőt, gyertyavilág vagy égő lámpás mellett, válassza magának: így mindenkép elérheti czéllyát, a’ nélkül hogy szemeit felettébb erőltesse.
13.) Nem használ a’ szemnek, sőt rövidséget okoz, ha valaki a’ könyvet vagy az írást, hogy alkalmasabban olvashassa, a’ gyertyavilágonn túl tartya, vagy hátát nappal az ablaknak fordítván, úgy nézegeti; mivel mind a’ két esetben több világosság ütközik szemeibe vissza, mintsem szükséges a’ rendszerint való olvasásra.
14.) Az okfontolással járó tapasztalás szerint, végre bizonyos az, hogy valamint lassan-lassan gyengíti ’s fogyasztya akárminémű húzamos buja és fajtalan cselekedet épségét a’ szemeknek, úgy viszontag ezeknek tartósságát különösen megeszközli ’s oltalmazza a’ tiszta és mértékletes élet.

II.
Mikép kell a’ gyenge és egésségtelen szemeket ápolgatni.
1.) Mihelyt észre veszi az ember, hogy valamelly dologban elfáradnak szemei, legottan azon dologgal, úgymint olvasással, írással, éles nézéssel, fel kell hagynia, máskint a’ veszedelem hova tovább, annál inkább nevekedne. Bizonyos jelei pedig annak, mikor szükséges, hogy eggy kis nyugovást kell nekik engedni, a’ következendők lehetnek: a) Ha a tűzellő, vagy ama’ szempont, mellybűl megösmerhetni az előttünk lévő dolgot, mindég jobban közelíteni látszik az emberhez; úgy hogy a’ kisebb tárgyakat, ha jól meg akarjuk külömböztetni, közelebb kell a’ szemekhez tartani. – b) Ha valamelly munka alatt, a’ hol meg kell feszíteni a’ szemet, néműnémű alkalmatlanság, vagy főkábító fájdalom jelentgeti magát. – c) Ha minden más ok nélkül a’ szemek könyezni vagy nedvesek lenni kezdenek. – d) Ha hirtelen minteggy felhőcske lebeg a’ szemek előtt, melly homályosíttya a’ tárgyakat, vagy szinte főszédelgés támad.
2.) Azonkívül hogy a’ dolgot, melly a’ szemeket fárasztotta, félben kell hagyni, úgy lehet őket felfrissíteni: ha a) tárgya a’ munkának másfélével, melly nem nagy erejére, hanem inkább néműnémű könnyebbségére esik a’ szemeknek, okosan felcseréltetik; – ha b) szemeit az ember a’ munka közben eggy kis üdeig behunnya; vagy, alkalmas fekvése lévén a’ háznak, kinéz ollykor az ablakonn a’ kertbe, vagy mezőre, vagy mennél messzebb lehet – ha c) a’ felesleg való nedvesség a’ főből levonatik langyos lábvíz által, mellybe konyhasót vagy eczetet is lehet tölteni, vagy néha valami kevés dohánypornak (tobáknak) felszívása által; – ha d) napközben némellykor a’ szemek, kivévén ha csúszban szenvednének, hideg tiszta vízzel, vagy rózsavízzel megmosatnak, vagy inkább csak meghintetnek; – ha e) mikor az üdő kedvez, mértékletes mozgást tesz testével az ember, a’ szabad levegőben, de még is árnyékos helyekenn sétálgatván, vagy pedig, mikor alkalmatlan az üdő, és van benne mód, a’ Billiárd játékban magát gyakorolván.
3.) A’ gyenge és egésségtelen szemeknek ápolgatására segédeszköz gyanánt szolgálhatnak a’ szemüvegecskék (pápaszemek). Az üdőt pedig, mikor hasznos velek élni, a’ következendő jelek határozzák meg: a) midőn a’ megkülömböztető látás’ pontya a’ szemektől észrevehetőképen messzebb távozik; – b) midőn az olvasás vagy másféle apró szerű foglalatosság közben nagyobb világosságra szokatlan törekedést tapasztal valaki magában; – c) midőn a’ kisebb tárgyak, ha tovább szemléltetnek, minteggy öszvefolyni látszanak; – d) midőn a’ szemek legcsekélyebb feszülésre is mindgyárt eltikkadnak; – e) midőn szemüvegecskékenn valaki jobban és könnyebben tud olvasni.
A’ szemüvegecskékben pedig, hogy hasznosan és alkalmatosan lehessen velek élni, ezen mineműségek szükségképen megkívántatnak: a) Ne nagyobbítsák, se ne kisebbítsék, hanem csak világosabban és tisztábban terjesszék a’ szem’ elejébe a’ tárgyat; – b) az üvegecskék egészen tiszták ’s minden fót vagy szeplő nélkül valók, szintúgy egyformán vastagok ’s domborúk legyenek; – c) szükséges rajtok két eggyenlő csont- vagy ezüstfoganték is, mellyekkel a’ halándékhoz őket két felül kapcsolni ’s alkalmaztatni lehessen.
4. ) A’ kinek messzelátó vagy nagyító üvegekkel kell élnie, hogy szemeit el ne rontsa, ne csak az eggyik, hanem a’ másik szemével is nézegessen váltólog rajtok, vagy ha kettős az üveg, mind a’ két szemével egyszersmind.
5.) Utóllyára mind azon észrevételeket rendszabásokat, mellyek az ép és egésséges szemeknek oltalmazására hasznosoknak lenni mondattak, még inkább tartozik figyelemre venni és tellyesíteni az, kinek szemei gyengülni ’s erőtlenedni kezdenek, vagy éppen már rosszúl is vannak.