RADNÓTI MIKLÓS

POGÁNY KÖSZÖNTŐ

VERSEK

A KORTÁRS KIADÁSA

BUDAPEST, 1930

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-39-2 (online)

MEK-14142

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/14100/14142

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

POGÁNY KÖSZÖNTŐ

KÖSZÖNTSD A NAPOT

NAPTESTÜ SZŰZEK, PÁSZTOROK ÉS NYÁJAK

ERDEI ÉNEK VALAHONNAN

TAVASZI SZERETŐK VERSE

POGÁNY KÖSZÖNTŐ

JÁTÉKOS VERS ARATÁS UTÁN

AZ ÁHITAT ZSOLTÁRAI

1

2

3

4

5

6

7

8

SIRÁLYSIKOLY

SIRÁLYSIKOLY

SOK AUTÓ JÁR ITT

SZEGÉNYSÉG ÉS GYŰLÖLET VERSE

MEGBOCSÁJTÁS

„ÉS SZÓLT ÉS BESZÉLT VALA KÁIN ÁBELLEL:”

MÁJUSI IGAZSÁG

VARIÁCIÓK SZOMORÚSÁGRA

ITALOS ÉNEK

VARIÁCIÓ SZOMORÚSÁGRA

BÉKESSÉG

MEDITÁCIÓ

JÁMBOR NAPOK

SZERELMES VERS BOLDOGASSZONY NAPJÁN

ESTE. ASSZONY, GYEREKKEL A HÁTÁN

TÉLI VERS

Ó FÉNY, RAGYOGÁS, NAPSZEMÜ REGGEL!

ÁDVENT. KÉSEI EMBER

JÁMBOR NAPOK

CSÖNDES SOROK LEHAJTOTT FEJJEL

14. OU VAS-TU, PETIT?

15. VERS L’OEUVRE DE DOUCEUR.

16. IL DIT ENCORE: NON. PUIS A MOI QUI

PARTAIS, IL DIT: QUAND BEAUCOUP DE

JOURS SE SERONT PERDUS, TU REVIEND-

RAS ICI, UN JOUR.

(H. Barbusse: Jésus. Chapitre VI. 36.)

POGÁNY KÖSZÖNTŐ

KÖSZÖNTSD A NAPOT

Most már a kezedet csókolom, - így

paraszt bánattal oly szép megállni

a napban, lelkes földeken csörren

ütődő szárba szökkenve a búza!

Nézd! ahol hevertünk eldőlt a szár,

szigorú táblán szerelmi címer, - hogy

bókol a tájék! bókolva előtted

csúszik a porban a messze torony!

Álmos délután jön: csöndben köszöntsd!

csók virágzik ujjaid csúcsán és

tenyeredben megszületik az árnyék!

Te csak köszöntsd! szétnyitott tenyérrel

köszöntsd a napot, mert most még

feléfordúlva állunk és lelkes

földeken, csillanó földeken csörren

ütődő szárba szökkenve a búza!

NAPTESTÜ SZŰZEK,

PÁSZTOROK ÉS NYÁJAK

A pásztor is lassan lejön a hegyről,

karámbazárva fehéren torlódik

a nyáj és napbafürdött szűzek is a

dombról ringó csipőkkel lefelé jönnek

jószagúan s álmatagon, mint minden

ősszel, ha halnak fekete ég alatt a

fák; naptestü szűzek, pásztorok és nyájak

jönnek le lassan a falu felé.

Megtörünk mi is, asszonyainknak

tükrös szeme alatt feketébb lesz az

árnyék s csókunkból ránkhavaz a tél:

hajunk is balúl homlokunkba hull és

senki sem simitja meggyulladt szemünk,

csak naptestü szűzek, pásztorok és nyájak

jönnek le lassan a falu felé, hol

terhes felhőkben már összegyűl a bánat.

ERDEI ÉNEK VALAHONNAN

Fejünket majd szépen lehajtjuk,

most a bokrok közt hálunk, mint a

madarak, neszelve hogy ropog

a fiatal őzbak csontja amint

álmában elnyúlva csak nő a

pázsiton, mert barátunk látod,

és talán még két hét; agancsa

helyén már szép apró dúdorok

nőnek és elbőgi álmában

magát, hogy fölriadunk; előbb,

mint a virágok nyitnák ajkuk

a harmat előtt, előbb, - előbb,

a hangjukat imádó részeg

madarak énekénél mert jaj!

oly messze még a derengés is;

majd heverünk csak alvó bokrok

leveleit tépdesve félve

ujjaink között babonásan

nyitott szemekkel nézzük egymást.

TAVASZI SZERETŐK VERSE

Látod!

boldog csókjaink öröme

harsog a fák közt és

árnyékkal áldja

testünket a táj! hallod,

hogy terül a füvön a

fény és pattan a fákon

dallal a hajtás! csak

csörgető fekete tücskök

zaja dicséri most

fűnek és fának

jó örömét! nézd

a vizen, messze partok

homályos tövén

tükrösen fénylik

tavaszi kedvünk! mert

mi vagyunk most a fű,

a fa, a part, az öröm is

és szépszavú áldása

a tájnak!

POGÁNY KÖSZÖNTŐ

Nézd! dércsipte fáink megőszült

fején ül most a szél és lengő

harangú tornyok között csak

megkondúlnak a jámbor imák!

Csorgó nyálával békés borjú

lépdel még szekerünk után, de

már nem kószál szárnyas szavakkal

szájunk körül halovány ámen!

Megmosakodtunk! tornyok között,

fákon pihenő szélben és most

megőszült fák közt csókokkal tarkán

pogány szemekkel kitavaszodtunk!

A testünket nézd! együtt fakad a

rüggyel drága hús és napbadobált

csókjaink után boldog torokkal

így, istentelenül fölsikoltunk!

JÁTÉKOS VERS ARATÁS UTÁN

Fütyölni jó s jó lenne dúdolva

megmarkolni a kedves fejét mint

vénasszony motyogva ha játszik a

hempergő macskát kapunk előtt

itt a kazlakat hordják s a tarlón

már sikongva jár a lány ha fúj a

szél szoknyák alatt kemény a combja

s a kedves haja is (csak csókolom)

dalos karom között aranykazal!

AZ ÁHITAT ZSOLTÁRAI

1

Szakadt, dúlt ajkunk között forgó

feszülő szavaink is csókká

gömbölyödve bujdosnak itt a

díszes pillák között egymásba-

akadt csodáló szemünkben és

elhalnak hang nélkül; amire

születnek az cifra ajándék,

zsoltáros látás és tudós csók

terebélyén sárga rigóknak

szárnyas, csattogó ölelése.

2

Régen lehozott fénylő

csillagok akarnak szökni

az ujjaim közül

mert nagyon szeretlek

látod

őszi bokrok duzzadó

bogyófürtjein feszül

életem kedve, érett

kalászoknak terheit

érzem és éjjelenként

csókos nyelvem alkonyi

pirossát rácsókolom

némán a tenyeredre.

3

Hűs néha forró kezednek

csúcsos ujjai zenés tornyai

karcsú életemnek, - mely oly

gazdag párás szinekben mint

dús csókjaink a csendben -

ha csipkésen kiséri sóhajos

lihegésed és nedves nagy

fogaim szerelmes vacogása.

4

Karcsú ujjaid között aranyló

narancs az életünk régi kedve,

mert valamikor mi együtt csodáltuk

csurranó, csodás ligetek alján

forró, szines madarak

daloló fészekrakását.

Tenyered gödrén forró ligetek

mesélnek elhagyott egekről

ahonnan együtt zuhantunk

két fehér ártatlan szűzek,

bimbóban elnyílott pompás virágok:

mert ölelés nélkül fogamzott

csodásszép égi gyermekünk,

hullató, lombos erdők ölébe.

5

Mint új istenben kék egekből most

széphangú orgonák zúgnak bennem,

álomhegyeim sorra beszakadnak, -

most eljöttél hozzám hullottan mint

a csillagok ősszel, mert úgy szeretlek

szememben hordva fehérszakállú

istenek végtelen életét és

úgy tanulom meg a csókjaidat

hivőn!

mint vénasszonyok a kártyavetést.

6

Csak körmeink sápadt félholdja ragyog

és szemünk sulyos függönyét leeresztve

vak kezeinkkel játszunk szerelmet, mert

lila madarak ülnek a ködben

a lámpák alatt és ha felnyitjuk

ködfalak nyilnak néma szemünkben és

már csak körmeink félholdja ragyog.

7

Néha harapunk. Fényes fogaink

vértjén csattogva törik a csók

és apró vércseppek koszorúja

lebben a homlokunk felé.

Csak kúszik, kúszik egy csillag

az égen és szerelmünk alatt

bókolva hajlik a fű, tapadnak

tapadnak a bokrok a szélben,

mint néha szelid szeretők nyelve

tapad, ha csókban összeér.

8

Földszagú rét vagy, a lihegésed egyszerű

mint a szeretkező béresparaszté és a

földanya átkos erejét hordozza tested.

Néha csak vágyad harangja kongat

és misére hív a lélekző csöndben

ziháló sötétnek tornya alatt.

Szerelmed rámhúll kerengve, mint hulló

nagy vadgesztenyelevél. Most is.

A búnak áttetsző tiszta hajnalán

te vagy a föld, a test, a vér

és terajtad kívül minden csak játék.

SIRÁLYSIKOLY

SIRÁLYSIKOLY

Élő anyámnak.

Vészes sirálysikollyal ha fölsikoltok

nem hallja senki pedig

testvéreim

a milliók

sikoltanak akik meghalnak valahol

és milliók

akik helyett élek és szeretem árván

az adott asszonyt

s milliók

akik helyett álmodom az álmot

és támadok fel Krisztusként

vérszínpiros rossz hajnalokon

a bűnre és a vágyra

alázatra és tisztaságra

s a születések szeretések és

temetések

testvéreim

miattam szépek!

SOK AUTÓ JÁR ITT

Hugomnak.

Testvérem, látod mennyi a koldus és

nyomorúlt és mennyi az úri rongyszedő,

csak mi vagyunk ketten; zártkezü koldusok

és néma nyomorúltak.

Testvérem, add ide a kezed, sok autó

jár itt és sok úriember és vigyázni kell;

sötét kapualjak elölelnek, ha eleresztlek.

Testvérem, látod ketten vagyunk: egy apa

álma és két anya kínja sikoltoz bennünk.

Két szép ölelésnek emlékeképen, látod,

ittmaradtunk, két nagy álomemlék és álmaink

a reggelbe csúsznak, nappali tarlón álmodunk

és karonfogjuk egymást ha járunk.

SZEGÉNYSÉG ÉS GYŰLÖLET VERSE

Testvér, én éjjelenként füstfürtös, fekete

tűzfalak tövén aludtam a szegénység és

gyűlölet álmaival s kiforgatott zsebekkel

ordítottam a szegénység dalát az aranyméhű

kazánok felé!

A gyűlölet szerető, gömbölyű szavai forgatták

az áttételek lomha kerekét, amikor telthúsu

fehér álmok szorúltak be a szijak közé!

Kezeim kemény munkáskezek súlyával csapdosták

a combjaimat és a gyárak lányait szerettem,

akik őszi seregek remegő fáradságát cipelték

a szegénység és gyűlölet hegyére s ujjaim a

csorduló olaj ázott útjai tapadón markolták

a semmit!

Verejtékkeresztektől görnyedő ráncokkal terhes

Golgotha volt a szememalja, ahol az éjek

szénporos Krisztusai feszültek kéken.

MEGBOCSÁJTÁS

Tejízü fehér gyermekek álmait

alszom és reggelre a szivem ragyog

mellem furcsa, csillogó táján.

Ma nyájat őriztem a jóság

dombjain éjjel de hajnalra

elveszitettem és most egyedül vagyok.

Mellemre hajtom csöndben a fejem

és szegény szivemet leejtem ilyenkor

egy-egy koldus halálos tenyerébe.

„ÉS SZÓLT ÉS BESZÉLT VALA KÁIN ÁBELLEL:”

(M. 1. 4., 8.)                                       G. D.-nek, bátyámnak.

Ábel, testvérem, tegnap fölkeltett az ősi bűn,

megöltem hófehér álmaidat és hajszoltam magam

kárhozottan a hiábavalóság éjjeli útján, fagyott

szomorú fáknak glédája között a reggel elébe.

Napszagú földjeim párázva sirtak utánam,

kiűzött testem lihegő éji sebekkel világitotta

arcomra a megbánás piros rózsáit és koldulón

hívtalak átokbontó, nagy találkozásra.

Te szent voltál és a fölajánlás áhitata lengett

amikor megszülettél; az én régi napomon terhesen

zengett az ég, gyilkos nehezen szakadtam le

mint első levél az átkotnyögő keserű fáról.

És lettem Káin, domború mellemen kelt fel a nap

és térdeim fáradtsága hozta az alkonyt amikor

öltem s amikor szórtad utánam kergetőszavú

fájdalmaid és elémdöntötted éji futásom őreit

a fagyott, szomorú fákat.

Megbotoltam, felhasadt a húsom a gáton és

elestem s ujra futottam feketén, bibliáson:

Káin vagyok és tegnap fölkeltett az ősi bűn,

Káin vagyok és te vagy az Ábel!

MÁJUSI IGAZSÁG

Én is csak ma látom a tegnapot,

mert szegény szemeim betegek és

csak asszonyra és könnyre lettek,

pedig testvéreim

tegnap a májusi igazság járt az

uccátokon, virágokkal fölcicomázva.

Asszonnyal és könnyel a szememben

a májusi igazság útját taposom

a kőfalak között virágosan és

barnaszemű őzek jönnek hozzám,

megnyalják lecsüngő kezem és

cinkék raknak fészket a hajamba:

mert testvéreim,

utam átkozott őszi vetés, késő vetés

mulasztott májusokba.

VARIÁCIÓK SZOMORÚSÁGRA

ITALOS ÉNEK

(lassan énekelve, szomorúan.)

Meghalunk szegény barátom igen,

vétkesek vagyunk és

kacér szemünkkel most hazatértünk

fehér angyalok parázna szemeiből

s állunk a szélben is már,

kiforditott tenyerek sápadt

tükrei közt, bizony elkésett

bánatok halmán hiába! már

fölöttünk szivárványszíntógás

biráknak fehér szakállát

lengeti látod a szél szegény,

szegény kacér szemünket

hunyjuk le végre, hogy lássunk.

VARIÁCIÓ SZOMORÚSÁGRA

Nézd én a fájdalmak kertjéből jöttem

könnyes folyókon hullató ligeteken

és zokogástól rengő réteken át

a fájdalmak kertjéből jöttem

ahol sirást hozott

a szél a nap az eső

a köd a hold a hó

az ég az ég az ég is!

És kelőhajnali színeken is sírtam

ha épen egy érett alma

esett le csengve fáradtan az ágról

vagy egy madárnak röpülő íve

a föld felé hajolt és eltünt

valahol a ringó zöld mögött.

Csak jöttem némán könnyes folyókon

hullató ligeteken és zokogástól rengő

réteken is némán keresztül csak a

sírásom csorgott szűz arcomon

mely már halovány mint a

hajnali holt hold mely

szégyen a hajnali hajnali égen.

BÉKESSÉG

Te, ez olyan jó, - ez a matató

hallgató, szomorú játék,

éjjeli játék szomorú szivvel

és szemekkel, magamellé

szeliden, hosszan odaejtett

szomorúujjú fehér kezekkel,

mikor egy bútor görbe lába

ernyős lámpám világa alól

csillan, mint néha léha szobákban

bronzfényü aktok sima háta.

MEDITÁCIÓ

Most már elhiszek mindent csöndben:

éjjel Mondschein szonátát és Áve

Máriát hallgattam egy szál

csöpögő gyertya mellett, - az

ablakon át fények feszültek a

falra furcsán, - imára kulcsolt

szivvel és kezekkel űltem, - ave,

ave! - a gyertya is tövig ég majd,

de a kedves keze mégis szép,

hosszú, keskeny, úgy szeretem

és ül rajtam a szerelem

mint régi templomok falán

fehér szentek fején megűlő

fényesszemű és szelid galambok.

JÁMBOR NAPOK

SZERELMES VERS BOLDOGASSZONY NAPJÁN

Fázol? várj, betakarlak az éggel,

hajadra épűl a himzett csillagok

csokra és holdat lehellek a

szemed fölé.

Már nem húz madarak búbos szerelme,

csak házak tárják lámpás ölüket

a szélnek és hangtalan fákon

ring a szerelem.

Valamikor az asszonyom leszel,

és átkozott költők rettentő téli

danákkal valahol a hegyeknek

alján hiába énekelnek.

Szép bánat feszül a homlokom

alatt és fekete tájak tükröznek

sötéten összecsörrenő fogaimon:

ne félj.

Csak a februári egyszerűség

érett most bennem szerelemmé és

teljes vagyok már, mint nyáron

egy zengő égszakadás!

ESTE. ASSZONY, GYEREKKEL A HÁTÁN

Hilbert Károlynak.

A város felé jövök a hegyről, nagy tele holddal

a fejem fölött,

szegényen, mint régi próféták, szendergő ösvény a

lábam alatt, - kincseim:

a cifra esteli város és az asszony, aki most jön

gyerekkel a hátán és

megáll mellettem, köszön. Fiatal asszony, a szeme

szép, a szememet rajtafelejtem.

Megy tovább. Fogait mutatja, nevet, a gyerek pedig

búcsut integet a hátán.

Most nekikadnám papoknak örülő, mosolyos szivét

melyet este igy magamban hordok,

de már késő van, sötétek az árkok. Kaszált füvek

közt görnyedt hátakkal viszik

az álmot és megszólalnak már mindenütt, énekes

hangon az esti kutyák.

TÉLI VERS

Béke legyen most mindenkivel:

jámbor öregek járnak az

első hó sarában és meghalnak

mire megjön a hajnal.

Hó, hó! fekete szemekben

sötéten fénylik az ég, rossz

bánat sír a lámpák alól és

száll elárvúlt terhes asszonyok

foganó átka, holdas

pocsolyákból a férfi felé.

Tél, tél! fél most a gyerek s

fél az üvegesházban markos

marokkal nevelt gyönge virág;

az anyák gondja kiköltözött

az ereszekre és sipog, sipog:

leesett már az első hó

irgalom és béke, béke legyen

már mindenkivel.

Ó FÉNY, RAGYOGÁS, NAPSZEMÜ REGGEL!

Ó, nézd. Zsolozsmás tiszta a reggel

és szerelmes szavainkkal elszáll

a köd és minden tiszta lesz.

Ragyogj!

Nézd, csillog a tenger és üvegpartokon

cseng a faragott hullám a nap alatt!

Ó fény, ragyogás, napszemü reggel!

Imádkozz! és

mutasd meg magad, mert

üvegpartokon állunk és

átlátszók vagyunk. Vérünk

mint szentelt, metszett pohárban

aranyszinü bor; csillog hidegen.

Imádkozz, imádkozz értem!

Ó, csengenek a partok és remegnek;

torkunk áhitatot kűld a ködök után

és megsimogatjuk a napot a

szemeinkkel és a szemeink fájnak!

Zenés üvegpartokon szeretlek

és imádkozz

ó, imádkozz értem!

mert csillogó reggeleken is kiáltom

hogy érted csillognak a megcsengő

partok és érted a napszemü távol!

ÁDVENT. KÉSEI EMBER

Megy vézna fenyővel a hóna alatt

a sárban szegény; kalapja körül a

kedve leng ijedten, mint nyáron, sárló

tehénnek feje körül a méla bánat!

(Tán gyerek is még ő és félti a

mennyből az angyalt; tegnap még kis

szőke szakálla fölött az ajkain

néha fölpattant a lázas öröm!)

De ma már csak megy vézna fenyővel

a hóna alatt; fáradt két lába

két érett gyümölcs a sárban csattog!

és énekel szegény!

JÁMBOR NAPOK

Együtt kelek a nappal, hajamat fésüli-

marja a hegyek felől a szél:

ébredő utak között, színes vetések és

virágos mákföldek fölött lengetem

hajnali szomorúságom.

Kedvesem messze van és

hogy szép maradjon, fürdetem néha

könnyeimben: füveket hordok a fogaim

között és szembenézek a nappal ha

rágondolok.

Déli árnyékos heverőn, - evés után -

ha elönt a bánat,

parasztlányok kibontott mellén

játszik szótlan a kezem és este

hazatérek nagyokat lépve,

a hallgató kertek alatt.

Mintahogy szarvakat bimbózó

borjakkal és nagy sáros tehenekkel

hazafelé ballag - ha eljön az este -

a jámbor.

CSÖNDES SOROK LEHAJTOTT FEJJEL

Forgács Antalnak.

Éjfélre szült az anyám, hajnalra

meghalt, elvitte a láz és én a

mezőkön szülő erős anyákra

gondolok cifra szavakkal.

Apámat éjjel elvitte egyszer

a kórházi ágyról, szájtátó

orvosok közűl a gond; akkor

otthagytam a vörösszemű

embereket, egyedül éltem

és élek a házakon kivűl

régóta már.

Az őseimet elfelejtettem,

utódom nem lesz, mert nem akarom,

kedvesem meddő ölét ölelem

sápadt holdak alatt és nem tudom

elhinni néki, hogy szeret.

Néha csók közben azt hiszem hogy

rossz ő, pedig meddő csak és

szomorú, de szomorú vagyok

én is és ha hajnalban a

csillagok hívnak, egymást karolva

mégis, együtt indulunk ketten

a napfény felé.

Table of Contents

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

POGÁNY KÖSZÖNTŐ

KÖSZÖNTSD A NAPOT

NAPTESTÜ SZŰZEK, PÁSZTOROK ÉS NYÁJAK

ERDEI ÉNEK VALAHONNAN

TAVASZI SZERETŐK VERSE

POGÁNY KÖSZÖNTŐ

JÁTÉKOS VERS ARATÁS UTÁN

AZ ÁHITAT ZSOLTÁRAI

1

2

3

4

5

6

7

8

SIRÁLYSIKOLY

SIRÁLYSIKOLY

SOK AUTÓ JÁR ITT

SZEGÉNYSÉG ÉS GYŰLÖLET VERSE

MEGBOCSÁJTÁS

„ÉS SZÓLT ÉS BESZÉLT VALA KÁIN ÁBELLEL:”

MÁJUSI IGAZSÁG

VARIÁCIÓK SZOMORÚSÁGRA

ITALOS ÉNEK

VARIÁCIÓ SZOMORÚSÁGRA

BÉKESSÉG

MEDITÁCIÓ

JÁMBOR NAPOK

SZERELMES VERS BOLDOGASSZONY NAPJÁN

ESTE. ASSZONY, GYEREKKEL A HÁTÁN

TÉLI VERS

Ó FÉNY, RAGYOGÁS, NAPSZEMÜ REGGEL!

ÁDVENT. KÉSEI EMBER

JÁMBOR NAPOK

CSÖNDES SOROK LEHAJTOTT FEJJEL