Vasi Ferenc Zoltán
  ÖRDÖGH SZILVESZTER ÉS A TEKINTET – levelei és verseim tükrében,
Napkorong-os képekkel, hozzászólásokkal

Tekintet : kulturális szemle. (Budapest, 1988–2008/1. sz.) HU ISSN 0238-7220
A Tekintet folyóirat az Eszperantó Magazin (1974-1976) és a Világ és Nyelv (1978-1987) utóda, a Tekintet Alapítvány adta ki. A Tekintet Alapítvány kuratóriumának tiszteletbeli elnöke Juhász Ferenc költő. Valóságos elnök: Csák Gyula, tagok: Deák Gábor, Donáth László, Kocsis András Sándor, Orbán István, Ördögh Szilveszter.
A lapot jegyezte Ördögh Szilveszter. 1988-ban kéthavonta, 1989-től évente tízszer jelent meg. Ördögh Szilveszter szerkesztette haláláig, 2007-ig. Munkatársai voltak: Apáthy Tóth Sándor, Bor Ambrus, Cs. Gelencsér Ildikó, Juhász István, Kiss Anna. 1993-tól a lap újra kéthavonta jelent meg, újabb munkatársak kapcsolódtak be a szerkesztésbe, írásba: Donáth László, Hubay Miklós, Orbán István.
A folyóirat esszéket, memoárokat, kritikákat, vitákat, helyzetelemzéseket, dokumentumokat közölt. Szívesen fogadta a fiatal tehetséges kezdő írók alkotásait is. A rendszerváltoztatás körüli években nagy sikere volt a lapnak, bár különleges anyagi haszonnal akkor sem dolgozhatott, mert fizetőképes kereslet hiányában a lelkes olvasók inkább a közművelődési és a tudományos könyvtárakban vették kézbe.
A folyóirat állományadatai a SZTE Egyetemi Könyvtárban: 28.1988:1-6; 29.1989:1-10; 3.1990:1-8--5.1992:1-8; 6.1993:1-6--16.2003:1-6; 17.2004:1-6; 18.2005:1-6; 19.2006:1-6; 20.2007:1,2,3,4,5; 21.2008:1.

Kiss Anna

Kiss Anna dedikál az Ünnepi Könyvhéten.
Budapest, 2010. június.	
Élete	
Született	1939. január 26. (75 éves)
Gyula, 	
Nemzetiség	magyar	
Szülei	Kiss Sándor
Csősz Erzsébet	
Férje	Gyulay Károly (elvált)	
Pályafutása	
Jellemző műfaj(ok)	dráma, vers	
Első műve	Fabábu (versek, 1971)	
Irodalmi díjai	József Attila-díj (1975, 1992)
Alföld-díj (1980)
Déry Tibor-díj (1993)
Esztergom és Székesfehérvár millecentenáriumi drámapályázata, 
I. díj (1998)
Arany János-díj (2002)
A Magyar Köztársaság Babérkoszorúja díj (2008)	
Kiss Anna (Gyula, 1939. január 26. –) kétszeres József Attila-díjas (1975, 1992) magyar költő, drámaíró, író. A Magyar Művészeti Akadémia Irodalmi Tagozatának tagja (2007).

Életpályája
Kiss Anna 1939. január 26-án született Gyulán Kiss Sándor és Csősz Erzsébet házasságából. Ősei földművesek, mesteremberek voltak. 1957–1961 között a Debreceni Orvostudományi Egyetemen tanult, de tanulmányait félbeszakította. Ezután a Szegedi Tanárképző Főiskolán végzett magyar-orosz szakon 1966-ban, közben 1961–1963 között a Hortobágyon kollégiumi nevelőtanári beosztásban dolgozott. 1963–1979 között Budapesten tanított. 1975-től a Magyar Írószövetség és a Művészeti Alap tagja. 1979-től írásaiból él. 1990-1994 között a Tekintet című folyóiratot szerkesztette. 1997-től az Artisjus tagja lett. 2007 óta a Magyar Művészeti Akadémia tagja.

1992. 01. 02. KISS ANNA – TEKINTET
Budapest
Kedves Vasi Ferenc!
Ezek még amolyan útban-lévő munkák, a maga költő-volta vagy nem-költő-volta hamarosan el kell dőljön. A szerintem erős részeket ceruzával bekereteztem, mint látja, ez fenti megjegyzésem támasztja alá, hogy világosan fejezzem ki magam.
Köszönettel visszaküldöm a pakkot, s még ennél is nagyobb figyelmet kívánok magának soraihoz, a költészet kemény dolog.
	Üdvözlettel Kiss Anna   1992.I.2.

1992. 07. 02. KISS ANNA – TEKINTET
Kedves Vasi Ferenc!
A helyzet a versekkel sajnos nem változott. Köszönettel visszaküldöm.
			Üdvözlettel: Kiss Anna                 1992. VII. 2.

1992. 10. 04. KISS ANNA – TEKINTET
Kedves Vasi Ferenc!
Sajnálom, nem tudunk közölni a munkáiból, a Babona,
amelyik egyébként már múltkor is itt volt a legjobb.
Nem tudok tanácsot adni, sokféleképpen nem jók az
írásai.
Talán az idő segít. Talán nem. Én köszönettel
visszaküldöm őket. Kiss Anna 	1992. X. 4
Vasi Ferenc Zoltán: A VERSEIM ÉS ÖRDÖGH SZILVESZTER LEVELEI ELÉ

Talán Ördögh Szilveszter főszerkesztő úr is akarná.
Talán így, szinte érintetlenül -, az Ő elrendezése szerint, ahogyan közreadta a TEKINTET folyóiratban.
„Súlyos várakozással”!
Szemüveggel az orrán. Világosbarna kardigánban. Főhelyen, a szerkesztőség dohányzóasztalánál, LD cigarettát szíva, kérdezvén:
– Mi lesz magával (’emberke’)?!
Belejajgok levelezésünkbe. Sokszor nem értettem. 
Kemény bírálatokat kaptam, több dicséretet is; – hosszabb postáiban kielemezte főként azokat az írásokat, melyek végtére nem jelentek meg.
Nem igazán tanultam, olybá’, észrevételeiből, rossz tanítvány vagyok, nem csupán Ővele kapcsolatban. De tudtam lelkesedni is, mikor 8 napon szinte mindig belül megérkeztek válaszai.
Nem tudtam betegségéről. 2007. november 15-én, a Jutadombi per kivégzettjeinek gyásznapján (– és mint a Rádióból kiderült, Kosáry Domokos is aznap hunyt el), kivételesen nem a 301-es parcellába, hanem a Fiumei úti Nemzeti Pantheonban sétáltam dideregve, s onnan keveredtem a 76-os trolival a Szondi utca és az Izabella út sarkára, mikor is olyan heves fájdalom járt át, azt hittem, menten ott halok, vagy kidöntöm a jármű padlatát.
Döbbenten vettem a hírt aztán, hogy Ördögh Szilvesztertől bizony én már nem kaphatok kézhez többé se dicséretet, se dorgadalmat.
Marad a hangja emlékezete. Midőn váratlanul kerestem egyszer telefonon, a szerkesztőségen kívül, s alig volt a kártyámon, – Ő hosszasan, rögtönözve dicsérve bírált, említve hibáimat: szójátékokkal csapom el az ötleteket, kényszeresen rövidre zárva ezzel mondanivalómat, máskor pedig dagályosan semmitmondó módon keresem a megoldást… -
És épp akkor áradt a Duna, s én álltam a Halászbástyánál, néztem a Nagy Hömpölygést, hallgattam elemző beszédét, s közben szorongtam, mi lesz, ha lefogy a számlám, és megszakad a vonal.
Akkor elköszöntem. Most újra folytatnám.
Talán át tudom már/még emelni méltón szerkesztői gondosságát/pontosságát (ahogy Agócs Sándor is érdemesítette szerkesztői munkáját –hozzáállását), s talán Ő is biccentene:
„– Na, jól van, jelenjen meg – a Maga felelősségére.”
Ezt vélem hát lejegyezni érdemesnek, röviden és tömören a versek és levelek előszavául.
			Vasi Ferenc Zoltán

1999. 05. 04. ÖSZ
Tisztelt Barátom,
verseit, bizalmát köszönöm. Meg kell mondanom: mindhárom részleteiben (a kétsorosban is) érezni a tehetséget, de egyik írást sem tartom kész versnek. A Nem lesz könnyebb //? című a metaforával (delfin) akaratlanul elbizonytalanodik (élő-egyenes smaragd-adás), képzavar lesz belőle (filézett könnyeket / falni, félni, árasztani) – kár érte, mert igaz és szép bánat-fájdalom szűköl „valahol” a műben. Ugyanez érvényes a másik két versre is: nem szabadna „szürrealistán” és szójátékos „posztmodernül” (Jó(b)-ízű Isten) bonyolítania az egyszerűt – mert közhely is keveredhet (A száj mindig szóra szomjazik… milyen titkot rajzolnak homlokomra), és így elvész, ami költészetgyanús (pl. a bevackolt hiány több, mint a bevackolt / könnyíthetetlen / emésztésű / hiány, vagy pl. víz van-e, hogy a hallgatást / öntözze, a felgyűlt port lemossa).
Javaslom: egyszerűt egyszerűen!
S ha ismét megtisztel bizalmával, újra köszönöm.
		Üdvözli
			Ördögh Szilveszter
Budapesten, 1999. május 4-én

1999. 07. 30. ÖSZ
Kedves Barátom,
köszönöm bizalmát. A Pásztor című versét itt-fogom abban a reményben, hogy mielőbb – talán már az idei 6-os számunkban – megjelenhet. A többit visszapostázom. Vigyázzon, ügyeljen: A megváltás előestéjén szép szavak szép és szépített játéka, ami akaratlan képzavarokat is produkál és gondolati tisztázatlanságokat görget (romantikus-szürrealisztikus felhangokkal, itt-ott fölöslegesnek ható utánérzésekkel). Az Ág és gyümölcs rím- és ritmusjáték, „túlpörög”, és eléggé „önmagáért-való” marad. Az Ecce homo pedig prózaként – műfajtalanul – vázlat és kísérlet egyszerre, félkésznek sem érzem így.
Üdvözli
		Ördögh Szilveszter
Budapesten, 1999. július 30-án

1999. 10. 12. ÖSZ
Kedves Barátom,
köszönöm bizalmát. Új versei igen rokonszenvesek, a Pásztor mellé még hármat kiválasztottam (Gótikus férfifej, Tört hitű Kovács /Holló/ András és Álomhold-világ). Megjelentetésük február végén várható – jövő évi első számunkban ugyanis több fiatalt debütáltatunk a Tekintetben.
(A Holló András-versnek igen örültem, tragikus sorsú, érzékeny költőnek ismertem – őrzöm dedikált köteteit -, s volt egy közös jó barátunk is, a kiváló Truong Dang Dung, vietnami költő és műfordító.)
Barátsággal köszönti     Ördögh Szilveszter
Budapest, 1999. október 12.

1999. 10. 27. ÖSZ
Kedves Barátom,
levelét, küldeményeit köszönöm. Vállalkozásukhoz őszintén sikert kívánok, irigység nélkül, mivel meg kellett tapasztalnom az elmúlt évtizedben, hogy rettenetesen nehéz támogatókat szerezni, és pénz nélkül semmit sem lehet csinálni. (Az Egyedül folyóirat címet ugyanakkor nem tartom szerencsésnek – egyfelől utal a két háború közti, Trianon ellen /különben részben joggal / tiltakozó revíziós szlogenre, másfelől nem tudhatom: ki is van egyedül – túl azon, hogy egzisztencializmus szerint mindenki egyedül van…) De, ismétlem, sikert s hozzá erőt kívánok.
Ami két barátját s írásaikat illeti:
-	Kondor Péter versét (A termetednyi örömöt) többször elolvastam, s találtam benne szép sorokat, részeket, azonban az egész „kusza” maradt előttem gondolatilag. Nem értem a „Pedig csontos kamaszvállam már / a másnap aggodalmától / feszes öledbe illett” sort, miként a „s Téged / kedves katedrálisod vasárnapi stukkó-dicsérőivel / vallani”-t sem. (Arról nem beszélek, hogy a váll „általában” csontos, oda „zsiradék” ritkán rakódik – igaz, izom inkább.) Egyéb keresettnek ható szavak és igealakok is zavarnak: pl. „marasztalatlanságom”,”kiidézem”. Vagyis: részleteiben érzem a költészet lehetőségét, az egész azonban talány marad számomra épp a megidézett konkrétumok („Ha lesz pénz…”, „mint apádat, / ingujjban operáló katonaorvost, / a gránátzuhogásban”) miatt.
-	Ugyanezt írhatom Pollágh Péter két munkájáról is. Szürrealisztikus mondatok-képek, se próza, se vers, se szabadvers, történethomály és direkt politikumot jelző „kiszólások(kádármaradék”, „szórólap”, „IRA”, „szájba vizelt múlt”, „népbiztosok apró kis biedermeier lánykái”, stb.), s egyéb – általam nem tudható – konkrétumok (pl. „a kilencvenes évek Szécsi Margitának ámított istennő-kísérlet visszaült szerepébe”). Mindezek akaratlanul képzavarokat is okoznak („A kifliszámolást ijeszti a krákogó bádogdoboz orientmokka illata”, „A szemerkélő képeket rögvest feketedobozba szorítaná”, stb.). Vagyis – köszönettel – visszaküldöm az írásokat, sikerültebbeket remélve. Barátsággal üdvözlöm
Budapest, 1999. október 27.		Ördögh Szilveszter
2000 01 02 elveszett Pesten fiam anyja révén
A SOTE genetikán voltunk magzatvíz-vételen
Lánya, Csákvári Zsófia (10 éves) aznap érkezett apjától, albérlőnek jöttek. A válófélben lévő Csákvári Istvánné Kukla Erika és rokonsága megszállta a szülői házat. Ne legyen kezdet, de vagyon vég. Tőlem is elvált, kifosztva mindenemből.

2000/1. szám 53. oldal
Pásztor	

Felhőkre függesztett kertek
gyümölcs-szájukkal a nyárról
énekelnek

Álmot űző viharfelleg
szélbe széledt út porával
feleselget

Sűrű fátyol porból termett
hajtsd az álmot hajtsd a kertet
Ébrenlétnek

Fagyba dermedt éjt terelgess
bárányokkal napvilágra
Világ-Lélek	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 04 2015 04:58:54	
4 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
csellista - február 04 2015 07:10:36
Ez nagyon jóóóóóóóó! szépséges, frappáns, nagyon kedvemre való! szeretettel gratulálok: Zsuzsa	

KiberFeri - február 04 2015 17:28:22
Jó lett és tetszik.
KíberFeri 	

haaszi - február 04 2015 18:37:47
Eredeti... érdekes, nekem tetszik.	

fava - február 04 2015 18:37:47
Nagyon jó lett!
Szeretettel:fava	

GÓTIKUS FÉRFIFEJ	

- Budapest Történeti Múzeum -

Éltem még, ám elföldelt az alkony -
arcom megszépült, kiapadt a hangom;
pedig derék voltam, - lovagi rangon
énekeltem paradicsomi nyelven
az Esthajnalról...
- bár kővé meredtem azóta,
hold-fehérre el(t)estetlenedtem
s parazsos tafotán alszom

 Vasi Ferenc Zoltan - február 23 2015 07:39:16	
0 hozzászólás · · 	

	

Tört hitű Kovács (Holló) András	

Ám nem haltak verseid.
Holló-szárnyaid tovább verdesik
mint anyát a szív
kezében gyász-
csőrödben szája...

 Vasi Ferenc Zoltan - szeptember 19 2014 04:57:28	
5 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
Helen Bereg - szeptember 19 2014 05:37:54
Üdvözöllek az oldalon. Tetszik az első bemutatkozó versed. olyan, mint egy felütés a zongorán. 	

vali75 - szeptember 19 2014 06:04:54
Szeretettel köszöntelek a Napkorongon. Szép megemlékező soraidat örömmel olvastam. 

Szeretettel: Vali. 	

gufi - szeptember 19 2014 15:29:39
Üdv a fedélzeten!
Jó szelet! Legalább oly jót, mint e versed!
üdv:gufi	

KiberFeri - szeptember 20 2014 16:43:04
Üdvözöllek a fedélzeten.
KíberFeri	

	

ÁLOMHOLD-világ	

Tégy a vázába
orgona-ágat. Álmot
zenél a sorsod.
x
Köd üli bércét -
megleled jó utadat;
álmodj és ébredj.
x
Egész a térdig
süpped a tó. Álmodnád:
táncol egy tündér.
x
Minden virág Hold,
kehelybe gyűjtött álom;
rét a tengere.
x
Agyag-teknőcök
ámulják álmunk; nem mást,
mint konok Valónk.
x
Mező a fenn-lét.
Kortyol tegnapi álmunk
harmat-teából.
x
Kín kötöz álmot...
ami megszabadít: Egy! -
hogyha galamb búg.
x
Toll remeg kézben.
Ne álmodj gyűlöletet -
szeretlek én is.
x
Ének határa.
Édesed arcán a fény:
álomvetemény.
x
Álomi vértben.
Ó, hány toronyszobában
perdült a rokka.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 16 2015 04:55:01	
2 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
mse - február 16 2015 21:50:56
szépek...	

Radmila - február 17 2015 09:47:41
Nekem tetszik mindegyik.	

	
2000. 08. 15. ÖSZ
Kedves Barátom,
kissé megkésve válaszolok küldeményére – megértését kérem. Az Arcod fürösztöd… című versét visszapostázom: jeleztem benne a szerintem túlhajtott, már-már értelemzavaró (vagy alig értelmezhető) sorokat (például: képtelen vagyok elképzelni, miként „üszköl” a penge a búzakalászban, kivált, hogy nem is „üszkösödik”, amiként nem tudom, milyenek „az intuitíve vízcsapok”, amint leöblítik a vágyat…)
A maradék három verset (A demokrácia…, Pityóka, Kis felelősségszünet) itt marasztalom, vélhetően jövő évi első számaink valamelyikében megjelennek. (Azért ilyen sokára, mert igen sok a kézirat.)
Összesítve újraírom: meghökkentő (sőt: hökkentető) soraival – beleértve az érzelmi túlfeszítettséget is – óvatosabban-gondosabban bánjék. Óhatatlanul és akaratlanul modor (nem csupán föltűnősködő keresettség) lehet belőlük, és szétrobbanthatja önmagát, gondolatait, érzéseit. Gondolkozóbban, elmélyültebben írjon: nem lehet sokszor és sokáig „tüskékkel” provokálni „a teremtő enyészetet”, a feszültséges valóság megjelenítése egyszerűbben nehezebb, de poétikailag időtállóbb.
		Üdvözli
			Ördögh Szilveszter
Budapest, 2000. augusztus 15.

2001/1. szám 58. oldal
A DEMOKRÁCIA SZENTSÉGTELENÍT	

- Polágh Péter (még) megíratlan opusához -

Látványra méretezett ablak:
a hercegnő modora tüske
ruháit bánat szaggatta
s Ő egyre rózsákkal provokálja
a Teremtő enyészetet
Dacból vörös az ablakkeret
kikönyörgi a házból az éjjelt
s hagyja sziromlani
a torokba rekedt szavak helyett
a félálomra csukódó szemet

Ajtót tár a fájdalom
Isten fehérben lebegi át
a sötétbe burkolódzó szobát
hagyja megrezzenni a csöndet
a képbe pingált
megtört gerincű hegyet
- állni! Míg
a hajnal az álmot feledi
s az alkonyi érkezést hessenti
mérleget állít kékvérű tusáknak

- a köznép képes a lakomára

 Vasi Ferenc Zoltan - május 28 2015 14:47:18	
0 hozzászólás · · 	

PITYÓKA	

A borból áradnak hordalék-képek:
bokákra csomózott csengettyűszó!
Nők sétáltak a vízen;
a csónak homlokán könyörgések -
belerepít a villám a kéjbe.
A bor elevenít-e magzathangot?
Csókból gyümölcsözi ki magát.
Hanyatt az Égnek,
Hold derít glóriát a fejre,
ájulatban lebeg a lomb;
zászló nehezíti a szelet.
A borban ametiszt ügyeli a rendet.
Előmerül tündérei tánca -
egészen a karimás felszínig.
Koccints, részeg, az ideálra!

Vasi Ferenc Zoltan - május 31 2015 08:38:54 	
0 hozzászólás · · 	

Kis felelősségszünet	

A korcsmáros beleájul a pultba,
és jelentkezik,
hogy a számlát ő maga rendezi
a végső elszámoltatáskor.
Bolond hatalmát éli az ajtó:
járnak rajta ki-be
az erdő sérelmedett vadjai:
fácánok, farkasok, foglyok,
medvék és menyétek,
s többen,
mind többen...
Átváltoznak emberekké -
a gajd szerterezeg,
és üvöltetik a viharban
a fán didergő ködlelkeket.
A kocsmáros erre ébred,
agya humuszába
denevér csapódik még,
s a nyelvére újra kígyó tapad.

Kiönt az ár-tér.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 05 2015 06:11:47	
3 hozzászólás · · 	

	
	
Hozzászólások	
KiberFeri - február 05 2015 09:15:41
Jó lett és tetszik is.
Elismeréssel: KíberFeri 	

Dellamama - február 05 2015 09:39:43
Nekem is tetszik, gratulálok: Maria	

Baricz Agnes - február 05 2015 19:28:20
Egy kis elhajlást ilyen jópofán megénekelni...
És közben komoly, halálosan komoly.
Ez már valami!
Gratulálok
Szeretettel

	

2001. 03. 14. ÖSZ
Kedves Barátom,
újabb verseit elolvastam. Rögtön levelem elején jelzem: négy „haikut” szeretnék közölni (talán a 4-5-ös, dupla számban). /„Tégy a vázába, Köd üli bércét; Egész a térdig, Minden virág Hold”.) A két hosszabb verséről: a Szia, papírlap gondolatilag sajnos nem mond semmi újat (a köznyelv úgy fogalmazza meg versének sommáját: a papír mindent elbír), míg a Loutraki szellemes versdal, jó ötletekkel, de talán túlságosan is „beleszeretett” a saját versihlető fölfedezésébe, s emiatt túlírta. (Ez a vers 1 oldalnál több nemigen lehet, a görög istenek fölsorolása habzsoló is, esetleges is – kevesebb és „telitalálóbb” több lenne, és jobban ellenpontozná az „EU által elismert forrás”-t meg a 117 Ft-ot és az „Oh, yes”-t…)
Különben: egyre magabiztosabb a szövegformálása, hál’ Isten, költői képei pontosak, megjelenítőek, még a Szia, papírlap is tehetségéről árulkodik (a mesterséget illetően).
Egyet azonban javasolnék: ne a versírást és serdülő költő-voltát tekintse „témának”, hanem a valóság és a fölvérző igazság verssé egyszerűsíthető, meg- és átélt, bonyolult, gondolati és érzelmi ellentmondásosságát, fájdalmát, elfogadhatatlanságát – és mégis egyszerre való együttes létezését.
		Barátsággal üdvözli 
Ördögh Szilveszter 
Budapest, 2001. március 14.

2001. 05. 01. ÖSZ
Kedves Barátom,
levelét, verseit megkaptam, köszönöm. Sokszor, ízlelgetve olvastam munkáit, és meggyőződéssel írhatom: tehetsége átütő. Akkor is ezt írom, ha itt-ott túlírja (túlhevíti) mondanivalóját, és emiatt kissé dagályos-közhelyes gubancba bonyolódik („És minden ember egy-egy színesedő Lélek / ami / helyesen: aki/ a teremtés útjaira /???/ Vágy / helyesen: vágyik /”, „Hány csapodár életre hívás ösztökélve ágast /???/”, vagy szomjazta ajkam /???/, földem vágy-glóbuszát /???/, vagy a Fogantatás c. vers 6-10. sorai bizony zavarosak ebben a szövegkörnyezetben, mert tengert, napot, szúnyogos mocsarat összezsúfol, így sem egy végiggondolt metaforát, sem egy fegyelemmel megfogott gondolatot nem tud végigvinni.)
Mindezekkel jelezni szeretném: ne bízza csak az ösztöneire vagy „ihletére” önmagát, súlyozza is a szavakat, fukarkodjon a szertelobogó érzésekkel, mert a látszólag kevesebbel többet tud fölmutatni. Emiatt marasztalom itt közlés reményében az ÁLOMHOLD-világ háromsorosait meg a BOLDOGSÁG-töredéket az Impresszióval és a Tavasz-haikukkal.
		Barátsággal köszönti
					Ördögh Szilveszter
Budapest, 2001. május 1-én
2002/1. szám 100. oldal
BOLDOGSÁG-töredék 1988.	

Meztelen fűzfák 
állnak Hold zuhanyában;
törülköző-nyár.	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 24 2015 04:46:50	
1 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
szomorufuz - február 25 2015 10:47:26
... várva a tavaszt ...
nagyon tetszik - szeretettel - Szfűz	

Impresszió	

Színek kórusa.
Csöndet szürcsölő vadak.
Pázsit. Áhítat.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 26 2015 09:57:02	
0 hozzászólás · · 	

	

Tavasz-haikuk	

Faág, hirtelen -,
figyelmem télből. Lendül!
ujjong, megremeg.

Percek a rügyek.
Álmok nyílnak tavasszal:
pattanó szemek.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 25 2015 07:52:50	
0 hozzászólás · · 	

	

2002/6. szám
ÉNKÖRÖMBEN	

I.
Évszakokat, fákat rabolt magának,
s lovagoltatja térdén a beszéd. 
Felnyihog, zabolátlan kanca,
üveghold érti csak, mi történt.
II.
Csöndemben elromlott
az óraszerkezet,
s most valaki kalapáccsal
méri a leomló falak
fényvak képkeretét.
III.
Álmomból álmodba ásít,
s visszaveszi múltját a jelen,
kedvét szegi a kenyérnek,
és vért vegyít a borba
- mi más! - a történelem.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 17 2015 05:59:07	
1 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
Radmila - február 17 2015 10:09:24
Szép alkotás!
Szeretettel gratulálok: Radmila	

	

KÖNNYEDÉN	

Minden arc: gitárhúr.
Ott szakad szájjá,
hol legszívből szól.
A gitártokban
térdel a Hold.

Lámpaaranyban nesz-rózsa -
az emlékkönyv nyitva-csukva.
Megannyi lezárt szempilla
a sorokat átalussza.

Egy angyal térdepel a szivárványon -
virág burka a szív;
csodává tárul a kék,
mert az eső kimosta
szennyeseink.

Én énekesrigóknak vagyok,
s nem varjaknak -
halandó dalnok.

Kikattintod arcod!
Azzal írsz falevélre
- kötetnyi vers
- szájpiros ceruza.

Egy rigó: világének.
A sasnak véres a torka.
Borotva-verset költ ki
a mogorva.	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 18 2015 05:10:27	
0 hozzászólás · · 	

	

2002. 11. 30. ÖSZ
Kedves Barátom,
örülök, hogy épp megkapta a 6-os számot (benne verseivel), így talán megnyugodhatott e mostani levelem nélkül is, hogy igyekszünk – szűkös lehetőségeinkhez mérten is – állni a szavunkat s nyilvánosságot adni azoknak, akiknek szerintünk érdemes.
Mostani versei közül kettőt itt fogok (Erikának, Ő a ház kincse. Nagy üdv!). Bízom benne, hogy valamikor az első félévben meg fognak jelenni (rengeteg a kézirat, s jövőre nem lesz összevont számunk, hanem hat külön megjelenés egyenként 120 nyomtatott oldalon, ami azt is jelenti, hogy szigorúbban kell szerkeszteni a meghatározott oldalnyi helyre).
Visszapostázom ugyanakkor a Valentin-napi című munkáját. Hogy a szó igazi értelmében szépen ír, az eddig is kiderült, s az is, hogy valóban költői képeket teremt. Itt azonban mintha túlzsúfolna s elszabadulna fegyelmezetlenül a fantáziája: ezért egymásra torlódik alig értelmezhetően tankcsapda és röfögés, indokolatlan rendhagyó ragozás (Arcomat fogd kézre – amit aztán ezer reményű szerelemmel kellene itatni, az „arcomat”?, nem a számat?), a Szeptember végére emlékeztető, könnyet kiszárító sírról nem is szólva, amire még – a „könnyed – könnyed” szójáték után – a „ráhinted a hantot” is ráromantikázódik… A képek egymásra kazlazása (tankcsapda, röfögés, édes hús, kiszáradt tó, pálma ág és öled pohara, ami kehelybe gyűlt bánat, aztán óriás tördel fákat és esőzik a lomb, mint ahogy Bor telít vágyat, aztán a nagy közhely: a gyémánt Isten homlokában él – milyen gyémánt? ki itt az Isten, mi az, hogy homlokában?, mi az, hogy a gyémánt él? -, majd a tankcsapdába esett röfögés után hirtelen konda és kukoricaföld, ami sír…) lehet, hogy eufórikus, de bizony zűrzavarosság is. Mindenesetre köszönöm bizalmát és hűségét.
		Ördögh Szilveszter
Budapesten, 2002. november 30-án

2003/3. szám
ERIKÁNAK	

A nők attól nők, hogy virágok.
Ha szőlőhegy felé zihálok - pipacsok!
Ha kerti útra állok - tulipántok.

Az Ég vizéből meríthettelek kúttá.
Hány csapodár életre hívás ösztökélve ágast,
szomjazta ajkam, földem
vágy-glóbuszát.

Arany hajnalok tépik le áldón
szemhéjamról a lidérces ósdi álmot,
csakúgy, ahogy
ezer szerelmespár gyökerezteti
a túlélőbb valóságot.

Magunk fele az Egészé! -
s eggyé adott felünk újra csak része,
de már most egész reménye 
a kiteljesedésnek.

Így leltem otthont a testhazában! 
S talán nem téveszt fészket a szó:
Szerelmesem!

- e bemetszett 
világszemérem-résben.

Vasi Ferenc Zoltan - május 30 2015 06:47:50 	
0 hozzászólás · · 	

	

Ő A HÁZ KINCSE. NAGY ÜDV!	

Örömöm aranyeső virága.
Hajad bondor szála
záporozik szájam 
termékeny talajára.
Sétálsz ujjaim hegyéig,
én kézfejeden vissza, 
majd lassan előre
az életvonal-árkon;
örökké hazaérkezésed várom.
Fulladjak bele hónaljad
erdőillatába,
táncolok ájult arcod avartüzében
- hasábszív,
kályha -,
simogatom melledet, hátad,
forró mámor vagyok, 
ahogy nyakadba csókolom
mélyülő szuszogásod.
Neked létezem itt.
Álomhitt csípőd labda, 
bársony takaróban telihold,
ágyamban játszunk
fároszi magányával!

Vasi Ferenc Zoltan - május 29 2015 14:15:02 	
0 hozzászólás · · 	

	

2003. 06. 25. ÖSZ
Kedves Barátom,
köszönöm bizalmát, s éppen azért, mert tehetségesnek tartom (hiszen ezen okból vállaltam publikálását többször is), most bírálni fogom. Úgy érzem: már-már a lehetetlenségig akar sűríteni és szóösszetételeivel, szóképeivel, cicomás drótgúzsba köti saját versét. Szép szó az árva – tudományos fogalom-összefoglalás és megnevezés a kozmológia, de az Istennek se értem, a kettő miként kapcsolódhat, pontosabban: egy tudományág hogyan árvulhat el. Aztán: a medencecsont mint bölcsőbolygó amiatt túlzás, mert bolygóként kerenghetne s bölcsőként ringathatna, de egyszerre a kettőt nehéz a medencecsont metaforájaként értenem. Vagy: a valóban szép kép („bimbó-kertünk fái/ alatt – (márciusdalban) / : fakasztott szirom-hó”) után a régi „bogárkitinre/ pislácsreménybe” való szirom-hó által való temettetés számomra éppen úgy felfoghatatlan, mint a „: füstből pajta”, amit „cédák öveznek”, de ha nem a „füstből pajtát” övezték, hanem a hol első szám első, hogy második számú „ént”, a költőt, akkor sem értem. (Ráadásul nem tudom, mi a „pislácsremény”.)
S bizony sem poétikailag, sem dramaturgiailag, sem sehogy nem tudom megfejteni a sorkezdő :-jait s azt, hogy a szirom-hó-t kötőjellel írja, a márciusdalt meg a pislácsreményt egybe. 
A másik versénél világosabb a „képvers” szándéka, de erőltetettnek, csikorgós kényszerűnek érzem a „szépítő” túlírtságokat: „csilló csöndgyöngygöröngyén”, est!hajnall”, „szom-juh magány gyap-juh”. Mondanám: veretessé vert, szépnek mutatott görcs-gondolatok számomra ezek a próbálkozások, pedig valódi telitalálatok vannak bennük: „bolydult-mély / Kút”, bimbó-kertünk fái / alatt --- (márciusdalban) / : fakasztott szirom-hó / temetett régen”. Látja, ezek összetettségükben is egyszerű, pontos szavak. Ez „kozmikus” – nem kell hozzá kozmológia.
		Bizalmát ismét köszönve üdvözli
						Ördögh Szilveszter
Budapesten, 2003. június 25-én

2003/5. szám SZÁNTÓ ANDRÁS DEDIKÁLTA TEKINTET-beli
A TÖRTÉNET VÉGE c. írását
117-119. oldal
…  Feri barátomnak!....
…. tonett-székeden ülsz te is, a
nézőtér éppúgy poros és húgyszagú,
izzadt kezedben ott a pattogatott
kukorica és az adott csettintésre
várva sincs jelenésed…
… Örökkön örökké…
….mindörökké….
….van jogod számonkérni Istentől
a tévedés apró lehetőségét,
tévedéseidért vezeklésül…
… a mondat soha nem fejeződik be…
	… barátod: András…
2004. 06. 21. ÖSZ
Kedves Barátom,
telefonüzenetét is megkaptam (nem tudom, kitől kapta meg a számomat?), és 16-án szerdán vártam is a szerkesztőségben 10-től 13-ig, nem tudom, vajon mikor jöhetett. Mindenesetre: legközelebb, ha lehetséges, egyeztessünk időpontot, s ha van telefonelérhetősége, adja meg a számot.
S most verseiről (amit szóban is elmondtam volna): nem érzem, hogy önmaguktól és természetesen oldódnának a görcsei. Vannak szép képei, fél vagy egész sorai, az egész azonban meg-megcsikordul szavaiban és gondolati ívelésében. Pl.: az „Idő-börtön” a perc-pillanat „mélységeit” veti fölszínre – de nem csupán a fülemet bántja az, hogy ott „mélyre markolásznom”-mal „találhatom meg magam” (mivel a perc és pillanat mélye számomra nem markolászható, akkor sem, ha az „markolászhatóvá” sűrűsödik), s aztán érteni vélem, hogy mindez „hétmázsányi teher” (mármint a perc-pillanat összesültsége a mélyben) „nyolcpaplanos / titokágyban” (s itt már nem tudom igazán érteni az ellenpontozást: a hétmázsányi terhet és nyolc paplant, azonkívül, hogy lám, milyen nehéz a könnyű), majd jön a csőrét fenő kismadár és a sípcsont (gondolnám: az első személyben verselő költő a perc-pillanat mélyén talán csontvázként van a mélyben? s ily rikkantó jókedvben – „Köztetek oly jó!” -), majd jön, amit már nem értek: „Minek is” (a madárnak?) / „ha versre szottyan” (markolászás után szottyanás?) / „néhadán” (ez új szó?) / „kátrányburokban” (hogyan van ez?: „perc-pillanat mélye, markolászás, hétmázsás teher, nyolcpaplanos titokágy, sípcsont és csőrét fenő kismadár, versre-szottyanás – és kátrányburok, netán a „néhadán” a kátrány, vagy mégis a vers… nem értem) „legényszíve harsan át” (kié? a kismadáré, a szottyanós versé?, a költőé, aki eddig egyes szám első személyben beszélt, most meg egyes szám harmadik személy? és hogyan és min „harsan át” a „legényszív”, a kátrányburkon?, és egyáltalán: hogyan tud harsanni – ráadásul „át” – a legényszív?). S mindezek után végül: mi is így az „idő-börtön”? Pedig higgye el, érteni-sejteni vélem a lényegét annak, amit leírni szeretett volna, de egymásnak szögesen ellentmondó szóképek, metaforák kusza halmazában találom magam. Az Érintés II. aforisztikus első sora – noha így szerintem tudálékos – az egész verset olvasva jelentését és értelmét veszti. hiszen nincs a versben semmi „ismeretlen”, kivált, ami „egész lényemet” érintené. Az önmagát gyarapító felhő látszólag talányosan sokatmondó, de nem-igaz közhely második sorként. Ennek sincs köze a vershez, de az első sorhoz se, mert hasztalan „értelmezi” azt („gyarapítja így”), bizony se nem értelmezi, se nem magyarázza. Hiszen az „egész lényemben érint nem azonos az „öntest gyarapítással”, ráadásul a felhő nem „ismeretlennel” gyarapítja önnön testét. Tehát az első két sor akkor sem függ össze sem logikailag, sem poétikailag, ha Maga így gondolja. Ezt követően – Deus ex machina – hullni kezd a kő-eső mint jóslat (alig valószínű, hogy az öntestét gyarapító felhőből), s lesz a kő-esőből kőbánya női öl. Eddigi ismereteim alapján kőbánya ritkán keletkezik kő-esőből, különösen szeretkezéses módszerrel. S ekkor újabb talány: az első sor egész lényt érintő „ismeretlen”-je ismert robbantómesterré, Istenné személyesül, hogy felgyújtson minden erdőt (tehát őt nem érdekli a kőbánya, akkor sem, ha az kő-esővel hullt alá, és akkor sem, ha az szeretkezéses női öl), és eloltson minden tüzet, ami számomra is különös, mert tüzet eloltó robbantómesterről még nem hallottam, bár Istenről szólva minden lehetséges… A szertelen szépségek összevisszaságát írja le a Zongorádon-ban, s megvallom, a közvetlenül össze nem illő (fül – erdő, tűz, álom, kastély, éj, stb.) fokozásos felsorolásokban csak a zongorát nem értem, a többire azt mondom: elszabadult boldog képzettársítások. (Azért bánt a magyar nótás giccs-sor: „csónak ring az éj taván”, „suttogom füledbe / a hajnal szavát”.) Nem azt mondom, hogy fegyelmezze magát, de nem ártana A VERSNEK, ha megkomponálná a szertelenségét, mert higgye el: úgy lenne igazán lüktető megtestesültsége a boldogságnak, végül a zongorát is el kellene hihetően helyeznie az erdő, a tűz, a kastély, a fül, a kéz, a tíz fehér rózsa, a táncoló őzikék, az éj taván ringó csónak, a rózsálló holdfény között, azt már nem is említem. Ugyanilyen bicsaklások vannak két legjobb versében, az Álmodsz és a Szirom szárny parázs címűben is. Olyan érzésem támad, hogy túláradó szerelmetes érzéseit valamely dalritmusra (Világ virága) véglegesen szétérzelgősködi, emiatt lesz „aranyszegélyű” a part, „csacsogó liliom”. A Lisztláng bonyolultabb vállalkozás, de sokkal-sokkal több benne a gubancosság. Azt most nem részletezném. Vagyis: várom letisztultabb munkáit, hogy megjelenhessenek. Addig is üdvözlöm
								Ördögh Szilveszter
Budapest, 2004. június 21-én

2005. 01. 06. ÖSZ
Kedves Barátom,
sokára válaszolok, megértését kérem (évzárás és évkezdés volt). Köszönöm levelét, írásait. Az Ásatási mozaikok – emlékezetem szerint (mert ezt a levelet itthon írom) – az első számban fog megjelenni Szántó András grafikáival együtt. S most azokról, amit küldött: szinte kivétel nélkül igen jó, ihletetten pontos, költői szöveg-szövetek (nagyon nem szeretem a mostanság szakszavasított „szöveg”, textus, textura kifejezéseket), mondhatnám szándékolt képzavarral – tűvel karcolt foszlányok. Szeretném is majd közölni, de: fontolja meg, jó-e valóban az „itthittek” szó a Valahol Franciaországban című versében? (Maga hajlamos az ilyen váratlan és nehezen értelmezhető szóhegesztésekre.) Ugyanitt alább „sötétség metszette ágaikat” említ, holott az ágak csak a madarakra vagy azok vágyaira vonatkozhatnak. Az Ég-legistenebb (no lám, ez is szóhegesztés!) címűből számomra üresen kilóg a kiemelt „Kórnők, női kor” – szememben szójátéknak se jó -, miként a zárójeles és zárójel nélküli egymásra tükröztetés _ „(Zuhansz a vágyba)!”, „zuhanunk az Ágyba”. (Egyébként. a zárójelen kívüli felkiáltójelet sem értem.) Ugyanígy ismeretlen előttem az „aggzsolók” szó. A Csendespihenőben címűben: „belül-e, kívül-e Tél” – ez nem kívül-e? És kell-e és így, hogy „álmod’” Aztán: ha „Kulcslyuk-fagyok”, akkor mitől kulcs a Hold és a kimondhatatlan? Hiszen a Hold kimondható és kulcs. Vagy ha kimondhatatlan, akkor a Hold lehet a kulcs. És muszáj ezt: „Csend vanlik”, ez nem hegesztés, csak forrasztás, de a cink le fog törni… (Ráadásul ez a vanlikoló csend a „mindennapok kikötője”.)
Kérem, fontolja meg, s ha kételyeim kicsit is meggyőzték, javítsa ezeket, elegendő, ha csak a javításokat – pontos hely-megjelöléssel – megírja, s én átvezetem azokat a kéziratára.
Túri Klára versét értem, érzelemmel és rímes-dallamos fegyelemmel írt munka, gondolatvezetése azonban indokolatlanul csapongó, legvégül patetikussá is válik, s így nem igazán értem, mitől is „Elárvult igék ölén” a cím. Azt köszönettel visszaküldöm.
Amit a Radnóti Színpad előadása kapcsán írt, jólesett.
Várom a föntebbi konkrétumokra konkrét visszajelzését, és üdvözlöm
								Ördögh Szilveszter
Budapesten, 2005. január 6-án
2005/1. szám 70. oldal
Ásatási mozaikok	

Ősök háza!
Virágok, - és dudva-álmok.

Körszivárvány alatt
ásók! - itt valaha
telep állott: s most
harmatlidérc csókhiányok.

Ebédszünet.
Élelem.
Életem
a csend kezén pihen.

Ágak. Sepertek
eget, leget, fellegeket ---

A spakni épp kibontja
hústalanlomb-csontjaikat,
rekkenő lélekhatáron
múltjukat ellepik lepkék;
jelen-bogáron villan a ---
villan a fény.

Kapcsolatok régi hegét
edénnyé illesztgeti össze
hosszú sóhaj, hogy: Íme, volt, ember!
(A tarlóban talált trauma
tárlókban gyógyít?)

: Nincs-ablakon/falakon
átreng a csákány; -
Vigyázz! - lyukat üthetsz
egy angyal hátán.
Néma! - hát nem érted 
béna mosolyát?

Nyár!
Perlik a búza.
Asztag-asztal felett
Nap-lámpabura -

infrázza
bőröd fű-rengetegét -
kemencék hűlt helyén.

És sírok.
És temetők.

Földbe visszahulló
csillagesték.
(Héja kereng):

Fejem a párnán!
- s tódul a hit

: szívem
megásván!

 Vasi Ferenc Zoltan - február 19 2015 07:48:27	
0 hozzászólás · · 	

	

2005. 06. 17. ÖSZ
Kedves Barátom,
először is: kiválasztott három munkája a 4-es számunkban, remélem, meg fog jelenni a javításokkal. (Nagyon sok a kézirat, ez a magyarázata a halasztódásnak.)
A most küldöttek vegyes érzéseket keltettek bennem. Korábbi munkáin tapasztaltam, hogy valami nekifeszülő csakazértis miatt a befogadó számára érthetetlen és megfejthetetlen fordulatokkal él (ilyen volt pl. a „vanlik” – szerintem játéknak is jelentéstelen), most is találkozom hasonlókkal. Már a címet se tudom értelmezni, hogy „parapszichológiai”? Miért? Ahogy a „Szélben vigy” és a „plazmatikus plénumok” is keresett, erőltetett, funkciótlan és jelentéstelen számomra. Miként a „slusszpoén”, hogy a 6. szakasz /táborjegyzet/ utolsó szava: „Hét.” Ugyanilyen a „koldusszavai elseje” vagy a „Tenyeretlen”. Próbálom megérteni Magát, azt, amit s ahogyan ír. Hogy mit akar vele saját magának s nekem, olvasónak. Hogy érdekli-e, hogy bár a versírás – a költészet, az irodalom – önismerés és „önmegvalósítás” is, de teljessé, megigéződötté, lélegzővé csak a befogadással együtt lehet. S mintha kínlódva, fogat összeszorítva írna: göcsörtösségből emiatt csuklik át szinte dallamos érzelmességbe hangja, mintha kemény, gubancos drótokat egyenesítene ki izzadt, meg-megremegő, sebhelyes és horzsolásoktól gennyet nedvedző ujjakkal. Ezért lesz „Szentlélek Szele / szférai zene” – majd megbánt csend, „Mibe Téboly rondított”, hogy a „vérvonó”-t (?) a szájon, a „nyelv szó szárnyív”-et és az”emberből font / Hajókötéltömeg”-et ne is említsem. Néha úgy vélem, nem csupán keresi, hanem „csinálja” is a szokatlan („füstből hivatandón” – ?), miként a költészetre Maga szerint alkalmas és méltó szavakat, képeket is – Maga szavával élve – „préseli”. Hogy nincs linearitásuk a „szövegeinek” (azaz történetük), elfogadom, mivel ezek nem elbeszélő költemények, de zavar, hogy a Műtét a gyerekkoron-ba Deus ex machina bekerültek a németek meg az oroszok mégis. És bizony zavarnak azok a leegyszerűsödött – de eléggé semmitmondó – sorok is, mint „Átkod átcipel /néma tengeren”, „Sorsunk a Fény”, „Kisded-arcod féltenem / adatott”, stb. Ugyanígy zavar, hogy nem tudom, miért ír valamit nagy betűvel (hogy a központozást elhagyja – modorból-e, meggondoltan-e, nem jövök rá), és általában nem tudom, hogy valahonnét elindulva miért éppen oda jut el, ahova befejezéskor, s hogy e befejezésnek szinte semmi köze a kezdetekhez. Mintha „iszonyúan” személyes lenne, de ezt nem akarja, ezért költői szereppé bonyolítja a radikális szándékú őszinteségét, ami ezáltal sejtetés-görccsé torzul.
Pedig Maga tehetséges. Sokszor olvastam el mostani dolgait, és a Műtét a gyerekkoron-t magamnál akartam tartani, mégis visszaküldöm a másik kettővel. Töprengjen, egyszerűsítsen és hagyja születni az érzést, a gondolatot, a verset. S aztán bizalommal küldje el, mert az olyan sorokat, mint „tályog ordított gólyahírt tartó / tenyeremben” visszavárom.
			Barátsággal köszönti
Budapest, 2005. június 17.					Ördögh Szilveszter

2005/4. szám 36. oldal
Holtak emlékműve, Nizza	

Vérem hömpölygésében
lángra gyúlnak a rózsák,
porrá hamvadnak a tanyák,
s az itt-hittek tenyeréből
a tűzoltó harmatot
felissza a Nap.
Kettévált hajnal dajkálja
a bokrokat,
s félelemből uralkodnak
a madarak éneklő vágyaikon.
Ők ébresztenék lelkiismeretem,
ami a fényből fakad, de
a sötétség metszette ágaikat.
így alszom hát kedveseimtől
távol, - karnyújtásnyira
a kegyelmező Haláltól.

 Vasi Ferenc Zoltan - október 29 2014 15:20:13	
2 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
reitinger jolan - október 30 2014 16:03:11
A lényeg, hogy ne felejtsd el őket.

Szép, költői gondolatsor.

Szeretettel Joli	

Radmila - október 30 2014 22:39:36
Remek a versed.
Szeretettel gratulálok: Radmila	

Ég-legistenebb	
_

Szaporázd csak, kapkodd a lélegzeted, szárnyakat növessz tízemeletes nyomorúságod tetőpontjára. Nyugtató végtelen. Röpülök terhemmel a Rákóczi út felett, hangyaboly-emberek keresik az örök elérhetetlen csöndet. Tekints bele ebbe a tükörbe: Hátad mögött székletesfőváros kórnője. Kaparászd immár a múltad. Saját vetítővásznadon régi pánik, ósdi mentsvár; - dilemma a mámortól. Hallod a szinkronizált filmet? A saját hangod! Címet is Te adsz. Mondd be: Kórnők, női kor, amazónia.

Ó, lányok, habzsolók. Tinik és démonok. Rózsaszín ruhátok rikít, foltot fogott. Farkaséhes férfitekintetek tüzében pillanatra fellobbantok, s elégtek végleg - fénykockák a vetítőgépben. Nincs gyertyafény gyufaszál-életetekre.

Idültlila körmeitekkel dús üstökökbe kaptok (- mint közhiedelem szerint a denevérek), kopasz papok hegesztenek a lelkeken, mit kimartatok. Finom kis selymek. Ti, rajongók. Ó, pók-lányok, feslettvörös-hajúak, áttetsző bőrüek, - kikben csak az erek virága ép -, a szutyok, a kéj füröszti maszkotok; - ó, lesztek meddőn szülő pót-asszonyok.

És Mi?

Mi, félénken fürkészők, mi, szabadrablók, holdfény alatt settenkedők, - lépcsőházban futkosók, üres üveggé meredők?

Egyszer még, mint nedveikből kiszívott legyek (arcul csapott a szégyentelen!), - hálótokba ragadozók, magunkat zaciban hagyók! Leszünk örökítő vér-ebek, kikből a gén - röpül, lebeg!

Ott vagyunk veletek a Rákóczi út felett, s acetonarcotokkal zuhanunk az Ágyba:

- Ég-legistenebb!	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 27 2015 04:32:00	
0 hozzászólás · · 	

	

Csendespihenőben	
_

Szent György Otthon, Tarján

A negyedik szobában végül már szédültem. Talpam alatt a szőnyeg mezőként lélegzett, körben az ágyakon alvó virágok, ringtak a harmatozó napsugárra éhesen. Ez a sugár azonban le van mélyre zárva -, le, a létvágy alá pincézett hazába.

Talpam alatt mező, bennem falak, mögöttük vétlen vér-vétkek, kik felettébb szomjasak. Innának záporból nagy nevetéssel, fogyna csak ki az átok szünetlen ég-remegése. Rázza az ideget, - a hideg is didereg! - a rácsot. Belül-e, kívül-e a Tél? Esznek szó-havat - tettükkel ordítanak: Adjál csak adni -, adj már --- (De mit?)

Tető alatt állok, talpam alatt mező, vállamon tarisznya. Féledezem. Hoztam mézes álmot, szolgálandó lelki erényt; - s maradok szándéktitokban.

Álltam ott, köhögős virág, magamba bujdokolva, hogy a hallgatás nyelvét jól kitanuljam. Korábban gügyögtem. Felnőttem! - szólni nem tudok mégsem most még.

Hirtelen szívére szorított ugyan egy fa, kétkerekű rokkant Nap gurult egyik ágán, indult a semmiből a Semmibe, - mire is tanítani? Eléje álltam, paroláztam, s félreugrottam újra. Nem zuhant le ---

Állok a mezőn, nincsen fa. Állok a falban, nincsen arcom. Állok az arcomban, a lomb gyümölcsöt álmodik. Ellesném a helyes szólás titkát. Az érintés súlyát viszont nehezen adom, mégis víz nélkül is kiszirmosodom. Vázák és vázak között vagyok éledző gyökér. Pillanatra egész bőrömön végigiramlik a Béke. Minden sejtem szemek garmadája. Illatokért szemlézik hitem. Kulcslyuk vagyok! - kulcsom a Hold, kulcsom a kimondhatatlan. Belátni a pincébe. Oda le, mélyre! (Hátam mögött záródik-nyitódik egy ajtó.)

Állok a mezőn. Talpam alatt hullámzik a szőnyeg. Fölfeszül fölénk a szívármány, - mint óceánra új ábránd.

Csend rian: a mindennapok kikötője.

Mi a Szó? - lélegzeni!

Mi a Való? - szeretet. (Önkéntelenül is jobbra kapom a fejemet!)

Fenn, lenn és benn: süt a Nap.

(1999.)	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 28 2015 10:35:41	
0 hozzászólás · · 	

	

2005. 10. 03. ÖSZ
	Kedves Barátom,
a „Vakfolt” szép, igen pontos „érzület-vers”, karcoltan is lágy, néhol szinte selymes lehelet-szövedék. Örülök, hogy itt már kezdi elhagyni a számomra nem csak értelmezhetetlen, de egyben jelentésileg fölösleges központozásokat; de csak kezdi, mert az első oldal utolsó előtti sorában („megmerül a könyvben / majd”) az általam most aláhúzott fél-zárójel (másik fél nélkül) éppen úgy nem dekódolható (ráadásul a „könyvben”-re), mint a második oldal közepén (immár nem rátapadva, de sorkezdés gyanánt) „/ a legény-ség kora” sorban. Ugyanígy nem értem az első oldal utolsó sora végén a kettőspont („tollat ragad a szél:”), mivel a folytatás nagybetűs versmondat („Egyet lépek / ötöt érek”), s itt Maga az „Egyet”-ben tintával írta a nagy E betűt. Legvégül: a vers legutolsó sorának vége nem világos a tintás javításával: „kivel találkozok/ok”… Vajon a k/g nem k/og akarna lenni, hogy a „találkozok” (ami különben ikes ige, tehát -zom) „zok/og”-gá válhassék?
Nem tudom.
Szóval rájár még az agya-keze ezekre a csak Maga által értelmezhető (bár szerintem értelmezni Maga se tudja, csak esetleg spekulatíven megmagyarázni) formalista, szuper-posztmodernkedő szeszélyeskedés.
A konkrét fölvetéseket, kérem, egyértelműsítse, addig nem adom le a kéziratot szedésre. (A megjelenés a nagyon sok kézirat miatt csak 2006 elején várható.)
Elegendő, ha levélben megírja, sort megjelölve, a végleges szöveg- és (Magánál valami okán ez fontossá lett) központozás-változatot.
				Barátsággal köszönti
					Ördögh Szilveszter
Budapesten, 2005. október 3-án

2005. 11. 26. ÖSZ
Kedves Barátom,
ugyan rengeteg az olvasnivaló kézirat, a Magáét előrevettem, hogy akaratlanul se várakoztassam. Tehát a Túlvilági kristálypalotát és a Vakfoltot közlésre félretettem, és a múltkor kimaradt rövid verssel – a címét most nem tudom, bent van a Szerkesztőségben – együtt fognak megjelenni valamelyik kora-tavaszi számban jövőre. Észrevételem ezeknél is van: A Túlvilági… c. versben értelem- és képtörő a végén a „Boldogságpalotádul szolgálnám angyalát” s hogy a befagyott tavakat rágyújtaná a városra. Értem én, hogy „őrült-ihlet”-ről van itt szó – a számba is rágja, meg is vallja -, de azért cikornya ez, még ha a „szívének szép” is, mint írja levelében. A Vakfolt módosításait nyugtáztam, miként azt is, hogy szinte érintetlenül hagyta a végén az 1 M: homlokom / kellem hárma: / tekintetek viaszmagánya / ötlött 6 torok” részt. Az „1 M” – gondolom, egyetlenem, a „tekintetek viaszmagánya” pontos, szép, de gőzöm sincs, mi a „kellem hárma” és az „ötlött 6 torok”. (Korábban „kettem hárma” volt) Remélem, Maga tudja, s egykor majd elröstelli Magát. Mert ha magánemlék – semmi közöm e játékhoz (ötlött 6 torok) -, ha nem az, akkor ihlet ide vagy oda, kényszeres csinálmány. De jelenjen meg így.
A többiről kevés a jó szavam, pedig mindegyikben vannak lényegi, szép sorok. A Gótika – szerintem – ennyi: „Szenteltvíz-csobogás / kristályfény / zárványhit / viaszmagány / csordul / könnyrózsák / angyalszíven”. A „lázcsöndjét fájdallón felhegyli” meg a „könnyrózsák tenyerén” a Magára sajnos egyre jobban jellemző kétségbeesett művi művészkedés. Így rontja el a Napéjegyenlőség-et is a „A harmat gigál. / Naphab vágyaszt csónakot… Titokló tenger… sódara-kortyból… szívhajnalbecs” sorokkal. A Szabadság pedig eltúlzott önszeretés tűzderes paripától csillagérző és csillagszeles éjjelig, amiben „alávágtat” és „aláálmodik” – vajon minek?, kérdezem én, a holdnak, amihez ama paripán ama idegbalzsamos és árnyékfüstös erdőn át emelkedik? Érzem, hogy ész- és létveszejtő élménye a szerelem, EZ A SZERELEM, mintha más nem volna, nem lenne, emiatt és ezért nincs a földön, nincs a hétköznapokban, emiatt nincs más – a gyermek is csak fölbukkan tünékenyen -, emiatt kényszeríti az agyát, hogy kövesse parancsra a szívét, sóvárgó vágyait, a lelkét, talán hogy bizonyságul majd föl lehessen mutatni a több mint Kedvesnek, akár mesékben királyleánynak a próbatételeket. De ennek keserves – és hullámzó – monotóniája mélyebb tartalom és jelentés nélkül, kivált a szócsináló, szószálkásító, szó- és képtüskéket bozótosan gabalyító megformálással, szükségszerűen magánküszködéssé merevedik.
Ha ajánlással jellemeznem kellene magát és eddigi – általam ismerhető – költészetét, bajban lennék. Csak annyit mondhatnék talán, hogy érzékeny, igazolhatóan tehetséges – pőrén áll télvíz idején valamelyik Vértesbeli tó partján, mint akit hibbantnak vélhetni, és nem tudni igazán, hogy éppen az öröm vagy a fájás készteti-e erre a valóban embert próbáló ösztönös „mutatványra”. De arról, hogy mit és miért is ír, nemigen tudnék mit mondani.
Szóval küzdjön – ne csupán küszködjön -, és jusson az emberhez is közel, ne csak önmagához meg a szeretett lényhez. A költészet ugyanis – amint minden művészet – az emberről, az emberhez szól. Tőle.
		Barátsággal köszöntöm         
  Ördögh Szilveszter
Budapesten,2005. november 26.

2006/2. szám 45. oldal
VAKFOLT	

Színes ceruzákról 
álmodsz-e mostanában?

félés
féltés
féltékenység

kenyér és ég
kedvére 
kényére

Kedves!
szívre 
vesére
vérre s színére

Melyik éjszakában
roskad
falak falában
hallók szemvonalában

áll a csend

Tükörben
tükrök tükör-hűvösében
vízzé hömpölygetetten
tiszta arcok
iszamos szemgödrében
vélni látni
a megbocsátás
reszketeg Pilinszkyjét

felette madár
idegen azúr szárnycsapások

megmerül a könyvben
majd 
tollat ragad a tél:

Egyet lépek
ötöt értek

válaszra változol

örök Lethe mélyében
idők burkában
a holtak szívtere

: szürke égbolt ablaka
kérdés -versmező

gyöngyeinket visszük a Nap felé
láng nélküli táncon barátságok:
a legény-ség kora
1M:
kettőnk hárma
Tekintetek viaszmagánya

csütörtökön
(álmodsz-e mostanában)
kivel találkozom?

 Vasi Ferenc Zoltan - február 20 2015 04:55:08	
0 hozzászólás · · 	

	

Félálom-mise	

Kibontott
hajadnak csengőszavára

térdre esnek a szarvasok
az ordas Hold is szelídül

Járom álombéli tájam	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 22 2015 05:01:33	
0 hozzászólás · · 	

	

	
TÚLVILÁGI KRISTÁLYPALOTA	

Álmokban levés: egyenként-külön
Ház csendjében nevelt szívem
átvérző lélekkötésében
lélegzeteddel hiányzol
kedves érinthetőségeddel
összes hajnaloddal -
Tét nélküli útjaim
felgyűlt avarillata 
okos és szép mondatok felé sodorna
ha volnál szemedtől ágyékodig jelenvalóan
- mondhatóan-mondhatatlanul -
EGY VERSBEN EGY MESÉBEN 
VALAMIKOR ELINDULTAM MÁR FELÉD
A LERÓTT TÁVOLSÁGHOZ MÉRTEM CSEKÉLY HITEM
hogy maholnap mégis Rád találjak
Gyötörnélek űznélek hajtanálak
virágszirmokból teremteném valódi arcodat
folyóvízbe veszejtenélek - hogy kíntól fuldokolva
a hullámsírból visszavágyjalak -
Szavakra serkentenélek s elhallgattatnálak
ecetért-mézért álmaidba járva
temetném magam aztán kőbe fémbe fába
s fájnék örök-valóan kincsek tékozló őszén
érzéseim anyai aranyhold világával
s szívvidékem télmenetét - az értő csöndeket
jövendőn látnám szemeid gyönyörűségéül
forró könnyek között a hideg szoba-mélyben
hallgatag fogadnám Karácsony virradó hajnalát
Boldogságodul szolgálnám angyalát
s őrült-ihletetten rágyújtanám a városra
az opálszín-hályogosra befagyott tavakat
tapostatván csillagménessel múló hamuvá
különös-koloncos világ-árva árnynak-szánt isten-magam	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 21 2015 07:55:57	
0 hozzászólás · · 	

	

2006 05. 21. ÖSZ
Kedves Barátom,
Magát megáldotta és megverte (átkozta?) az Isten tehetséggel. S mint valami eleve elrendelt istenáldást vagy istenverést Maga engedelmesen hordozza ezt a tehetséget, mindig fölmutatja önként, ösztönösen, de mindenkor kínlódva beszűkülve a tehetetlenség magára ácsolt kalodájába. Már-már mondanám: lehetetlen, hogy csak szélütötten szép szerelmi küszködés levegőtlen burkában él, ahonnan tajtékosan gyönyörű és félkegyelmű sorokat, képeket sikolt vagy susog ki. Írnám, hogy lehetetlen, hogy kínjában olyan kifacsart, értelmetlen és értelmezhetetlen szónyomorodásokat „gyárt” szabadulásul, mint pl. már a címben is (Ki? Mit? – Tud, S Amit! – Azt honnan?) vagy „a föld pórusaiba magam beiddva”, „gravitált öröm”… Pedig igyekszem megmagyarázni magamnak ezeket a lehetetlenségeket, mert gyönyörű képek szakadnak, hasadnak ki Magából, kétségbeejtően szép rémületek, görcsösen markolt varázsos semmik. Szóval, Maga Költő, de nem tudom, bírja-e, tudja-e, hogy Költő legyen? Úgy, hogy ne csak a Maga, számomra értelmezhetetlen, előttem ismeretlen fájásait érezzem rám horzsolódni, úgy, hogy fölvérez? Nem tudom, hogy ki tudja-e látni Magából nem csak Maga-magára, de rám is, másra is, így-úgy testvéreire, társaira a tékozló emberségben? Keresem, keresném a mély, a mélyebb jelentést, valami rémlik, sejlik, de elbizonytalanodom: vajon ez a formátlan, tartalmában megfogalmazhatatlan sejlés és rémlés lenne a pontos jelentés? Hogy csak szűkölés van? Hogy a gyönyör, a szerelmi gyönyör szűkölése az egyetlen valóságosan létező lényeg? Így okoskodom én is, mert csak okoskodni tudok.
Nem lineáris, hagyományos „teremtésmódot” kérnék-várnék Magától, nem szájba rágott történetet, nem a szerelemragály gyógyíthatatlanságának paralízis- vagy lepradiagnózisát. Hanem letisztulást. Az üszkösségek és szirmok, a szedáltan megszelídített tébolyok és szél-csapdosta kusza látomások letisztultságát.
Nem az ihlete érdekel – hanem az ihletének a szüleménye.
Nem a véres-hányásos vajúdása érdekel, hanem a tiszta vers, ami megvilágítja bennem a mocskokat, akár elhazudom, akár bevallom.
No mindegy. Ennél megnyugtatóbbat most nem írok Magának.
Közlésre magamnál tartom a Szerelmi bimbók fája, a Kehelycserje-korona, az Angyalnehezék, az Adonis virága című munkáit.
A többit visszaküldöm. Pedig – például az Őzek, szarvasok-ban – vannak szép sorok, és szép a Feltámadunk-ban (nota bene: nem tudom mi a HTK) a „Fejemben tiszta gondolatok / fehér lepedője újra véres”.
	Vigyázzon Magára. Üdvözlöm
				Ördögh Szilveszter
Budapesten, 2006. május 21-én

2006. 05. 23. ÖRDÖGH SZILVESZTER  dedikációja
Magyar Kultúra Háza, Budavár, 1. em. 14. szoba előtt a folyosón
ÖRDÖGH SZILVESZTER
Koponyák hegye
Vasi Ferenc Zoltánnak
köszönettel azért, amit már írt,
és súlyos várakozással azért, amit
írnia kell, barátsággal
		Ördögh Szilveszter
2006. május 23-án
MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST 1976
Lelkes István rajzaival
144 oldal (antikvárkönyv 500 ft, eredeti ár 20 ft)

2006. 07. 10. ÖSZ
Kedves Barátom,
nagyon vártam, s hogy végre megérkezett, őszinte érdeklődéssel olvastam el a dokumentumokat. Kétszer is – hogy miként tudhatnám valahogy az eredetiség sérelme nélkül, az olvasó számára mégis összefoglaló egységben megszerkeszteni, megrendítő – de legalább is elgondolkodtató – sorstörténetet adni. Aztán föladtam a próbálkozást.
Először is a Maga bevezetőjével volt bajom. „Római katholikus” a család, ezzel kezdi, noha ennek mintha nem lenne jelentősége, bár hivatkozik nagyanyja gyónási kilencedére, s hogy ezen bűnbánat miatt lett volna az Isten jótéteménye(„jóltevése” – írja Maga?), hogy visszakapta a férjét „a Háború angyalától”(?) Utána rögvest jelzi, hogy a tíz év körüli testvérek 1946-ban (hálából Istennek és a kilencedet tartó anyjuknak?) ezüst keresztet ajándékoznak édesanyjuknak (miből vették?). Tehát – úgy tűnik – ennyi a „római katholikus” fonal. arról betűt se jegyez fel, hogy nagyapja hogyan és mért lett csendőr, hol szolgált, s mi okból-célból „hurcolták” magukkal a németek, hogy majd amerikai fogságba kerüljön. (És muszáj tudnia: a jelzett korban a magyar történelemben, főhajtás és tisztelet a kivételeknek. miként megértés illeti azokat, akik valamely egzisztenciális fölemelkedés reményében /„hol lehet altiszt/ azt kutatja”/ jelentkeztek a testületbe /„cicáznak a csendőrtollak…”/.) Tehát mivel erről semmit sem ír a bevezetőjében, nagyapja – ami egyébként személyesen igaz lehet – „a Háború angyala” kétszeres áldozatának tűnik föl (elhurcolják a németek, majd amerikai fogság – hazatérve pedig rendőri fogvatartás és felügyelet, nyilván bizalmatlanságból). Külön dráma a „szabotázs-ügy”, kivált, hogy bevezetőjében közvetlen összefüggésbe hozza a kegyetlen megveretését azzal a „látomásával”, mely szerint felesége (a Maga nagyanyja) ikreket szült volna „egy idegentől”, nyilván 45-46-os elhurcolásos-fogságos távollétében. (Vigyázat: ez az elmeháborodott gyanúsítás árulkodó jellemvonás – miként szinte hihetetlen, hogy „naplói” voltak, amit „elkoboztak” és elégettek; kérdezem én: miért égették el a rendőrök, s azt is: miért vezetett naplót a csendőr főtörzsőrmester nagyapa?)
Nem részletezem, bár kellene: Édesanyja Felvidékről idemenekülését a nagynénjével, Édesapja jutadombi éles harcba kerülését – gondolom, erről ma már pontosan lehet tudni, hogy mi is történt ott és akkor.
A „dokumentumok” mindezekről csupán jeleznek valamit, tartamilag hézagosan. Vagyis Magának kellett volna – akár az érintett elfogultságával – kibogozni ezeket az összecsomósodott szálakat a lehető tényszerűséggel, személyes és történelmi önvédelemből is. De letudja ezt a feladatot a legvégül említett Bánk bán-áriával, és azzal a nyelvtanilag zavaros fogalmazással, hogy vallja „a nemzeteszmény gondolkozásmódját”. (Mondja: hogyan, miként lehet gondolkozásmódja egy eszménynek?)
Az is nyilvánvaló, hogy közlés szempontjából a fénymásolatos dokumentumoknak csak a lényegi részletei fontosak, vagyis (külalakot, formát imitálva) ki kellett volna gépelni, közbenső magyarázatokkal, a sorsalakító, sorsot meghatározó passzusokat. (Töprengtem, hogy nekilátok, de a Maga bevezetőre egyszerűsített és foghíjas – néha transzcendens és érzelmi-bombasztikus – „a maguk hideg tényeivel vallanak a ráció és ököljog sötét birodalmairól”??? – megjegyzéseit nem bővíthettem hideg tényszerűséggel, mert ez kizárólagosan a Maga dolga, sőt: örökösi kötelessége.)
Tehát meg kell „csinálni” ezt az anyagot. A dokumentumok szenvtelen mementók – valódi meghurcoltatásokat, fájdalmakat, sorscsapásokat rögzítenek (miként például beszédesek az ügyvéd levelei), de nem eredeti teljességükben, hanem a lényeget kiemelő idézésükkel. És igen: muszáj az így „megszerkesztett” dokumentumok elé-közé magyarázó mondatokat írnia, amelyek – mintegy kontúrként, tükörként – szembesítenek a konkrét körülményekkel, s nem csupán „a ráció és ököljog sötétbirodalmairól” való semmitmondó kijelentéssel.
Egy ilyen anyagot várok-várnék vissza. Remélem, viszonylag érthetően sikerült jeleznem a tennivalókat. (Egyébként például: javallanám „megszerkeszteni” Édesanyja és Édesapja menyasszonyi-vőlegényi levelét is, tisztesség is megköveteli, hogy hitelesség megőrzése mellett csökkentsük a helyesírási hibákat…)
Különben ez a Maga „gyónási kilencede”, csinálja végig, ember-módra, ne Istennek, ne is a „Háború angyalának”, hanem mindannyiunknak, hétköznapi embereknek.
(Verse – kiszedve – van nálunk, talán idén meg is jelenik még, tehát ne szorongjon.)
		Barátsággal üdvözlöm
				Ördögh Szilveszter
Budapesten, 2006. július 10-én

2007/2. szám 98. oldal
Szerelmi bimbók fája	

Ajkaidról pattannak
a lélek rügyei
szirmokat csókolsz a fára
ha lehunyod szemed
magadat bontod virágba
- legbentről zendül a hárfa -
szárnyra kapsz s mint kakukk
eliramlok utánad

rólunk szólhatna már a fáma:
Tavasz vagy! Asóka Virága...
Csodállak.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 12 2015 10:08:19	
1 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
KiberFeri - február 12 2015 16:32:17
Jó, ha mondom!
KíberFeri 	

Adonis virága	

Manöken-szépem! -
lehet, nem áll jól kezemre az írás,
idevetni szükséges mégis e sorokat,
mese nincs - muszáj!
lobogó lendülettel elébed szaladva a Tavasz
Kapujába -
feléd hintem mélyen őrzött, hallgatag kertem
összes nyilodzó nevetését;
Rena, jaj, érkezz; - gondolj rám,
nyisd pupillád bimbaja-erdejét,
legyél Valóm: Nap-aranybánya!
Árva-őrült rabságomban kék madár,
ki bal tenyerem köleséből eszeget,
jobb tenyerem pedig balzsamozza
földi-csoda gyönyörű lelked jótékony érinthetősége:
Ó, jajh, hány millió percet pocsékoltam el
Tőled-messzeségben!
Tízezer álomban tévelyegtem...
Ébressz fel, találj ki engem,
Újjászületés-tűz,
Renáta, édes!
- boldogságos 21 éves.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 14 2015 05:21:49	
1 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
KiberFeri - február 14 2015 09:58:33
Érdekes eszmefuttatás...
Jó lett! KíberFeri 	

	

ANGYALNEHEZÉK	
_

Ahogy nézem a kisház kéményét, megjelenik egy Arc. Jaj, Fiú, ez az ítélet napja; - rálát gazos kertedre, mulatós borodra, kopár bűneidre, amit magad ellen művelsz. Hagyd most az emberiséget, e koholt, ám elkelt régiséget. Ocsmány halál vár Rád, felakaszt a kényszer, birokra lelsz, de másokat sem menekíthetsz. Álmodban repülni tanulsz, és terhed a Nap, hát nem megy. Virágot ültetnél a megjelent hatalmas Orcába, közben hangyabolyba veted a cigarettacsikket. Hallod, hogy sikítanak, emlékszel a mesére? Nem segít se állat, se Isten; - se Budapest. Valahova a Belvárosra ejtetted füstbombád, s most menekül a Nép. Te nem. Ülsz. Sokáig. Bealkonyul. Nincs Fény. Elfogy a Bor. Kísért az Arc, amit többé nem láthatsz. Tudtok egymásról mégis. S nem Ő esik mondás alá.

Nyitott a ház ajtaja. Na, rajta! Talán befogad. Szaladj. Esetleg nem zár ki.

Úr, kigyelmed?

Akkor őriztünk együtt csordát? Ez az Emberiség. Farkasfog-erdő közepében: temetők. Na, Jajfiú, tudsz-e titkokat? Tartani. Tudsz? He! Ilyen bátor vagy? --- Ha azt mondom, hasalj! - engedelmeskedsz?

Áss kutat. Megvan? Dolgozz derekasan. Ha patkányok kóstolgatnak, akkor se szólj senkinek. Ez egy kórságos kór. Mohó! A teleholdat is letapodják. A halottak száját betömik. Egyszerűen nem bírják az énekeket. Ez nem is ének. IMA? (Hallgasd): A Sötétség Fejedelme meglátogatja az Első Éjszakán. Vért szivárog a küszöb. Visszafordulnak a mérgek. Hányni tudj. (Ilyen egy IMA?) Köveket hajíts a téglákra. (hű házad nem lesz belőle). Mocsok képzeleterő felébreszti a Kancanyihogást, amint Rád gyújtják az istállót. Lovászleány, Szépséges Félelem, rád törik a kaput, a borospoháron kiüt a könnysó. Vágyódtál az Ismeretlen felé, s mit kapsz: Aranyból könyörbúza. 

Fald! A hold: kifli. Nem újdonság. Vaj és szalámi. Most még uzsonna. 

Úgy lökik be a cellaajtón a szólást, és Te lenyeled a börtönkulcsot. Emésztetlenül forog benned...

A Sötétség terjed. Nem véd meg villámfény. Világosság kell: Gyertyaláng a Lélekben.

Világuradalmi remeklés a száj! - ahogy hallgat. Jajfiú, hát ezt akartad? Terítsen be a hamu, pataezüst a szélrendben, fakasszon új Áldást!

Sokszor megbotoltál. Ez már Múlt. Kísért, kísér, az utcasarkon elfordul, ott hagy cipőtalpad lábnyomában. 

Mocsár tenyészik, húz magához a Gravitáció, mert lenyelted sérelmeidet. (Emészd az anyatejet, te, félénk, mosolygó, Egyetlenegy!) - és kacsalábon forog a Ház.

Ezt a Kertet körüle elműveljük, derékba hajlanak a Gyógyfák, és csillagok legelik a lombot---

Becsleány, hallod, hogy sírnak a foltok szakadt ruhádon, ahogy elsőként meggyaláztak Világálmodban. És kitaposnám a bocsánatot a Szégyentelenből, akinek a bűnét most nekem kell elszenvednem. Bor, sör, pálinka? A hajba pántlika, - ott lebeg a szélben, kivirágzott a télen. S van-e derű, mi átcsapna konok nevetésbe? Szülsz nekem egy fattyút? Hozol egy lányt mostohának? De ki vagyok Én? (Talán lámpafény, épp kialvás előtt?)

Fölöttem a Hiarerchia, - cigin és sörön Túl a tudat, mi Veled is tudat felettébb magas dolgokat ---

Tegnapba temetettek, viseljétek gondomat, figyel a Hiarerchia, súgja az Imákon át a Titkokat. Egyszer megtudtam, ki simogat homlokon a széllel - és elsírtam magam. (Siratlak, Gyöngykagyló, álmomban múlandó, de létével Valló, - homokszem csikorog a húsfogak között.)

Jajfiúk, Becsleányzók, vagytok maga a megmaradás, ahogy belékomponáltattatok családba, virágba, Hazába. Vagytok! - hajnali látlelet, mit papok vehetnek a dúlt Időkből, mikoron a kenyér tört, cérna szakadt, vigasztalan lett az Alkony ---

Láss magadnak! Támadj föl keresztgyönyörre, nappali igazmondásra!

Jajfiúk, Becsleányzók, mi lesz a cím, ha a címzett talán mindvégig Ismeretlen? (A tenger is kimerhetetlen a kiskanállal.)

Angyal, segíts!

Pont? Felkiáltójel? Vége?	

 Vasi Ferenc Zoltan - március 03 2015 18:14:48	
0 hozzászólás · · 	

	

	

Kehelycserje-korona	

Nagyforgalom volt a vízen,
holtak jártak a felszínen.
Bokáig fagyban, - csólnakok.
A szájban tengeríz sóhajok.

Imádat szenteli a Napot.
Itt, e szív Sátántól elrabolt,
s úgy váltja mennybe Júdás-ezüst
az üdvöt, mint kondér körül

leprások sötét serege
csengettyűz öröméj-egen ---

Krisztus feledkezett bele
vak siralmuk nézésébe ---	

 Vasi Ferenc Zoltan - február 13 2015 05:22:47	
1 hozzászólás · · 	

	
Hozzászólások	
KiberFeri - február 13 2015 19:03:20
Érdekes... JÓ!
KíberFeri 	

2007. 05. 22. ÖSZ
Kedves Barátom,
sokára válaszolok, sok összevisszaság, gond korlátozott, megértését kérem.
A dolgait elolvastam, többször is, hogy jól és pontosan értsem, s azért is, hogy ne csupán benyomás alapján fogalmazzam meg a véleményemet. De végül odajutottam, ahova eddig: újat, újabbat, árnyaltabbat képtelen vagyok írni. Töredékek-törmelékek ezek, de mint a valóságban: mindenféle jellegtelen, szinte értéktelen törekanyag között csillanásos gyönyörűség-szilánkok. Mondhatni: világlátás, -szemlélet, -felfogás is lehet a Magáé és akként igaz, mert minden csak töredék és törmelék, összekeveredve, az emberi élet, az ember élete is. Rendben, gondolom, valóban ez és ilyen is az élet, fájó gyönyörűséggel és kiábrándítóan silány gyarlósággal. Aztán az írásokból is egyértelművé válik ennek cáfolata, hogy dehogy világszemléletről, „filozófiáról” van itt szó, csupán Maga tehetetlen, kényszerült-kényszeres nyüszítéséről, elveszettség-érzéséről, kivert kutyakénti bokrok alá húzódásáról. S mivel nem tudja eldönteni cselekvéssel, hogy emberi sorsszerűség-e ez, vagy „csak” saját vétke-hibája, hát költészetté próbálja emelni a dilemmát – érzelmi síkon. Emiatt és ezért a kopogó, száraz, de mindenkor töredékes tárgyszerűség, és emiatt s ezért a megcsukló hangú érzelmesség, barokk-rokokó visszfényű áhítat (pl.: Lángoló ház). Régóta látom, érzékelem, hogy szinte kisvárosi Miskin hercegként keresi önmagát, s mivel ez az egzisztenciálisan is nyomorult keresés kudarcok folyamata, kínjában „szavakat” szül vértnek, fölmutatható költői pajzsnak: volni, vanság, jövendellek, stb. Azt látom, érzékelem, hogy nincs ereje, tán akarata, nekiszánódása a pontos tisztaságra, emiatt segédeszközöket fundál szavak facsarásával, szabadjára űzött látomás-erőltetéssel. Pedig maradhatna egyszerű, és úgy költészet lenne-lehetne minden. Így meg csak a töredékek közti törmelék a költészet. Mindenesetre itt tartok három írást: Nincstelen kincs (: Az ima) 1-2., Testírás – ’84-ből, Ősi rend 1-2. (Megjegyzem: a „nincstelen kincs” túlságosan egyszerű, epigon utalás, Az ima kifejezőbben elidegenítő cím.)
A többit visszaküldöm, még ha jótékony ötletgyötrődések is, majdnem szép – mert túlszépített – versgörcsök (Harminc harmada), naplóhomályok (Halottak napja múltán) is.
Kérem, csak annyira szorítsa össze csikorgóvá a fogait, amennyire muszáj – vért ne serkentsen kínjában.
Barátsággal   Ördögh Szilveszter
Budapesten, 2007. május 22-én

2007. 07. 11. ÖSZ (utolsó levele)
Kedves Barátom,
Klapka szobrával díszített, a róla elnevezett tér egy részletét rajzolatosan mutató komáromi képeslapját megkaptam. Elolvastam, amit ráírt. Nyomatékkal kérem: ne feszélyezzen már-már hozsannás és fohászos szavaival, mondataival. (A XIX. században ez szokás volt – és stílmodor lett belőle, abból meg igaz paródia, lásd Szigligeti Ede.) Írhatnám ezt nyersebben is, de nem akarom bántani Magát, vélem, bántja úgy is annyi minden, és egyre határozottabban gondolom, hogy Maga is önmagát, ami kivált/hat/ja mások Maga iránti megokolt-oktalan bántásait, s ettől újra meg újra görcsbe és teljes tehetetlenségbe dermed – egyszerre mihaszna és elviselhetetlen senkinek s ugyanakkor mégis, minden ellenére gyökerező-rügyező tehetségnek érezve Magát. Vigyázzon: pszichiátriai esetnek szokták az ilyet tárgyilagosan nevezni, nem is rosszindulatúan. (Ezt pedig azért említem, mert nem érdekel a „számmisztizáló” „összecsendítése” – még Vaderna Jóskával is, nyugodjon békében – vele 1990-ben vagy 91-ben találkoztam össze utoljára a Parlamentben, az MDF jóvoltából a sajtóosztályon dolgozott, adott is mindjárt egy díszes névkártyát, utána pedig Baráth Lajos – ő is nyugodjon – mesélte el Vértessomlón a méltatlanul gyér búcsúzású temetését.)
Írtam volt legutóbb: egymásutánra – talán közös címen – szerkesztve jönni fog a Nincstelen kincs (: Az ima)” / rettenetesen rossz, erőltetetten keresett a cím, akkor is, ha ösztönösen jött/, a „Testírás – ’84-ből” és az „Ősi rend” – /csinálmányos „Visszanéztem félutambúl” fölütés nélkül/. De tudnia muszáj: ezek is csak töredékek, törmelékek – nem MŰVEK.
Közlési dátumot – a rengeteg kézirat miatt – egyelőre felelősen nem említhetek.
És emberelje meg Magát. (A könyv a Maga ügye és dolga. Saját gondjaim miatt egyelőre nem ígérhetek segítséget.) Bosszankodásomban is barátsággal gondolok Magára
Budapesten, 2007. július 11.				                      Ördögh Szilveszter
Vasi Ferenc Zoltán:
A Koponyák hegyének szerzője dedikált	

- "súlyos várakozással amit még írnia kell"

Helyhez kötött lett Ő is,
ki barátnak titulált,
a Koponyák hegyének
érzékeny szerzője,
bolyong vagy ítél valahol odaát, 
Isten trónusánál.
Énmagam maradtam, sűrű adóssággal,
erőt gyűjtve arra,
nekiveselkedjek élete műveinek, 
de a bü, a baj torlódik időmben!

Egy késő-esti falu-falu közti túrán
- a csonka Hold alatt -
beszélgettem vele képzeletben,
hogy:'A világot mindig elveszejtik,
de kell kezdeni valamit,
megváltani szükséges újra és újra, 
szüntelen küzdelemmel és kínnal -
hogy legyen mindig jobbítható, ami rossz.'

Itt tartottunk a "diskurzusban",
midőn vizes kátyúba léptem,
s estemből kelve a lakáskulcsot
kiejtve kezemből, sokáig kerestem.
(Épp az elhagyott sírkert mellett.)

Reflexeimben is fájtam Pesten is előtte,
az Izabella utca és a Szondi sarkán,
ülve a trolibuszon, akkorát feszültem
az ülés-padló között, lábbal,
noha nem tudtam még -
s talán - a Rádió bemondta -,
az lehetett halála napja.

Aztán kitelepítettként,
szakadtak belőlem a könnyek, -
előttem a temetési meghívó...
'Talán meghalt egészen?!' -
kérdezték rézsútosan;
falun közelebb az Isten,
jobban értenek a kegyelethez.

Kedves barát, Ördögh Szilveszter,
köszönöm a sok okító-elemző levelet,
a számos megjelenéseket,
a beszélgetést ott, a szerkesztőségi szobában,
köszönöm a színdarabot '83-ban,
a Radnóti Színpadon, bár -
nem nézhettem a második felvonást,
mert a beépült szülői szigor
hazarendelt Pestről, időre;
köszönöm a meggyötretést,
amikor agyam kereke csikorgott,
mert az Ön soraiból a mesterség szólt
a késői költősuhanchoz:
"egyszerűt egyszerűen",
az EMBERhez s az ISTENhez írjon,
s ne a maga félbonyodalmait,
félbolydalutait irkássza meg!
Isten a fényben, szöveg a papíron!
Én: intuitív virrasztásban -
most: 2010. március 13-án, Tatán, -
száműzve, sötétzárka-albérleti szobában.

 Vasi Ferenc Zoltan - március 01 2015 08:27:14	
0 hozzászólás · · 	

	

ÖRDÖGH SZILVESZTER SÍREMLÉKE	

Talán az elme réme voltam neki:
redukált levelek, zavaros versek! -
mégis türelemmel viselte hosszan -
nem tudtam, hogy betegeskedik,
csak nagy sokára említette meg -
s hogy bosszúsága ellenére szeretettel
gondol reám. Nem mentem el
a temetésére, nem tudva Farkasrét
hollétét. Oláh Jánost fárasztottam
inkább a 4-es vagy 6-os villamos
egyikén. Mindkettőt bánom,
A bűn az bűn marad. Most is talán kegyeletsértés.
Engesztelésül verset írok,
de a vers nem engesztelés.
Akkor hát! -: Atyai barát, köszönöm szívből
a sok Tekintet-beli megjelenést.
Áldás! Dicsőség! Jesszus-Isten! Ámen.

 Vasi Ferenc Zoltan - február 28 2015 10:11:10	
0 hozzászólás · · 	

	

2008. 02. 04. Farkas László - Tekintet
Kedves Barátunk!
Most, hogy eldőlt, újraindulhat a Tekintet, jelezhetjük: Ördögh Szilveszter szerkesztői szándékait tisztelve, az elfogadott, megszerkesztett kéziratokat folyamatosan közöljük. Márciusban az első, még általa megkomponált (bővített) szám jelenik meg, júniusban a második, a többi írással.
Kérjük hát türelmét, s ha esetleg máshová adta írását, szóljon nekünk.
Szívesen olvassuk, kérjük újabb műveit is. Tisztelettel: Farkas László szerkesztő
2008/1. szám 171. oldal (jegyzetek)
HELYBENJÁRÁSOK:
1.	NINCSTELEN IMA
Anyám ma, 2001. augusztus 27-én lenne 61 éves. 4 és fél éve csak fényképről nézhetném arcát-alakját naponként. Nem teszem. Nagyon hiányzik bár. A mindennapok koplalásai valósabbak.
Feleségem és nővérem 1961-ben születtek. Kimondatlanul, de egyetértenek. Sötétbe száműztek. Ott alszom fiammal, apám-anyám szobájában, és felsír éjszakánként, ha virrasztva gondolkodom Isten mikénttevéséről, vagy veszélyeseket álmodom. Ilyenkor átsereglik a másik szobából Erika – külön élünk vagyonban, szellemben, csak papíron nem! -, s néha lánya is, Zsófia; hiába ringatom csecsemőnket, vigasztalhatatlan. Imádkozom, szálljon át a falakon a nehézség, ne gyötörje, vegye magára valaki a nyugtalanságot, írja le, címezze, bírja el, mutassa fel. A diagnózis általában: nő a foga, – három pici már kibújt, anyamellbe rághatna, de nincs tej – már mióta. A város felett összegyűlt bűneim, közpréda, álmokba suttogja át a csönd szája. Nyitott könyvek a padlón, melléjük heveredek – fekhelyemre! Keményedik a szív, bennem fölfakadnak zaklatott rendű mondatok, mozdulatlan kézzel hallgatok. Hol keressek lelkemnek hazát? Itt széthordhatnak akár mindent, érték és érdem szerint, darabokra hull gyerekkorom. Elvadult a kert. Aggastyánok a gyümölcsfák. Torkom a legolcsóbb szivarkát lélegzi. Kegyetlen emberi játszmák. Engem is átpasszoltak majdnem a túlvilágba. Az árvaság mindig fellök valami addig ismeretlent az emléktárnákból. Tudok-e szavakkal szépet, okosat, hasznosat mondani fiamnak? Várakozom, értelmezek. Hogy meséljem el törvénytelenségeinket házasságunk háborús-befektetett első évéről. Így lesz a folytatás? Érdemes? a döntést rám hárítják. Amikor már távolságtartó az érzelem, az értelem önmagát csikorgatja. Hol zörög bennem a szeretet rugója? Mert valaki nagyon rázza életem óradobozát.
Anyám évek óta fekszik. Kis idő múlva apám is melléheveredett. A temető az utca végén. Alig látogatom, szemgödreim nem látják a sírhalmot, pedig nézik, – virágok nélkül tévedek csak néha hozzájuk. Titkos szú zabál a világban. Örömtelenség, pénztelenség, vágyszikkadás. Kikapcsolják hamarosan a telefont, a vizet, a gázt. Erika nem fizet.
A reménytelenség arcával járom az elhagyott utcákat. Ismeretlen közelít a tél. Iszonyúbb lesz minden eddiginél. Napcsíra minden kapott szerkesztőségi levél. Eszméletlenül mögém sorakozik a múlt. Járnék én becsületben. Kudarc! Járnék – elfeledkezve a gondokról. Józanul a felelősségben. Ne boríts el, Lavina. Legnyomorultabb zug: Én. Utolsó szavam is: Isten.

2.	PIHENJ MEG FUTÁSOD UTÁN
(automatikus írás ’84-ből)
Tárgyi környezet. Aztán az emberek. Aztán a megismerés. Hogy kihez kell ragaszkodni, ki engedi, s mivégre! Beletúrni a világba. A világ szín és hangulat. Én sem vagyok más, csupán lemásolt valami. Szavak, színek.
Lehet, hogy kék vagyok. Vagy lehetek.
Futok. Lábam körül kutyák csaholnak. Látom, milyen fehér a foguk.
És én csak nevetek.
Látom az embert, aki kétségbeesetten fut, keresve fákat, bokrokat. Embereket.
Menedéket!
Látom, zöldell a természet.
Úgy látszik, tavasz van.
Tele kéne írni ezt a lapot. De kikéri ezt?
Mit vártok? Mert ti – Ti vagytok? 
Futok, csak futok… Melegem van. Letépem a pulóverem.
Kék.
Alatta fehér. S alatta?
Horgas inam szakad. Problémák vagytok. Társalgok, fecsegek. Csak hogy teljék…
Talán tényleg a tárgyi környezet az első. Elfecsérelt pénzösszegek felesleges tárgyakra.
Értékmérő, miben élünk. Testruha. De mikrofon nélkül, öntudat-lant.
Megtörténhet, hogy visszhang-készülékek vagyunk. És a visszhang bánthat.
Nem akarok bántani. Szüntelenül azt teszem. Kibírhatatlanul sántítok.
Abbahagyom.
Felállok az asztaltól, s a helybenjáráshoz nekiszánom a bátorságot.

3.	ŐSI REND
 Immár 35 esztendő kitelt. Középkorú lettem. Elmentek – egymás után. A ház rejtett zugai előadták kincseiket. Így leltem apai nagyapám 1966-os naplójára. „Vezetve: Isten szent nevében”. Dics vagy bélyeg – csendőr volt, USA-hadifogság, majd szőnyeggyári munkás. Nyugdíjasan is művelte a földet. Tokajt Tatára cserélte tájhazának. Lélekmívesem. Holtában 33 éves.
Dívik-e még feljegyezni a napokat e kizökkent perctudat-korban? A miséket, a gyónást, a csendes esti olvasgatást, az időjárást – s a piacozást, a gyümölcsök kilo-garmadáját…?
Zárkózott, vasalt emberek kisvilága, megtestesült énem Fény-e? Első szombaton születtem márciusban. „Kint permeteztem a sárgabarackfákat… Elvégzés után a szelep eldugult, azzal dolgoztam sokáig. Majd a barackfákon felfedezett szárazágakat szedtem le, és ijesztő rongyokat függesztettem ki… Icának ½ 11-kor a kórházban fia született. 4. unokám. Isten tartsa meg őket. Idő: reggel borús, ködös, később napos, de erős szél fújt.”
Dodonában sorsot olvastak a lombzúgásból. Magam –kezdetben gödrökben: „elosztották a bánatot,/ ott se voltam, mégis jutott.”
Túl az első évtizedeken – „az anyaméhből ki – földbe le nevű, istentelenül kegyetlen játékot” tévelygem, nyűvöm. Fiam ragyogó mosolyában fürdöm. S szebb álmokat jövendellek. A harmat viszont nem ér el a kertbe. Gazos.
Nővérem falun él, tudja és bírja az ősi rendet. Nekem is újra kéne tanulnom ásás-vetés-kapálás izomritmusát. Mélyhitből, Föld-szeretetből. Nem hagyni parlagon. Felsőbb Kedv szerint teremni, teremteni.
Népszámláláskor, tíz év múlva, a kérdésre: Mezőgazdasági munkát végzett-e a tavalyi év során? – igent felelni, ennyi és ennyi napot. Mert kell, jólesett, visszahat rám, kiérlel.
Lótetűk, poloskák, tetvek, dudvák, muharok, fagyok! – mégis: muszáj! – szétszóratva, küldetésben; nemzedékről nemzedékre, metszve, majd kizöldellve, asztal mellett, ágyban, asszonyi-férji csókvirágzásban, munkaszükségben, bármi alkotásban: VAGYOK, AKI VAGYOK! – mert lehelletéből lenni lehetek.

2008. 10. 29. 13:56 Farkas László telefonja
November 5-én, 11 órakor találkozzunk a Tekintet szerkesztőségében, új helyiségben van, ugyancsak a Magyar Kultúra Házában – publikációim lapszámaiból kértem (darabja 300 Ft)

2009. 07. 06. Farkas László Tekintet
Kedves Vasi Ferenc Zoltán!
Nemet mondani nagyon nehéz, kivált, ha ilyen zaklatott sors áll a versek mögött. De hát hiába halogatom, meg kell mondanom, hogy nem remélem ezeknek a verseknek a megjelenését. Hónapról-hónapra halogatódnak mások, erőteljesebbek, érettebbek.
Ne haragudjon, ha nemet mondok.
Tisztelettel: Farkas László szerkesztő
Budapest, 2009. július 06.

2012 05 13. Tisztelt Farkas László szerkesztő úr!
2012. IV. 28-án e-mailben küldtem nekrológverseket és egy prózát. Azon tiszteletteljes kéréssel fordulok Önhöz és a T. szerkesztőséghez, bírálják el és ha igényelhetem, értesítsenek döntésükről.
Számomra fontos fórum a Tekintet folyóirat, Ördögh Szilveszter tehetséget látott bennem – lehet, tévedett, bár telefonon is kielemezte írásaimat -, fájt elvesztése, ahogy levert Cseh Tamás halála is.
Kemény próbatétel volt mindkettő. Retardáltam le őket, egzisztenciális zavarok közepette.
Szükségletem lenne valamilyen külső értelmezés, támogatás, nagy magány ver és jólesne egy-két megjelenés. Ideróvom újra elérhetéseim. lakcím: Tata II. Ady u. 46. Tel.:06/30/828-39-99.
E-mail: vasifeco@freemail.hu. Leköteleznének válaszukkal, ha közölné kegyeleti véleményét.
Türelemmel, várakozással és hű tisztelettel:
Vasi  Ferenc Zoltán
Kelt Tatán, 2012. V. 13.

2014 08 25 11:16 Farkas László e-mail

Tekintet
<tekintet@t-online.hu>	
2014. augusztus 25. 11:16	

Címzett: vasiferencz@gmail.com	

Válasz | Válasz mindenkinek | Továbbítás | Nyomtatás | Törlés | Eredeti megjelenítése	

Kedves Vasi Ferenc, sajnos, szűkös lapunkban nem tudunk minden értéket megjelentetni. Szilveszter régi kedveltjeiből is csak néhányat, újakat is, fiatalokat is, mert sokan kopogtatnak. Sajnos, le kell mondanom ezekről a versekről.
Tisztelettel, Farkas László 	

ÖRDÖGH SZILVESZTER
 (Szeged, 1948. október 28. – Budapest,[1] 2007. november 16.) író, műfordító, szerkesztő.
Életpályája
Szeged-Alsóvároson született parasztszülők gyermekeként, elemi iskoláit Szegeden végezte, gimnáziumi tanulmányokat a József Attila Tudományegyetem Ságvári Endre Gyakorló Gimnáziumában folytatott, osztályfőnöke, a kiváló magyar nyelv- és irodalom szakos tanár, Kardos József volt, aki végig követte Ördögh Szilveszter irodalmi munkásságát, melyet igen nagyra értékelt. Őszinte és lázadó típusú diák volt, akárcsak a fiatal József Attila, kicsapták a szegedi gimnáziumból, így a hódmezővásárhelyi Bethlen Gábor Gimnáziumban tette le az érettségi vizsgát 1968-ban. 1968-73-ban az ELTE magyar-francia szakán tanult, 1973-ban szerezte meg magyar-francia szakos középiskolai tanári oklevelét.
1974-75-ben a Színház- és Filmművészeti Főiskola ösztöndíjasa, 1975 és 1983 között a Magvető Könyvkiadónál szerkesztő; 1983-tól az Új Írásnál rovatvezető. 1988-ban megalapította a Tekintet c. lapot és annak szerkesztője lett. 1988 májusától 1989 októberéig az MSZMP Központi Bizottságának tagja volt, 1994-től Horn Gyula kulturális tanácsadója. 1996-tól 2000-ig, majd 2002-től ismét a Duna Televíziót felügyelő Hungária Televízió Közalapítvány kuratóriumának elnökségi tagja tisztét töltötte be.
Munkássága
1966 óta jelentek meg elbeszélései, regényei. Korai művei a tényirodalomhoz sorolhatók, korának paraszti életéről, a parasztszülők és értelmiségi fiaik konfliktusáról számol be, még közelebbről sokkal inkább arról az eltérő életformáról, amely a városi úri gyermekeknek jut, szemben a szegény családok gyermekeivel. A Koponyák hegye (1976) c. regénye a biblikus szenvedéstörténetet aktualizálja. Egy történetileg konkrét és egy mitikus sík keveréke a Bizony nem haltok meg (1979) c. regénye. Novelláiból, regényeiből tv- és rádiójátékok készültek.
Kortárs vietnami alkotók műveit fordította magyarra francia nyelvről.
Kötetei (válogatás)
•	1973 – A csikó Budapest, Magvető. 223 p.
•	1976 – Koponyák hegye ISBN 9632703219; ISBN 9632706722; ISBN 963140241X
•	1978 – Kapuk Thébában: dráma. Budapest, Magvető. 128 p. ISBN 9632708555
•	1979 – Bizony nem haltok meg. [Regény]. Budapest, Magvető. 289 p. ISBN 9632710584
•	1980 - Találkozás a börtönőrrel : Mai magyar pódiumjátékok. [A novellát színpadra alkalmazta Vértes Elemér - Csapó György - Pintér Lajos]. Budapest : NPI. 48 p. ISBN 9635625723
•	1982 – Változatok megváltásra. Budapest : Magvető. 169 p. ISBN 9632718305
•	1985 – Lázár békéje. [Regény]. Budapest, Magvető. 272 p. ISBN 9631405060
•	1986 – Titkos értelmű rózsa ISBN 9631408515
•	1987 - Lázár békéje : Technikai forgatókönyv / író Ördögh Szilveszter ; rend. Szegvári Menyhért ; dramaturg Mészáros Katalin ; vez. operatőr Vecsernyés János ; [közread. az] MTV Tévéfilm és Tévéjáték Főoszt. [Budapest] : MTV. 103 fol. ISBN 963-7059-02-4
•	1991 – Dobol a hó: elbeszélések. Budapest, Pátria Nyomda. 206 p. ISBN 963753900X
•	1993 - A könyv is olvas engem Győr, Pátria Nyomda. 212 p. ISBN 9638539298
•	1994 – Koponyaüreg. [Budapest], Kossuth. 156 p. [Novellafüzér]. ISBN 9630937069
•	2000 - Eretnek írások. Budapest, Kossuth. 283 p. ISBN 9630942100 [Koponyahegy és Koponyaüreg c. kisregények.]
•	2008 - Ének, énekek.[Regény.] [Budapest], Kossuth. 240 p. ISBN 978-963-09-5889-9

Műfordításaiból
•	Cao, Nam: Chi Phéo : [kisregény] / [ford. Ördögh Szilveszter]. Budapest : Magvető, 1979. 98 p. ISBN 9632710355
•	Ngo Tat To: Amint a lámpa ellobban / [ford. Ördögh Szilveszter] Budapest : Magvető, 1984. 190 p. ISBN 9631401383

Ördögh Szilveszter sírja Budapesten. Farkasréti temető: 25.

Kötet szerkesztéseiből
•	Tar Sándor: Ennyi volt. Novellák. (Szerk., vál. Ördögh Szilveszter). Budapest : Cégér, 1993. 144 p. ISBN 963810709X
•	Angyal Ádám: Európai jelentés-árnyalatok / [a kötetet Ördögh Szilveszter szerkesztette]. Budapest : 21. Század Társaság : Ventus Libro, 2003. 205 p. ISBN 9638633360
Díjak, elismerések
•	József Attila-díj (1974)
•	KISZ-díj (1978)
•	A Szocialista Kultúráért (1979)
•	Móricz Zsigmond-ösztöndíj (1982)
•	A Fővárosi Tanács Művészeti díja (1988)
•	A Nagy Lajos Irodalmi és Művészeti Alapítvány ösztöndíja (1991)
•	MSZOSZ-díj (1995)
•	Hazám-díj (posztumusz) (2007)

TARTALOM
Kiss Anna										2
Életpályája										3
1992. 01. 02. Kiss Anna-levél								3
1992. 07. 02. Kiss Anna-levél								3
1992. 10. 04. Kiss Anna-levél								3
Vasi Ferenc Zoltán: A verseim és Ördögh Szilveszter levelei elé				4
1999. 05. 04. ÖSZ									5
1999. 07. 30. ÖSZ									5
1999. 10. 12. ÖSZ									6
1999. 10. 27. ÖSZ									6
2000. 01. 02 ÖSZ elveszett								7
2000/1. szám 53.-54. old. Pásztor							7
Gótikus férfifej 									8
Tört hitű Kovács (Holló) András							8
Álomhold-világ									9
2000. 08. 15. ÖSZ									10
2001/1. szám 58.-60. old. A demokrácia szentségtelenít				10
	Pityóka										11
	Kis felelősségszünet								12
	Napkorong-hozzászólások							12
2001. 03. 14. ÖSZ									13
2001. 05. 01. ÖSZ									13
2002/1. szám 100.-101. old. Boldogság-töredék, 1988.					14
	Impresszió									14
	Tavasz-haikuk									14
2002/6. szám Énkörömben + Napkorong-hozzászólás					15
	Könnyedén									15
2002. 11. 30. ÖSZ 									16
2003/3. szám ERIKÁNAK								17
	Ő a ház kincse. Nagy üdv!							18
2003. 06. 25. ÖSZ									18
2003/5. szám 117-119. old. A történet vége Szántó András dedikálja írását		19
2004. 06. 21. ÖSZ									20
2005. 01. 06. ÖSZ									21
2005/1. szám 70. old. Ásatási mozaikok							22
2005. 06. 17. ÖSZ									23
2005/4. szám 36. old. Holtak emlékműve, Nizza  Napkorong-hsz.			24	
	Ég-legistenebb									24
	Csendespihenőben								25
2005. 10. 03. ÖSZ									26
2005. 11. 26. ÖSZ									26
2006/2. szám 45. old. Vakfolt								28
	Félálom-mise									29
	Túlvilági kristálypalota								29
2006. 05. 21. ÖSZ									30
2006. 05. 23 ÖSZ dedikálja a Koponyák hegye regényét					31
2006. 07. 10. ÖSZ									31
2007/2. szám 98. old. Szerelmi bimbók fája						33
	Adonis virága									34
	Angyalnehezék									34
	Kehelycserje-korona								36
2007. 05. 22. ÖSZ 									36
2007. 07. 11. ÖSZ utolsó levele								37
Vasi Ferenc Zoltán: A Koponyák hegyé-nek szerzője dedikált				38
Vasi Ferenc Zoltán: Ördögh Szilveszter síremléke					39
2008. 02. 04. Farkas László levele							39
2008/1. szám 171-174. oldal (jegyzetek)						40
	HELYBENJÁRÁSOK: 
	1. Nincstelen ima								40
	2. Pihenj meg futásod után							40
	3. Ősi rend									41
2008. 10. 29. 13:56 Farkas László telefonja						42
2009. 07. 06. Farkas László levele							42
2012. 05. 13. Vfz levele Farkas Lászlónak						42
2014. 08. 25. 11:16 Farkas László e-mailje						43
ÖRDÖGH SZILVESZTER Életpályája							43
	Munkássága									44
	Kötetei										44
	Műfordításai									44
	Kötet szerkesztéseiből								45
	Díjai, elismerések								45
TARTALOM										46-48