RADNÓTI MIKLÓS

UJ VERSEI

LÁBADOZÓ SZÉL

SZEGEDI FIATALOK MŰVÉSZETI KOLLÉGIUMA VI.

SZEGED, 1933.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-37-8 (online)

MEK-14143

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/14100/14143

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

FÉRFINAPLÓ

1931. április 19. (Uj könyvemet tegnap elkobozták)

1931. december 8. (Főtárgyalás)

1932. január 17. (Vasárnap) Részlet

1932. február 17. (Füttyel oszlik a béke!)

1932. április 24. (John Love, testvérem)

1932. május 5. (Huszonharmadik évem)

1932. július 7. (Tátrai tábor)

1932. október 6. (Személy harmadik)

DÉRREL VESZEKSZIK MÁR A HARMAT

Táj

Estefelé

Zaj, estefelé

Tápé, öreg este

Télre leső dal

Péntek éji groteszk

Kánikula

Zápor

SZERELMES KESEREDŐ

Szerelmes keseredő

Szerelmes vers november végén

Beteg a kedves

Szerelmes játék

Szerelem

Szusszanó

Széllel fütyölj!

Áprilisi eső után

Boldog, hajnali vers

Fogaid ne mossa panaszszó

VACKOR

Szél se fúj itt már

Gyerekkor

Júliusi vers, délután

Hont Ferenc

Tavaszra jósolok itt

ÉNEK A NÉGERRŐL, AKI A VÁROSBA MENT

Ének a négerről, aki a városba ment

FÉRFINAPLÓ

Napjaim tetején ülök, onnan

lóg le a lábom, hajamon

hófelhő kalapoz és szavaim

messze, kakastollak közt

portverve menetelnek!

Mondják, hogy virrad a gödrök

alján, füvek alatt csillogva

lesnek a tücskök s napitta

pocsolyák helye lelkesedik

döngölő léptek után!

Talán vihar jön, mert

simul halasodva a borz víz,

széttette a csönd lábát

az út fölött és harcos

zajokkal készül marakodni!

1931. április 19.

(Uj könyvemet tegnap elkobozták)

Uj könyvemet tegnap elkobozták,

most egyedül ülök, ujjaim

átfonva bokám körül, piros

pillét ástam ma babonásan

a küszöb alá és lassan elalszom!

Emlékszem én! egyszer a tizenhétéves

anya, barátom tejetlen asszonya

aludt el fáradtan, húsznapos, tejes

kislánya fölött így; gyerekingeket

álmodott s urának uj cipőt! és

kedvvel ébredt, ahogy mesék csatái

hajnalán kürthangra harcosok!

Majd fölébredek én is! kedvesem arany

varkocsán sikongat a napfény,

lóbálva nő föl árnyam az égig és

huszonkét szemtelen évem az éjjel

bevacsorázik három csillagot!

1931. december 8.

(Főtárgyalás)

Dr. Melléky Kornélnak

Előttem Müller, a nyomdász

állt a mérleg előtt,

megméretett

s hat hónapot kapott.

Aztán kiürítették a termet, hogy

én kerültem sorra; óvták a népet

ragályos verseimtől.

Pattogni s köpni szerettem volna,

mint a tűz, kit szikkadt emberek

ülnek körül fecsegő szalonnák és

várakozó kenyerek gyönyörével.

Köpködtem volna, mint a tűz, kinek

csak szalonnák fényes csöppje jut, mit

elforgat magán majd vicsorogva

és sütöttem mégis, mint pisla parázs

s ők fujtak engem, hogy védekezzem,

mert úgy szokás, s hervadjak el,

fujt rám az ügyész.

Nem észleltetett enyhítő körülmény

s két versem nyolc napot nyomott;

fölállva hallgattam. Tudták kiktől

születtem, hol s mikor; ösmertük egymást

és hogy kimentek, mégse köszöntek.

Védőmmel álltam s beszélt köröttem

néhány barát és néhány mesemondó;

félhárom volt már, délután s

drukkoló szeretőm szemei

kerekedtek az uccán.

1932. január 17.

(Vasárnap) Részlet

Reggel hegyi erdőket jártam a lánnyal

akit szeretek. Vasárnap volt, vasárnap

így megyünk el mindig és fölfelé,

dologtalan.

Hegyes kis vállát tartottam átkarolva,

járjon mellesen ilyenkor, aiázó

hét után! és lassan beszéltünk

arról, hogy összeházasodunk s hogy

az a szomorú kisfiú szamárköhögős volt

reggel a villamoson.

Útra értünk ki, fagyosan fújt a szél;

megcsókolt s mondta: a balfüle fázik,

melegitsem; s én forrókat lehelltem rá,

mint a táltos.

Aztán borzasra fázott verebek szálltak

fölénk a fára s hullt ránk apró

tüskékben, zúzmara.

1932. február 17.

(Füttyel oszlik a béke!)

à Maki Hiroshi

Te Párisban élsz Hiroshi még, japáni

társaid és csöndes orvosok között

orosz feleségeddel, aki szőke

s a Sorbonne doktora hat hete már.

Igen őt elkivántam egyszer a Vaugirard fölött,

szobátok ajtajában, mikor indultam ép egyedül,

fényes esőben Nogent felé, hol

a mérnökkel aludtam egy ágyban,

ki legjobb bátyám volt és régen sebesült;

fronti golyó gennyesedett a béle falán,

Emlékezz Hiroshi! űltünk a Rotonde terraszán

s magyaráztad merev arccal

tüdőbajok rettentő grafikonját;

a kávés szürke macskája pedig, fejét

tologatva barátkozott szíves tenyerünkön.

Most biztos furcsálva matat szemed

a laboratórium ablakán át, mert

lenn türelmes emberek ülnek a parton

s halakat akarnak ölni horoggal;

hagyd ott a szérumodat már!

Fehér köpenyed köpjön és piruljon el!

mert sárga emberek fennen öldösik egymást

s fegyelmes halottakat lottyantva kanyarodnak

Kínában a kotyogó patakok! füttyel

oszlik a béke! s proletárhalottak

oszlanak nézd, a fütyölő levegőben!

Átkelt a Wuszung patakon tegnap

a japáni gyalogság

s ágyuk vastag harmata készíti

kínai réteken útját.

1932. április 24.

(John Love, testvérem)

(Napilapból: John Love, fiatal néger

költőt Newyork néger negyedében,

St. Vincentben, a King White nevü

moziban, versének elmondása köz-

ben a Ku-Klux-Klan emberei agyon-

verték a pódiumon és testét kidob-

ták a szellőztető ablakon. A tette-

seknek nyomuk veszett.)

John Love, testvérem!

A Tiszán láttalak forogni

a híd alatt ma.

Örvény vagy most, hogy megölték

benned a verset s barna szemeden

hogy féreg ül. Növekedj!

Nézd, kövér eső sétál a pejszínü égből.

Kapd magadhoz és fojtsd el!

a földre ne essék!

Mert nagy a Ku-Klux-Klan s néki esik.

Övé a kenyér, szöllő és legelő!

a tej föle itt is néki ráncosodik!

Megöltek. Most örvény vagy testvér.

Guta is légy! mely

pörg és ha ugrik, helyre talál!

Együtt dolgozunk John Love;

örvény vagyok én is és guta!

Kenyér, szöllő, legelő és tej

tapsol ropogva, hogy összehajoltunk!

1932. május 5.

(Huszonharmadik évem)

Dóczi Györgynek

Huszonharmadik évem huppant le

súlyosan most a bokrom alá;

kenyerem fele már kemény

fogaim közt, másfele pattogón

sül a férfikor napja alatt

és egyre ritkábban gondolok vissza

bokros harcaimból a szoknya alá,

honnan gyerekkorom ólábu évei

totyognak elő s kezükkel integetnek.

A szeretőm harcaim társa és

ösmeri életemet; ösmerte

fecskéim is eresz szakálla alatt és

látta a fészek karimáján fecskefi

kis torkát, hogy nyeldeste a szellőt s

tátogott ügyetlen féreg után!

ó, széles csőröm nekem is sárgán

csillant a fényben s boldogan

majszolt vajas szavakat még.

Most kürt szava számon a szó

és elvtársaimnak hangos indulása!

Figyeljetek a szeretőmre! nagy

kék szeme van s jó lány: szemeteslovakat

traktál az uccán kockacukorral;

ő tudja, hogy külvároson később

tuskót és szenet szedegettem! s

csimpaszkodtam kocsik farán kis

szatyorokkal, mint a többi gyerek

és mint a majmok! ő tudja, mikor

keveredtek réti szavaim közé

a pesti dumák; mint a tölcséres

vihar, hogy hízott a nyelvem és

ropogott s hogy vitte versekbe

szerte a lábadozó szél!

Most huszonharmadik évem ért be,

megtűzte a napfény! a szeretőm

néggyel kevesebb. Mikor ő született

akkortájt ülték körül a vének

a hőshalni indulók dombját s

ápolták áporodott szakálluk zeneszóra!

így nőtt föl ő és semmin sem

csodálkozik immár; dolgos kezével

átfogja kezem, ha ügyész fizet

a verseimért s mosolyog. Csókjait

úgy hordom mint vértet a hősi csatán.

1932. július 7.

(Tátrai tábor)

Bálint Györgynek

Szeretőm meztelen fürdik a Felkán,

hátán fürtökben fut a víz

és alatta is víz fut, kövek közt fehér parazsakkal.

Proletár öröm ez, proletárok! kiáltsatok:

mindannyiunknak fürdőző, hosszulábú asszonyt!

borzongós meggyet

és oltó cseresnyét asztalunkra!

A parton ülök s emlékezem: tegnap az úton,

trágyában három bogár aludt,

rakott faluk csipáztak messze, domb tövén!

és Távolkeleten testvéreinkre szálltak

vastag darazsak pörkölő puskacsövekből!

Felhős kávék fölött olvassák, elhasaló napok ormán!

de ébredjen falu

és túrjon a trágyában bogár!

Most szomszédolni indulok; nézem

jó úton jár-e kunyhóink közt a szó;

a szeretőm jön velem együtt, fülel és lemutat:

s z e l l ő  jár már ott is, a zöldhabos erdőn!

Itt  s z é l t ő l  hajlanak már a harci fenyők!

1932. október 6.

(Személy harmadik)

Dél óta utazol s most szakállas este van már,

szembe vénasszony ül veled s az orra bojtosan csorog;

katona alszik sapka alatt és két puskás fegyőr közt

rab ül. Az idősebb őr hangosan kolbászt eszik;

meséli Permben és Ufában volt fogoly

tizennyolc november hetedikén ért haza,

az eső esett. Két hetet pihent, aztán

munkába állt s azóta embertársait őrzi szuronnyal.

A másik biccent, biztos huszadszor hallja már.

Így jössz a Tisza mellől s Kőbánya után

a város fölött szőke fény, szeretőd kontya világol.

Ezért vagy itthon itt, ahol születtél!

Szülőanyád s apád meghaltak rég, egymástól

száz lépésnyire áradnak a földbe már.

Ritkán jársz ki a temetőbe s csak egy csokor

virágra telik. Felezni szoktad.

Hajtsd le a fejed, vidéki költő lettél.

A város fölött szeretőd kontya világol

s te jössz felé Tiszától a Duna mellé.

Néped közt jöttél s ha igaz

amit az erdélyi lap írt rólad egyszer,

(hogy Angyalföld és a Lágymányos

proletárjainak költője vagy te),

akkor hazaértél! Hajtsd le a fejed. Még jobban!

Szeretőd megijed, hogyha így lát

s meleg szájával kutatva csókol

kereső szemedre. Emeld föl a fejed és

örülj.

Neked lélegzik ő; lehelld föl őt te is!

DÉRREL VESZEKSZIK MÁR A HARMAT

Táj

Két felhő az égen összecsikordult

s fekete gyöngykoszorúként csapódott

a Tiszára zápor!

Laposra rémült homlokkal álltak

a fák, köztük vonúlt füstölve át

a napfény s lusta távolon, nevető

bokrok fakadtak a zápor alá!

Engem hozott a szél! kazalos hajam

után megfordúlt tíz fa ütötten és

hét deszkapalánk!

Később lomha állatok jöttek bólintva

a tájra és hátukon pirúlt

a hős nyár; én karom kinyitottam

lobogón és messze röpültem!

Estefelé

Fametszet, Buday Györgynek

A zápor már

a kertfalon futott,

fiatal zápor volt:

pirulós!

Szoknyáját összekapta és

kék ég derült

a lábaszárán.

Majd csönd lett.

Az útja villogott

s a fákra esti kóc űlt.

Két bokor játszott később

mocogva máriást,

lapjaik pattogtak

s fölhangzott nevetésök.

Ültem. Köröttem

leültek a rózsák

és rámszuszogtak.

Az égen két szerető

szíve röpült,

két késői

nyögdécselő galamb.

Zaj, estefelé

Már a Maros füzes partjai

közt jön el hozzám most a messzi

vidék! csikók csomós lábakkal

futnak az anyjuk után s így

este, hazafelé most kácsák

és szeretők totyogva menetelnek!

Az égen egy helyen látni még,

(csikók! kácsák és szeretők!) hogy

olyan, mint kedvesem szemekékje!

Tápé, öreg este

Szerencselepények füstölnek az úton

a ködben, jó tehenektől, de ők már

pisla jászlak előtt eldőlve pihennek

és orrlikuk köré is enyhülni száll a légy!

Most a híjjas ákácot kalapozza

haloványan a holdfény s nem csillagzik

az ég! mert angyalaink magukra húzták

a fekete takarókat, már hiába

áll ki várni az apját, csillagok nélkül

nem nő nagyra ilyenkor a kicsi legény!

De azért hazafelé jönnek szekéren

és papírral ápolt glóriákkal sötéten

a gazdák s eldőlnek, ha asszonyuk kilép

meleg szoknyáiból előttük és szolgálva

hozzájuk bontja a testét melegen!

Kinn kutya nappali mérgét játsza

a lánccal, benn a gyerek figyel még, ó

szemekkel s a macska! és szerető zajban

álmodnak együtt már, köcsög tejekről

boldogan, nyáluk csorgatva a vackon!

Télre leső dal

Nyár volt; a templomok tornyaiért

árnyékuk misézett a napban s

a gazdagok hattyas tavain ujra

fehér madarak úsztak csak és az ég!

s rozsdás földjeink csodás gyermekei

tovább fürödtek a Tisza felé

hajoló, halas patakokban!

Nyár volt pedig; de szegény menyasszony és

vőlegény előtt most sem nyílott ki

életük rózsafája! kék májusunk

vörös orgonát dobált fiatal

díszül kalapunkra; már hóba bukó

esők tarka színeink nyomorítják s

takarót vár a fészkes vetés!

Péntek éji groteszk

A hajnali csillag fölkacag!

Egy korsóka tutajról a vízbe

lefordul ijedten! Fűz alatt,

faragottképü legény ébreszti

alvó kedvesét. Azt hiszi, hogy

zajjal most támad a nap! Pedig

csak életükért harcol manó

a cserfák tetején! Éjjel van. Kacag

a hajnali csillag s a Tiszaparton

ujra már elaludtak a rózsák!

Kánikula

Szomjasan vonultak inni a fák

lehajtott fejjel a patakokra,

kertekből eresz alá költöztek

réműlten a rózsák és most, hogy

este lett, gyerekek halnak asszonyok

kék szemén s a hőség barna vállán;

csak poros hangyák nézik, csudára

kerekedve a füvek tetejéről,

hogy mire följött, szakálla nőtt a holdnak.

Zápor

Csámpás zápor jött és elverte

virágaim rendjét; aranybúzán

nevelt sánta galambom zengőn

csapta a falhoz, hogy turbékolt

sírva egész napon át; most ülök

a gondjaim lombja alatt és

szárítgat lassan az esti szél,

botom szorítgatom; a záport

lesem, tán hajnalra felhőzve

ujra visszajön, rémítni gyerekes

szeretőmet, kinek haján a nap

vidúl s mint vízipókok árnya

rózsa, délelőtti patakok alján,

rózsázva járkál szemében a félsz is.

SZERELMES KESEREDŐ

Szerelmes keseredő

Nézd, fogd nyakon kedvesed kutyáját

és emeld be meleg inged alá

s kiálts a kedvesednek is! kiálts

és szólítsd jó állatok nevén, arcához

arcod lökdösd bocimód és menj

a fenébe véle, hisz szereted!

Mert mit keresel: hegyesfülü majmok

zsákjatömése ez itt most, akik

szelídke üdvöket plántálnak

hazudós szóval s az igaz gyümölcsfát

a naptól is lécekkel elóvják!

Láthatod: gazdagok szusszanó

tálai fölött még mindig pára leng

és tiszta szavaddal, ahogyan itt állsz:

orv vadölők állnak így orozva

erdőknek szélén és fiatal életed

s kedvesedé, szép tilos nyulként

csöndesen lóg az ujjad hegyén!

Szerelmes vers november végén

A pattanó szöcskék még ittmaradtak,

de szemén már elmélyül a kék,

sárga uraknak gazdag udvarán,

zsákos gabonák tömött csudái

előtt bókoltunk őszi fejünkkel;

azelőtt, ha messze jártam tőle,

földről pipacsok véres pöttyeit s

égről csillagokat akartam

a hajára hozni néki és

éhomra hordtam a csókjait;

most fa kéne télre, tavaly az idő

feketére verte szomszédék szőke

lányait s idén is játszik, mert bubás

fölleg ül most a fák fölött és holnap

dérrel veszekszik már a harmat.

Beteg a kedves

Pásztorok, jöjjetek le mind a hegyekből és

párnának kifésült, gyönge gyapjakat

hozzatok néki a feje alá. És mert

szereti, kövirózsát! halovány szegény

most, mint ahogy halovány, hajnal felé a

vacsoracsillag!

Pásztorok népe segíts! hisz közülünk való

amióta a kedvesem, ő is; birkái

ezüst mezőkön aranyos szőrrel, éjjel

legelésznek, amikor csak a hold süt. És

az ő nyájairól álmodtok asszonytalan

álmaitokban!

Anyám, halott anyácskám! a foltos Jula

tejéből hozz inni néki, de forrald föl

elébb! Hallod-é halott apám! te szoknyás

koromban tanítottál lenge imákra!

imádkozz érte most, mert elfajzottam

tőled én ujmódi pásztorok közé, akik

nem szoktak imákat énekelni! Szép

barna hugom, nevess sokat rá, hogy ne

legyen szomorú!

Sírva fordulj ki föld a kapa nyomán és

gurulva továbbríjj! pálott patakok

rohanjatok csak fölfordult halaitokkal!

fák és füvek, hozzatok lázára árnyat és

simogatást, mert ha soká tart, én is

vélebetegszem!

Szerelmes játék

Ma reggel vakondot fogott a kedves,

hogy járt a réten a túrás fölött;

csak meséli most fekete, prémes

csudáját tenyerének s földi

illatokkal ideadja nékem

a kezét bolondos szagolásra;

mert régen a kedvesem ő s az

asszonyom is lesz egy tavaszon már;

szeret s egyszerű, mint a napfény,

karomban alszik nyáron délután

és ha fölriad szájonharap,

szárnyas madarak nyitvafelejtett,

énekkel ámuló csőre előtt.

Szerelem

Kutyánk vinnyog a kertben és boldog

nyelvvel viharzik elő, hazajött

a kedves. Szemében hajnali csókunk

örömével s kora csillagokkal az ajka

között. Kislányt tanított és

magával hozta fehér nevetését.

Hogy jött, jánosbogár riadt fénnyel

a sövény feketéjén, de már

elfullad lassan a kert s házunk

alól elúszik a csöndben. Madarak

mozdulnak álmukban a fán és gyöngén

sipognak felőle a holdra. Már én

is régóta csak róla énekelek!

Szusszanó

Szép vagyok? Szép!

Igazán? Gyönyörü!

Te tudod? Tudom én!

Százszorszép vagy! és

hívó kiáltás

szigoru téli

erdőn, amikor

fröccsen a napfény!

Széllel fütyölj!

Örömöd fusson le a fák gyökeréig,

őzek szemetükrén díszitsd fel mosolyod

szerelemre; széllel fütyölj! és

tájékpirítónak kelj égre a nappal!

szeretlek!

melleiden aludni készülő

csillaggá pislan a bimbó!

Áprilisi eső után

Asszonnyal boldog mellemen

így áprilisi eső után a napra

kiáltok és fényben fürdik

a hangom már, mint tiszta madár

most a ragyogó pocsolyában.

Boldog, hajnali vers

Verebek pengtek az útszéli porban

és árnyékok daloltak boldogan

házunk előtt a fán, mert tudták

reggelre asszonnyá leszel már s

mire tél lesz, megjön a gyermek!

Éjjel, csokor orgonával a karjai

közt ma, gyerek lopta magát

a bokrok alatt és látod hiába

már! elhullajtott virág festi

nyomát a füvön át!

Most kinn jársz a homályban és

szemeiddel költöd a kertet, csak

áldott tested leng ijedten az

alvó út fölött! mert ráfagyott a

hajnali harmat a gyönge virágra

s még nem kelt föl a nap!

De hallod, bokorban a madár

már leengedi szárnyát, repülni

készül s énekel! nézd, napravirradás

ez, mert szerelemre születtél s

ébredő lépteidtől a kert

lelkesen ujra kivirágzik!

Fogaid ne mossa panaszszó

Hallgass! ahogyan szeletlen nyáréjen

hallgat a bokor és mozdulatlan! s

fogaid ne mossa soha méla

panaszszó, mely csöndesen messzire hallik!

Ha jön a szél, késként vág és vág, mint

a fájdalom majd, de kedvesed óvjad

előle, mint sívó virágot rossz

éjjeli fagytól óv el a téli tető!

Napról napra fogy ő; karold, mert

nyár van és fölcsókolja egy délben

a nap s egyedül maradsz szeletlen

a széllel feketén föltoronyodva!

Ketten vagytok és ketten a sok szegény,

országod népe szeretői! hallgass

és készülj panasztalan csókon

hajolva a harcra, mert jön a szél!

VACKOR

Szél se fúj itt már

Tolnai Gábornak

Minden alszik itt, két virág is szotyogva

egymásra hajlik, esőről álmodik lassan

s rotyogva nő;

fizessetek nékem két erős cipőt és

elmegyek napnak Indiába sütni, hol

fehér uccákon reggel a lázadás szalad,

szép rőt haján a fiatal tömegekkel!

vagy elmegyek fényleni hónak az erdélyi

tetőkre, hol balladák hímzett szoknyáit

fújja feketén éjjel a szél, mert szél

se fúj itt már!

hasrafeküdt utakon itt a napfény

és nagyokat mélázva vakarja farát.

Gyerekkor

Baróti Dezsőnek

Csókák aludtak a szuszogó fán,

tizenöt éve tán, kenyér után

járt apám a városon s asszonya

ép szagos szappannal mosta kishúgom

barna haját. Álltam; velem nem gondolt

senki már! vitte pipacsok szirmát

a szél, fejetlen álltak; a lomha

sötéten hét csillag pirúlt csak át!

jánosbogár s lécekkel kerítve messze

az alvó nyáj vigyázott: föl ne

öleljen az ég; mert tudták, nyelves

tűz leszek majd én, urak fejebúbján!

Júliusi vers, délután

Itt Párisban is jön nyáron így, parkok

zöldje között az elandalodott

emberek árja, könyökük ormán

kivirágzott asszonyaikkal s kövér

szívekkel a bőrük alatt és elpetyegtetett

régi csókjaik ezre előttük

aranydióként kopogva csüng a fákon.

De később gyerekek illatát érzik álmos

párnáik alatt majd s lábuk elalszik

a gondtól és ünnepeken, mikor

aprószentek ülnek pillogva a sarkok

feketéjén, hulló hajjal számolják

tünedező éveiket és

mentő szelekkel cimborálnak.

Hont Ferenc

Ha tenyerére galambok ülnek,

akkor ő is burukkoló galamb

és rendezi őket fegyelmesen.

Folyton lobog. Zászló ő az ájtatos

zenék fölött s ha rendez

a hangja világít, mint napsütött,

sárga trombita hangja. Mesélik,

szinészeket is rendezett már, de

az régen volt, talán igaz se volt.

Azóta azon gondolkodik, hogy miből él.

Mert él, csak nagyon sovány.

Drámatörténet épül benne, ujszempontu és

ötkötetes, azt vacsorázza.

Most szőkül mögötte a búza s ő kórust

tanít az aratóknak,

torkukból pacsirta száll.

A felesége feketerigó.

Tavaszra jósolok itt

Négy éve még, november tetején így,

a madárlátta lány karolta nyakam,

aki asszonyom ma és dolgos,

gondlátta szeretőm már.

Akkor még virágszülő költőként álltam,

nézve, hogy a fák fázó bokájuk

bugyolálják a lebegő levelekkel;

most harcaim ustora duruzsol

ruhám ujjában és készül a téli csatákra!

Lám hosszan fekszik az úton a gyönge szél,

vacog és elhal az első havazáskor,

melyet a tél fejünkre biccent;

mert harcos a tél és tudja a dolgát!

Állok, de farolva áll mögöttem az ősz is

és feneketlen dühömet elvidítja már

egy pocsolyából villanó, narancsszín kacsacsőr,

míg tavaszra jósolok itt:

ó, tavaszra már zöldkontyu

csemetefákat is csemeteszellők agitálnak

és késeket hordoz a szaladó holdfény majd

a guggoló méla szagoknak!

ÉNEK A NÉGERRŐL,

AKI A VÁROSBA MENT

Ének a négerről, aki a városba ment

Gazellacsapat menekült régen

a távoli lankán, mert szerelmes

elefántok zajgatták őket,

törve a fákat s hízott gyümölcsök

haltak a testük alatt.

Tüskésre ijedt majom hangja

süvöltött zuttyanó ágon s toporzékolt

akkor a sűrű vidék! azóta

szent hely az és néhol

fogatlan ott az erdő!

Guggoltak a csöndben alant a faluk,

csöndben éltek a négerek is,

s anyától anyáig

röppent a kerge dongó.

Itt született a legény s itt nőtt,

a lány is itt született s nőtt,

megeste őket a langyos trópusi eső,

kerítő ünnepeken egymásra fújta

kedvük a jószagú szél!

Sétáló fényben a hosszú napon

futottak együtt és összekocódtak,

majd fekvésük fölé ideges

fiutigris kereső dobogása

szőtt neszező takarót.

Nőtt a legény, mert locsolta a langyos

trópusi eső és nőtt suhogva a lány is;

szemük kinyílt, mint napra virág, s

kedvetlen nézték trombitásfarú véneiket.

Sok négereken hízott teli karaván

zötyögött egyik, a másik után

míg a falun gond szuszogott,

terjedve lassan s emelve hasát, mint

szekérről lepottyant, hatalmas kutyakölyke.

És a legény száján kivirágzott

a messzi vidék! legények szája

vörös koszorú lett s tapsolva

állt föl előttük az út!

Halál előtt ültek és ültek

a búcsú előtt; pirúltak a tűznél

s főétkeket ettek, hogy

ne lohadjon a merszük!

Ültek együtt a vének is,

fekete dombok a szélben,

csöndes pipa után járt bennük

kövéren a traktor, boldog

álom után reggeli mosdás!

Sírt a lány, hogy búcsúzni jött a legény,

fán ült a lány és kezeit

szorította rívó, két melle közé.

Lemászott a lány, hogy jött a legény,

tapogatta testén az idegen ruhát

és símogatta; dalt énekelt!

amit kitalált néki,

lucskos bánatát szipogva szét a fán:

Nézd, csókkal szegem be harci ruhád,

hogy ne foszoljon; csókkal patkolom

harci bakancsod, ne kopjon a sarka

fehérek nagy faluján!

Indúlt a legény és kiáltott

utána a lány: vigyázz!

úton harangoz a borzadó szakáll!

ugorj a gépek elől! marnak

és mesélik a tigris szelleme rajtuk!

Sírt a lány és ment a legény;

ruhája kitartott, a sarka kitartott

s erején fehérek fene falujában

csak a tőke szakajtott.

Jó nagyot szakajtott,

meg is szakadt bele:

teste s a lelke is

elszáradott bele!

Őszült a fa otthon és őszült

a fán a lány; megejté őt a nap

s nagy tanakodó napokat szült,

kik a faluban szertefutottak.

Szertefutottak és összefutottak,

kunyhók füstjéből lobogót,

torkotokból harcot sivítottak!

Szervezkedtek és dárdákat vertek,

dárdákkal dárdás sorsot fenyegettek;

s hogy meghalt a fa

és ki kedvesét várta a fán, - a lány;

bokorban kígyók fütyörésztek és

seregek nehéz szaga szállt:

megindultak a néger proletárok!

Table of Contents

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

FÉRFINAPLÓ

1931. április 19. (Uj könyvemet tegnap elkobozták)

1931. december 8. (Főtárgyalás)

1932. január 17. (Vasárnap) Részlet

1932. február 17. (Füttyel oszlik a béke!)

1932. április 24. (John Love, testvérem)

1932. május 5. (Huszonharmadik évem)

1932. július 7. (Tátrai tábor)

1932. október 6. (Személy harmadik)

DÉRREL VESZEKSZIK MÁR A HARMAT

Táj

Estefelé

Zaj, estefelé

Tápé, öreg este

Télre leső dal

Péntek éji groteszk

Kánikula

Zápor

SZERELMES KESEREDŐ

Szerelmes keseredő

Szerelmes vers november végén

Beteg a kedves

Szerelmes játék

Szerelem

Szusszanó

Széllel fütyölj!

Áprilisi eső után

Boldog, hajnali vers

Fogaid ne mossa panaszszó

VACKOR

Szél se fúj itt már

Gyerekkor

Júliusi vers, délután

Hont Ferenc

Tavaszra jósolok itt

ÉNEK A NÉGERRŐL, AKI A VÁROSBA MENT

Ének a négerről, aki a városba ment