Az e-könyv kizárólagos tulajdonosa: Halmos Antal

Köszönjük a vásárlást és kellemes olvasást kívánunk!

Bookandwalk.hu e-könyv áruház

Halmos Antal

Maradj magadnak, Samu bá!

A Stay at Home, Uncle Sam magyar változata

Budapest, 2013

© Halmos Antal

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus vagy más módon – közölni.

Minden jog fenntartva!

ELŐSZÓ

Ezt a könyvecskét naplóként kezdtem írni a második iraki háború előkészítése, majd a háború alatt, angolul. Feltettem a weblapomra, és szigorúan dátumoztam, valahányszor az események egy-egy „fejezete” okot szolgáltatott erre. Befejezetlenül hagytam, amikor a szívem kétségbeesésbe süllyedt.

Most, hogy a világcsendőr ismét aktivizálta magát az arab világban, úgy döntöttem, frissítő átfésülés után és ahol hasznosnak érzem, összegzésekkel kiegészítve e-könyvként publikálom.

Egyúttal kiegészítettem az iraki háború eredeti leírását két országgal, Líbiával és Szíriával, mivel ezekben hosszabb időt töltöttem, és az egyetlen szuperhatalom figyelme feléjük fordult.

Annak reményében teszem, hogy az olvasóknak segít megérteni: a múlt század hetvenes éveiből maradt remek emlékeim okán is tiltakozik a szívem az arab nemzet ellen tett minden gonosz lépés ellen.

Remélem, hogy felemelt hangom megérintik azok érzéseit, akik az ártatlan emberek elleni tömegyilkosságokat aljasságnak tartják.

IRAK

Mielőtt az USA Irak elleni második háborújával foglalkoznánk, teszek néhány megjegyzést :

1. Általános “bölcsességek” amelyek részben a saját agyam, részben nálam híresebb gondolkodók szüleményei

Diktátorok megalázása bátor tett, nemzetek megalázása ostoba lépés, fajok (helytelenül annak tekintett embercsoportok) megalázása gyalázatos bűn.

A legbrutálisabb elnyomó is megmentőnek hívja magát, és a legostobábbak hajlamosak el is hinni, hogy azok (mint Bush teszi).

Még a “legigazságosabb” győzelmek is múlók (Bush-hoz intézett figyelmeztetésem).

Az USA feltörekvő ország – a világ egyszerű csendőre státuszából törekszik a kegyetlen elnyomók trónjára.

A politikusok és tábornokok hatalom-betegek, pszichológusokkal kell ellenőrizni őket.

A hétköznapi polgárok látása homályos. A politikusok – mivel többszörös szakmai tudatlanságtól szenvednek – vakok.

Az emberi lények állattá konvertálásának legjobb eszköze az egyenruha.

A tömegek ostobák, de még mindig bölcsebbek, mint vezetőik.

"Mindjobban elvadul az ember, s az állat nézi szelíd félelemmel." (Váci Mihály)

Ha azt hiszed, vitathatatlanul igazad van, vitathatatlanul tévedsz.

Az erősebb kutya szexel. (finomított változat)

Egy hatalom, olyan elnökkel, aki nem lát a jövőbe és nem tud helyesen gondolkodni, most holokausztba akarja taszítani a világot. (Nelson Mandela)

Légy tudatában hiányosságaidnak és ismerd el azokat; de ne engedd, hogy uralkodjanak rajtad. Hagyd, hogy türelemre, kedvességre, önismeretre tanítsanak. (Helen Keller)

2. Elkerülhetetlen az Irak elleni háború?

Igen, az! Miért?

Mert főként belső okai vannak. Az USA belső okai. Számtalan sorolható fel: a befejezetlen – akkor igazságos – háború Szaddam Husszein ellen; Szeptember 11; az Államokban dúló recesszió; új fegyverek, amelyeket harcmezőn is tesztelni kell; az USA haderejének vérszomjas jellege (bármikor véleményüket kérik, be kell vetni nukleáris fegyvereket – ordítják!!!); és most a Columbia űrsiklót ért szerencsétlenség (szakértők értékelik a háborús előkészületek felgyorsításának okaként!). Tömören: a fő ok a politikai és katonai vezetők presztizse helyreállításának szükségessége és szándéka.

És hogy mocskos mancsukat rátegyék az óriási olajtartalékokra, nemde? Irak és Líbia olajon “úszik”!

3. “Igazságos” a cél?

Igen, elvileg igazságos! Szaddam Husszein kétségtelenül gazember. Az eltávolítása igazságos ok.

De: (1) Valóban veszélyes? (2) Az emberi életekben és szenvedésben kifejezett ára igazolhatja-e? A válaszom mindkét kérdésre: NEM!

Szüksége van indoklásra, kedves olvasó? Rendben van:

ad (1): Ne próbálja senki megmagyarázni nekem, hogy miután a földbe döngölték, 10 év elég volt ahhoz, hogy újjáépítse teljes kapacitását, gazdaságit, katonait, bármit ? Vagy hogy helyreállítsa fegyverzet-arzenálját világhatalmi szintre ? Ostobaság! El tud rejteni bármilyen tömegpusztító fegyvert? Olyan helyzetben, amikor kémrepülőgépek és a légterét pásztázó vadászgépek ellenőriznek minden mozgást, gyanúsat, nem gyanúsat a Szaddam elleni első háború befejezésének pillanatától? Amikor kém-űrhajók felismerhető fotókat készítenek a föld felszínén hagyott gyufásdobozról, vagy a felszín alatti természeti kincseket fedeznek fel, vagy akár erdők betegségeit azonosítják? Ismét csak ostobaság!

ad (2): Nem, semmiesetre sem. Bármilyen korszerű képességekkel is rendelkeznek az USA hadseregének kezében lévő fegyverek, amelyek biztosítják, hogy kizárólag katonai (vagy politikai?) célpontokra sújtsanak, 200 000-nél több katona minden bizonnyal gyerekek ezreit, annál is több nőt, még több vétlen civil férfit, katonák százezreit fogja megölni. NEM, NEM!!

Aki csatlakozik az USA Irak elleni háborújához, az vagy ostoba, vagy gazember! Vagy mindkettő.

4. Mi lesz ennek az (elkerülhetetlen) háborúnak az eredménye?

Szaddam megbukik. A demokratikus átalakulás víziója megvalósulhat.

Százezrek fognak elpusztulni.

Mi még? Az USA báb-szerepre kész erőket készít elő (például Magyarországon, bár ahogy látom, igencsak korlátozott mértékben), az etnikai kisebbség képviselői közül is. Újabb Afganisztán készül? Ki fogja megakadályozni a belső összetűzések születését, ami általában virágzásnak indul, amikor egy diktátort és seggnyaló holdudvarát eltávolítják?

El fog tűnni a terrorizmus erről a vidékről? Talán igen, de csak más területre menekül át (és rövidesen visszatér). Elveszti egyik támogatóját, de majdnem nemzetközi támogatásra fog szert tenni: az egész iszlám világra szétterül és megerősödik. És ne vádolják őket előre: a terrorizmus okait nem fogják érinteni az események, ellenkezőleg, eggyel több ok lesz, hogy támadják a leghatalmasabb ellenséget (ti hívjátok így magatokat, nemde, legalábbis néhányan a nem túl bölcs vezetőitek közül).

Nincsenek bölcsebb vezetőitek?

2003.02.02

A háború

Két ír modás jut az eszembe:

Az ördög se tudná megcsinálni, ha nem lenne részeg.

Kár beszélni róla, amikor a baj megtörtént.

Igényelnek észrevételeket? Olvassák tovább.

2003.03.17

A kegyetlen öldöklésnek majdnem vége. Az USA lobogóját felvonták a diktátor, Szaddam palotájára, majd le is vonták. Túlságosan is rámutatott arra, hogy a hadsereg szándéka Irak megszállása volt.

Az áldozatok száma kevesebbnek tűnik az általam jósoltnál, de máris ezreket öltek meg törvényes ok nélkül. Nem találtak tömegpusztító fegyvereket (ha a háború ezen szakasza után “találnak”, az világos hazugság, hamisítás lesz).

Bush és vele az USA és Tony Blair az utóbbi évtizedek legrosszabb agresszorainak bizonyultak.

Ez önmagában is rettenetes, de nagyobb baj, hogy ellenőrizhetetlen SZÖRNYETEG, a valaha volt legveszélyesebb szuperhatalom született és nőtt fel a kommunista tábor összeomlása óta. Ennek a pozíciónak az elérése érdekében tett fontosabb lépések – véleményem szerint – a következők voltak:

-          Az USA kivonulása – amint Bush került hatalomra – a Kyoto megállapodásból (hadd dögöljön meg az egész világ, mi nem vagyunk hajlandók költeni arra, hogy az iparunk és közlekedésünk “zöldebb” legyen);

-          Az USA kivonása a Hágai Nemzetközi Bíróság hatásköre alól (mi megmondjuk nektek, kiket büntessetek, de az USA egyetlen állampolgárát sem engedjük vád alá helyezni);

-          Az Irak elleni őrült és bűnös háborúnak az elindításával semmibe vette az ENSZ-t és a BT-t;

-          Végül Bush és Blair deklarációja (kettejüknek együtt kevesebb agya van, mint BB-nek, Brigitte Bardot-nak), miszerint a világ ügyeit érintő kérdésekben mégcsak konzultálni se fognak az ENSZ-szel, határvonalat húzva az egész világot érintő (az ő területük) és humanitáriánus (ENSZ) kérdésekben.

Kész az ÚJ VILÁGREND! Véleményem szerint Bush hozzálátott az USA és az egész világ sírjának ásásához.

Mit kellene a világ többi részének tennie?

-          Az USA-t és ennek a háborúnak a többi résztvevőjét agresszorrá nyilvánítani és vezetőiket háborús bűnösként vád alá helyezni Hágában.

-          Hagyni az USA-t és Nagy-Britanniát tovább elszigetelni magukat, és hozzáadni ehhez az önkéntes izolációhoz az embargót, az USA annyira szeretett fegyverét! Az olajra és “brain-drain”-re kivetett embargót. El kell mindent követni, hogy megszűnjön az USA-ba irányuló agy-áramlás!

-          Ösztönözni kell az USA-t, hogy hagyja el az ENSZ-t és a NATO-t. Fel kell ajánlani Nagy-Britanniának, hogy válasszon az USA és Európa között. Ne nagyon sajnáljuk, ha elszakad a kontinentális Európától, elég bajt okoztak a világnak!

-          Egyesitsük erőinket ez ellen a szörnyetegek ellen! Egyesítsük Európát a lehetséges leggyorsabb tempóban. Vonjuk olyan közel egymáshoz és olyan gyorsan, amennyire és amint csak lehet Európát, Kínát, Oroszországot és Japánt. Ápoljunk kiváló kapcsolatot az arab világgal. Segítsük Afrika és Latin-Amerika minél gyorsabb fejlődését.

2003.04.09

Két hír, amelyeket kommentálni kell:

-          Irak Nemzeti Múzeumát vadul kirabolták, a könyvtára pedig leégett. Rendkívüli értékeket romboltak le, raboltak el, vesztek el. Ez az egyetlen félelmetes eset is elég az USA és “szövetségesei” (= bérencei) elítéléséhez Irak inváziója miatt. Értik egyáltalán mit jelent az emberiség számára Mezopotámia1? Kétlem!

-          Egyetlen kis esemény az amerikai katonák kegyetlen akcióinak tengeréből: tíznél több civilt lőtt agyon a napokban az US hadsereg egy tiltakozó demonstráció alkalmával. Miért is? Valaki a tömegből a levegőbe lőtt, hogy megakadályozzon egy rablást? Soha nem tudja meg a világ a valódi okot. A tény viszont tény marad: a szövetséges erők eddigi veszteségeinek egytizedét “söpörték ki” a félelem keltette egyetlen akció alatt. “Isten áldjon, Amerika.”

2003.04.19

Új “csodálatos” hír:

-          Rettenetes, megbocsáthatatlan gyilkosság: több mint tíz gyermeket lőttek le iraki emberek demonstrációja alkalmával, akik az amerikaiakat egy iskola elhagyására kérték. A szörnyű eseményt követő minden magyarázat világos hazudozás. Az USA vezetői, tábornokai, a parancsnokaitok által félrevezetett egyszerű katonák: gyalázatos gazemberek vagytok!!!

-          Szaddam él, tömegpusztító fegyvereket nem lehet találni! Miért öltétek meg ártatlan emberek ezreit??? Undorító gazfickók!!!

És egy valóban jó hír:

-          Ugyanannak az USA-nak pár jó embere – az Oriental Institute, University of Chicago oktatói - nagyszerű weblapot készített és kezel. Az a jó szándék vezérli őket, hogy megtalálják Irak elrabolt (és nagyon valószínűleg) eltűnt kincseit. Íme a lap: LOST TREASURES FROM IRAQ2. Hálás köszönet érte!

2003.04.30

Széles körben ismert, hogy az USA egyik olajvállalata kapja meg az olajkutak “rekonstrukciójának” és az olaj kitermelésének jogát Irakban. Meglepő, nem? És ha magához tér a sokktól, értesül arról, hogy a világ legdemokratikusabb országának, Irak felszabadítójának elnökhelyettese, a tiszteletreméltó Mr. Cheney ellenőrző részvénycsomaggal rendelkezik a cégben. Micsoda meglepetés! Van egy magyar mondás: “Kilóg a szög a zsákból!” Nem akármilyen kis szögecske!

Pár napig vártam ennek a csodálatos hírnek a kommentjével. Abban a reményben, hogy ez a tény gyökeresen megváltoztatja a világ közvéleményét. Ismét meg kellett lepődnöm: nem változtatta meg! A világ lenyelte, hogy ezreknek kell meghalniuk a nagy tőkét képviselő politikusok érdekében. Kormányok (a mi “szocialistánk” is) szemrebbenés nélkül vívnak küzdelmet ezeknek a brutális gyilkosoknak a kegyeiért, értesülve a leleplező hírről. Istenem, micsoda vakon ostoba világ!

2003.05.09

Bush és csapata a napokban sikerrel rázta át – vagy ha úgy tetszik – maga alá rendelte az ENSZ-t: az USA mostantól uralja a világot (illetve egyelőre csak Irak tekintetében, de ez csak az első kis lépés volt, amit kétségkívül nagyobbak fognak követni). A képlet tökéletesen világossá vált: néhány gazdag lator – a nagytőke képviseletében – uralkodik az USA kormány felett; az USA vált a világ legnagyobb elnyomójává, a világ képviseleti szerve az USA ellenőrzése alatt áll, és eszi annak minden mocskát. Meddig fog ez a piszkos – és rendkívül veszélyes – játék tartani?

Két fontos személyiség emelte fel a szavát ez ellen a hihetetlen szituáció ellen: (1) Nagy-Britannia volt külügyminisztere, Robin Cook deklarálta, hogy Irak leigázása a “koalíció” (az USA ostoba szolgái) által igazolt okok nélkül történt és ennél fogva jogtalan volt. (2) Az Amnesty International elnökének nyilatkozata még részletesebb volt. Szerinte az egész terrorizmus elleni háború sérti az emberi jogokat! Néhány tényre hívta fel a publikum figyelmét: a “terroristákat” (az USA által annak tartott embereket) abszolút embertelen módon kezelik és jogtalan körülmények között tartják Afganisztánban, az Amnesty International nem látogathatta meg a tábort, a terroristákat (vagy ismét: terroristának ítélt személyeket) a kubai Guantánamo tengerészeti bázison szigorú katonai ellenőrzés alatt tartanak, katonai bírák akár halálra is ítélhetik őket (a helyet – mivel ilyen célokat szolgál – kivégző tábornak hívom; Irak elfoglalása és ellenőrzése nem különbözik és nem fog különbözni az afgán helyzettől. Félelmetes kép.

Ausztriában élő barátok szerint általános osztrák vélemény, hogy az USA megszűnt demokratikus állam és társadalom lenni! Egyetértek velük. Gondoljanak csak az álló tapsolásra (“Standing ovations” a neve) Bush általában abszolút ostoba beszédei alatt. Mi – a volt szocialista táborban – jól tudjuk, ez mit jelent!

Elítélő vélemények jelennek meg az USA-n belül is. Fel szerettem volna rakni a weblapomra az egyik legjelentősebbet, Mr. David Horsey grafikus megjelenítését (a címe: Math Whiz) a ténynek, hogy sem tömegpusztító fegyvereket, sem azonnali fenyegetést nem találtak Irakban, ezzel szemben 200 000 000 000 USD-t költöttek az ország bekebelezésére. Ha segíteni tud valaki, hogy megtaláljam Horsey urat, kérem, adja meg elérhetőségeit.

A magyar Parlament jóváhagyta a megszállók “békefenntartó” erőfeszítéseiben való részvételt, remélve, hogy morzsákat kapunk a világ legnagyobb elnyomójától. És Magyarország utcái üresek maradtak. Senki se tiltakozott a talpnyalás ellen. Megérdemeljük, hogy ilyen politikusaink legyenek.

Itt is világos a képlet: adózók pénzéből katonákat küldenek a leigázott Irakba, hogy asszisztáljanak az amerikai nagytőke érdekeinek érvényesítéséhez. Ha pedig az adott “ország” részesül a várt morzsákból, azt a (főként külföldi) magántőke fogja elfogyasztani. Erre vártunk az “Átkos rendszer” 45 éve alatt. Hurrá!

2003.05.30

Három Irakot érintő érdekes hír:

-          Az USA felszólította a Szaddamhoz akkreditált diplomatákat, hogy hagyják el az országot, és megfosztotta őket diplomáciai védettségüktől. Azt várják, hogy a világ diplomáciai kapcsolatra lépjen a háborús gépezetükkel? Csak teljesen ostoba kormány hódolna be. Vagy lehetséges, hogy ez a nem igazán diplomatikus lépéseiket – rajtaütés diplomáciai missziókon és diplomaták letartóztatása - lenne hivatalos igazolni? Egy lépés az ellenőrizhetetlen hatalom felé.

-          Az USA annulálta három ország magáncégei (például az orosz Lukoil) és Irak között kötött szerződéseket. Érdekes, nem, hogy mindhárom előre tiltakozott Irak jogtalan megszállása ellen? Az USA új cipőbe lépett: gazdasági kérdések diktátorának cipellőjébe. Egyenes út saját halála felé.

-          Brit katonák megkínoztak iraki foglyokat. Bizonyítékok vannak a rendőrség kezében. Mi várható fehér megszállóktól, akiknek azt papolták, hogy az iszlám a világ egyik veszedelme? Undorító, igazán undorító!

Úgy vélem, nem lesz határa az állami és katonai szintű megszállók jogtalan viselkedésének.

2003.06.02

Ismét száznál több iraki katonát öltek  meg légitámadással és tüzérségi tűzzel. Álcázott őrült gyilkosok, ne mondjátok nekem, hogy nem lett volna más mód ennek a kis ellenállás-fészeknek a kizárásához. Folytatjátok – kisebb skálán – a demokrácia nevében elkövetett tömeggyilkosságaitokat: Nagyvárad, Drezda, Hiroshima-Nagasaki, Vietnam. Isten mentse meg a világot tőletek.

2003.06.15

Nagy-Britannia kormány nem tudja tagadni többé, hogy az Irak “felszabadítása” névre keresztelt háborúba anélkül lépett be, hogy ellenőrizte volna a gyermeteg információkat, sőt torzította azok fontosabb pontjait. Atyaisten, a világ megmentőinek egyike! Több mint világos, hogy ön – a legnagyobb ex-gyarmatosító birodalom politikai feje, Tony Blair – jóval előbb hozta meg a döntését, mint amikor bármilyen információ igazolta volna azt. Az okok gyökeresen mások voltak, mint amit ön deklarált: OLAJ és geopolitikai okok. Az emberiség ellensége.

A néha épelméjű folyóirít, a TIME elkezdte elemezni, mit hozott a szabadság Iraknak. Szabadság? Szaddam Husszeintől. OK, de az önök erői ott vannak és jó ideig ott is fognak maradni. Irak számára a szabadság akkor születik meg, amikor egyedül hagyják őket. Addig gyarmat!

2003.06.27

Az ENSZ Biztonségi Tanácsa szerint nem lehetett kapcsolatot találni a Szaddam-rezsim és az al-Kaida között. Mi maradt a háború és tömeggyilkosság okai közül?

2003.06.28

Az USA gyakorlatilag beismerte, hogy nem volt semmi okuk – kivéve a bosszúállást bármilyen arabon Szeptember 11-ért – megtámadni és megszállni Irakot. (Az az információ, miszerint Irak urániumot akar beszerezni Afrikából, ugyancsak vaskos hazugságnak bizonyult.) Ezzel az USA világcsendőrből a világ legrosszabb és legveszélyesebb terrorista államává konvertálta magát.

Már csak azon lehet csodálkozni, hogy az USA elnöke (törpe lélek), külügyminisztere és a CIA elnöke a székében maradhat. Hihetetlen!

Ha ez így van, miért hiszik el a britek, hogy Blairnek becsületes okai voltak országa bevonásához ebbe a kísérteties háborúba?

2003.07.13

A BBC sztártanúja az Irak elleni hazug vádak kérdésében halott.  Senki se próbálja elmagyarázni nekem, hogy öngyilkosságot követett el, legalábbis nem “nyomás” nélkül azon erők részéről, akiket banditáknak és gengsztereknek nevezett egyik utolsó e-mailjében: “Ezt a játékot egy csomó bandita játssza.” (Nincs meg a pontos szövege, sajnos.) Úgy hiszem, hogy Mr. Kelly halálának az okát a család nem véletlenül fogalmazta így - “Szerető, bensőséges és méltóságteljes embert vettek el tőlünk.” – nem alaptalanul vagy legalábbis nem erős hit nélkül. Már ez előtt a tragikus esemény előtt biztos voltam benne, hogy banditizmus folyik, ez a halál csak aláhúzta: igazam van. Számomra a kérdés, ki nagyobb bandita, Szaddam vagy a Bush-Blair duo, megoldódott. Kétségkívül az utóbbiak!

2003.07.21

Szaddam két fiát, két banditát megölt az USA hadserege. Nem vitatom, hogy a diktátor apa kezében kegyetlen fegyverek lehettek. Rendben van, hogy “eltávolították” őket a színtérről. De erősen tiltakozom a módszer ellen, ahogy végeztek velük, nagy valószínűséggel teljesen felesleges csapást mérve a palotára, amelyben rejtőzködtek. Az idegen elnyomónak legalább kísérletet kellett volna tennie a letartóztatásukra, és a Hágai Nemzetközi Bíróság elé állításukra. Ahogy megölték őket, egyáltalán, hogy végeztek velük, nem fog meggyőzni senkit, sem az iraki népet, sem a nemzetközi közvéleményt (legalábbis a nem brutális érzelmű személyeket). BB (Bush és Blair), az eljárástok és a gyilkosság feletti örömködéstek undorító, újra bizonyítja ostobaságotokat és brutalitásotokat.

Nem meglepő, hogy katonáitok egy részének elege van belőletek. Idézem a TIME folyóirat 2003 július 28-i számának 12. oldaláról: “Az U.S. hadsereg 3. gyaloghadosztályában megjelent honvágy-morgások felborzolhatták a Pentagon tollait a múlt héten, amikor Donald Rumsfeld védelmi titkárt (hadügyminisztert) lemondásra szólították fel. Egyetértek veletek, katonák!

Bush ismét Szíriára mutatott nem remegő kézzel, állítva, hogy a világterrorizmus támogatója. Ostoba gazfickó, itt az ideje rájönni, hogy te vagy a fő ok, a növekvő terrorizmus szülője! Te és háborús úszítóid, a fajok, nemzetek elleni gyűlöleted, világos törekvésed a világ feletti dominanciára, a természeti kincsek feletti ellenőrzésre a terroroizmus alapforrása.

Az állami terrorizmus, a háborúid a terrorizmus új és új fókuszait, centrumait fogja teremteni. Ki kellene rúgni a trónszékedről!

Maradj magadnak, Samu bá’!!!

2003.07.24

Az USA közszemlére tette Szaddam két fiának holttestét: elborzasztó, undorító, undorító, undorító, UNDORÍTÓ. Ugyanolyan fertelmes, mint a középkori nyilvános kivégzések, mint a német fasiszták nyilvános kivégzései a megszállt területeken, mint a nyilvános kivégzések a kommunista Kínában. És ez ismét egyoldalú lépés: az USA üvöltve tiltakozott, amikor irakiak közszemlére tették amerikai katonák holttestét. Iszonyat, valóban iszonyat!

Most pedig az USA biztonsági szervei publikáltak egy jelentést, amely szerint a “Szeptember 11” csapás megelőzhető lett volna. Egyszerűen inkompetensek voltak (ők maguk). Az utolsó okot is el lehet felejteni. Hagyd békén a világot, nincs szükségünk a haderődre, a fafejű és hazug politikusaidra, a dominanciádra, elegünk van belőletek!

2003.07.25

Két fontos hír:

1.      TIME, 2003, aug. 4, 14. oldal, “Drogok? Milyen drogok” Idézek: “Talibán vagy al-Kaida harcosok után kutatva az amerikai különleges erők rendszeresen találkoznak Afganisztánban olyasvalamivel, amit nem keresnek: a virágzó afgán drog-kereskedelem nyomaival. Semmit se tesznek azonban ellene (…) Az U.S. katonák elrejtett narkotikumokat, nyers heroint előállító laboratóriumokat és a sivatagban mozgó, Európába és Közép-Ázsiába szánt hasis- és opium-csomagokat szállító konvojokat találtak. (…) Afganisztán a világ legnagyobb heroin-termelője lett!”

Istennek hála az USA felszabadított egy országot, szabaddá tette a drog-kereskedelmet, visszaadott egy hatalmas piacot az amerikai maffiáknak.

2.   A Washington Post-tól tudjuk, “Az U.S. Irakra vonatkozó döntésének meglepő múltja van” cikkből, hogy az elnök, azaz Bush hetekkel a “Szeptember 11” csapás után “eldöntötte” az Afganisztán elleni háború elindítását és az Irak elleni háború előkészítését.

Olvassák újra a figyelmeztetésem: ez az őrült leendő diktátor az első bozótba le fog csapni! Megtette. Vitathatatlanul háborús bűnös!!!

2003.08.10

Egy “Ostobaság” címet viselő Bush-kép (nem tudtam megszerezni a jogot, hogy feltegyem) jól mutatja az általános közvéleményt: “Amikor őszintén hiszed, hogy erőfeszítéseid megkétszerezésével kompenzálni tudod a hiányzó tudást, végtelenné válik, amit nem tudsz megtenni.”

Segít ez a mondás most, hogy az agressziónak vége?

2003.08.14

Kocsiba rejtett bomba megöl cca. száz embert és a legkiválóbb vallási vezetők egyikét. Kiszélesedik a háború belső rivalizálássá?

Az apád bölcsebb volt, mint te - a fia - vagy.

2003.08.30

Az USA Irak belső rendje tekintetében impotens. A nemzetközi jog szerint a megszálló kötelessége a megszállt területen fenntartani a rendet, megteremteni a lakosság és tulajdonuk  biztonságát.

Az USA viszont nemzetközi segítségért folyamodik. Kirívó szemtelenség !

Javaslom, olvassák el az első UNESCO Kulturális Örökség Misszió vezetőjének személyes beszámolóját3 (Bagdad, 2003 május 16-20, John M. Russel, művészetek és archeológia professzora, Massachusetts College of Art, Boston, USA).

A háborúról készített képes beszámolók egyik legjobbika az Alexandra Boulat hadi riporter “A háború naplója”4 címen a National Geography által publikált látványos riportja. Hamarabb kellett volna felhívnom a figyelmüket erre a fotókból és klipekből álló, az USA intervenciójáról készült bátor szériára. Még mindig nem késő figyelemmel kísérni kis planétánk legújabb gyarmatosítójának ellenőrizetlen magatartását.

2003.09.08

Vessünk egy pillantást “a nap hírére”:

-          Blix, az ENSZ ex-szakértője kifejezte véleményét, miszerint mind valószínűbb, hogy Irak jelentései a kémiai, biológiai és nukleáris arzenáljukról, amik mindig erősítették, hogy nem rendelkeznek olyanokkal, igazak voltak. Tökéletesen biztos voltam benne! Ez azt jelenti, hogy a háború egyszerű, durva agresszió volt.

-          Amerikaiak is ébredeznek. Rumsfeld sajtótájékoztatásán egy csoport “VÉRES KEZEK” transzparenst emelt a magasba és “Ki vagy rúgva!” kiabálta. Nemcsak ki kellene rúgni, hanem rács mögé is kellene zárni! A modern idők egyik legrosszabb háborús bűnöse.

2003.09.11

- “A misszió nincs teljesítve” - mondja a TIME. Úgy gondolom, igazuk van. Véleményem szerint ez egy arrogáns “felszabadítónak” a missziója és az ilyen missziók nem fejezhetők be sikeresen. Hála istennek!

Hadd idézzek két mondatot erről a témáról:

-          “…Bush és Blair addig nyújtotta a tömeggyilkos fegyverekre vonatkozó információkat, amíg azok nem feleltek meg a háború elindítására már előre meghozott döntésüknek.”

-          “A Föld legerősebb nemzete se teheti meg egyedül.” Hál’isten! És egyetlen nemzetnek se szabadna az emberiség eljövendő történelmében támogatnia egy ilyen lépést! A világ politikusaihoz: Dolgozzatok minden erőtökkel, hogy lehetetlenné tegyetek minden ilyen kísérletet!

2003.10.13

*

Hadd álljak meg itt egy pillanatra. Tíz év telt el, mióta leírtam ezt az utolsó mondatot.

Ez alatt a tíz év alatt az USA és a NATO megerősítette katonai szövetségét, a NATO védelmi szövetségből átalakult agresszív erővé, a kettő együtt vett részt Kadhafi – a független Líbia diktátora - megbuktatásában és meglincselésében. Az ENSZ mind könnyedebben bólint rá agressziókra (mint tette Malinál).

Az érdekeink védelme helyett, a Föld vétlen populációja érdekeinek védelme helyett a hatalmak politikusai és különösen tábornokai hajlamosak mindennapos agresszorrá válni.

Szégyelhetjük magunkat!

*

Az események kiváló összegzésére bukkantam, az igazi okokra, a háború lényegére és következményeire: Frontline – Truth5  Gondosan olvassák el, biztos vagyok benne, ugyanarra a következtetésre jutnak, mint jutottam én ismét: az egész ügy az ÁLLAMI TERRORIZMUS durva formája!

Gyilkosok, nézzétek, mit tettetek: tényleg arra számítotok, hogy ezek a leigázott emberek fejet fognak hajtani, valaha is abbahagyják az ellenállást?

2003.10.20

*

Ismét meg kell állnom, hogy kis magyarázatot adjak. A háború “vége” (??) körül (a kérdőjelekkel azt fejezem ki, hogy ez a háború sohasem fejezhető be, l. a következmények összegzését lentebb) és közvetlenül a háború után az Internet megtelt az áldozatokat bemutató horrorisztikus képekkel. A csillag feletti mondat ezekre utal. Részben eltűntek, igazolva, hogy az emberiség memóriája megbocsájtó és/vagy a bűnös hatalmak nyomása bizonyára durva. Most ki akartam választani két képet közülük, keresve a nem túlságosan irtózatosakat, hogy emlékeztessem Önöket arra: ez a háború egyben az emberiség történelmének egyik legkegyetlenebb eseménye. Feladtam a publikálás gondolatát: még ezek is sokkoló hatásúak.

*

És az emberiség ostobaságának nincs semmiféle korlátja. Bush megkapta a jóváhagyást több fórumtól a “terrorizmus elleni” háború folytatására és Irak “demokratizálására”.

-          A Biztonsági Tanács csatlakozott az USA-hoz.

-          Az USA szenátusa jóváhagyott 88 USD milliárdot Irak rekonstrukciójára (akkor érthető meg, ha az ő szemszögükből nézzük: ezt a hatalmas összeget az adófizetőktől szedték be, és az USA felső vezetőinek/nagytőkéjének egyik zsebéből a másikba teszik).

-          A Morzsákért Harcolók Közgyűlése az adófizetők újabb 21-22 milliárdját ajánlotta fel. Az összeg nagy részét ugyancsak az amerikai tőke vágja zsebre.

Hihetetlen, 1001-szer hihetetlen!!!

2003.11.06

Az Elnök teljes páca – így látja a TIME ezt a horror-sztorit. Igazuk van: ez a háború és általában a terrorizmus elleni harc sohasem fog befejeződni. Nem állítható meg erőszakkal. A gyökerek túl mélyek és komplikáltak; az USA jelenlegi vezetőinek halovány gőze sincs róla. Fogadok, hogy nem értik “Az idők jele” kép jelentőségét sem. Egyáltalán nem törődnek nemzeti, vallási, emberi érzelmekkel. Veszélyes, vad, ostoba hataloméhes emberek!

Emlékezzünk Nelson Mandela szavaira, miként látta a helyzetet közvetlenül azelőtt, hogy Bush elindította ezt a kegyetlen háborút: “Egy hatalom, olyan elnökkel, aki nem lát a jövőbe és nem tud helyesen gondolkodni, most holokausztba akarja taszítani a világot.” Tökéletesen igaza volt! Egy iszonyatos holokauszt lehetőségének küszöbén állunk.

És a veszély gyorsan növekszik: (1) Bush még több pénzt, több mint 400 milliárd USD-t kapott az Irak elleni háborúra és a terrorizmus elleni harcra. A több pénz fokozottabb arroganciát fog jelenteni. (2) A „kis taktikai nukleáris fegyver” fejlesztési programjának kapuja újra megnyílt előtte. Világ, állítsd meg, használni fogja ezt a szörnyű fegyvert „az amerikai nemzet érdekében = a nagy(olaj)tőke érdekében!

Rettenetes!!!

---

Bush hálaadó látogatást tett a napokban Londonban.

A látogatás Nagy-Britannia szégyene volt, különösen Blairé és a királyi családé. Ki kellene őket is hajítani a világ No1 ellenségével együtt.

2003.11.25

Bush látogatást tett Irakban, hogy lelket öntsön bátor, ijedt katonáiba. A látogatás 2,5 órát tartott, sötétben szállt le, reszketve. Óvakodva – mondják mifelénk. Az oroszlán fél félig elfogyasztott zsákmányától. Ez a reszkető oroszlán kész lesz milliókat ölni, csakhogy helyreállítsa (sohasem volt) presztizsét.

2003.11.25

Szaddamot letartóztatták. A fejére kitűzött hatalmas összeg működött, mint ahogy az ilyen összegek mindig elvégzik a feladatukat. Ez az Irak elleni háború első jelentős indokolható eredménye. Legalább egy diktátort bíróság elé állítanak. Bush és csapata ujjong. Sajnos ennél több történik: Bush gúnynevekkel illeti ellenségét, a kivégzését követeli. A viselkedése minden mozzanatában jellemző rá, a halálos ítéletek bajnokára, a háborús úszítóra, a háborús bűnösre. Meg akarja enni megvert ellenfele szívét, ahogy az nemrég még szokás volt egy-két afrikai országban. Rendkívül sajnnálatos! A nagy ország tisztességes, szerény vezetőjeként kellene viselkednie. Képtelen rá! Bush senki, szégyentelen figura, vérszomjas vadállat. Az egész ügyet ki kellene venni a kezéből, vagy hozzá kellene kötözni Szaddamhoz, viselje ő is annak sorsát. Rendkívül elszomorító történet, valóban! Nagyon sajnálom az amerikai népet, akik hibázva elnökké választották. Vagy tán csalás volt a váasztás?

Meg fogja ez bármi módon változtatni az irkai szituációt? Nem hiszem. Semmi se történik az iraki nép elnyomásának megszüntetése érdekében, vagy hogy Irak tulajdonában, kezelésében maradjanak természeti kincsei.

2003.12.22

Iraki kurdok árulták el Szaddam rejtekhelyét – a sajtó egyes képviselői szerint – és a bátor amerikai hadsereg csak “begyűjtötte” a prédát. Gyalázat valamennyiük számára.

Elkerülhetetlen megemlíteni egy nyugtalanító jelenséget, annak bizonyítékát, hogy nem szabadították fel Irakot: az ellenállás az országban ugyanolyan magas szintű, mint volt Szaddam letartóztatása előtt.

Amerikai ÁllamiTerrorizmus (American State Terrorism6): Azt hittem, egyedül vagyok vagy csupán egyike a néhány embernek azzal a véleménnyel, hogy az USA ugyanúgy cselekszik, ahogy a fő terror-államok, a náci Németország és a kommunista Szovjetunió szokott, meglepetésemre azonban ráakadtam erre a weblapra. Figyelmesen olvassák el!

2003.12.23

És megérkeztünk 2004-be

-          Az USA iraki alkirálya kifejezte a véleményét, hogy nincsenek tömegpusztító fegyverek Irakban. Nincs szükség további kommentre.

-          Bomba robbant egy bagdadi étteremben Újév napján, megölve hat vendéget.

-          Másnap egy helikopter szenvedett balesetet.

Távozz haza, Samu bá’!

2004.01.02

Nincs messze a pillanat, amikor a normális emberek ünnepelhetik napjaink két vérszomjas agresszorának bukását: BB – Bush és Blair-ét. Hátvéd-csatákat vívnak a politikai arénában. Lemondások, szakértői nyilatkozatok, hogy nincsenek és sohasem voltak tömegpusztító fegyverek Irakban. Mindkettő kénytelen volt vizsgálóbizottságokat felállítani, és mindketten kellemetlen napokat élnek át a törvényhozásban. Le kell mondaniuk, vagy elveszítik a következő választásokat. Bush népszerűsége már 50% alá esett. Az USA állampolgárainak többsége nem hisz neki.

Júniusban végleg össze kell omlania: vagy nem lesz képes átadni a hatalmat az irakiaknak, vagy az ország káoszba fog süllyedni. Nagyon várom a bukásuk boldog pillanatát!

2004.02.04

Hans Blix-et kitűntették otthon. Svédország kormánya elismerte a tömegpusztító fegyvereket kereső ENSZ-küldöttség fejeként Irakban végzett bátor munkáját. Egy békeszerető nemzet arcul csapta Bush-t.

2004.02.09

Az ENSZ véleménye szerint legalább egy évre van szükség demokratikus választások előkészítéséhez Irakban. Milyen demokratikus választásokról beszélnek? Az ország romokban hever, a szituáció messze nem békés.

Az USA nem fogadja el ezt a véleményt, és erőlteti a júniusi választásokat. Újra érzem a kudarc bűzét!

*

Elkezdem további információk gyűjtését, amelyek a végkövetkeztetések megformálásához szükségesek. Az egész folyamat önmagammal folytatott nyílt beszégetés formáját fogja ölteni.

Kezdem egy törvénnyel, ami a legfontosabb következtetésem:

« Háborúk és istenek nem oldják meg az emberiség problémáit, kölcsönös megértésre van szükség. Ennek eléréséhez agyvelő és empátia kell, elsősorban az erősebb fél részéről. »

Lezárom az Irakban és körülötte folyó események folyamatos ismertetését ; a kép világos és rettenetes.

Bush, ez az ostoba elnök és a világ legnagyobb gazdasági és katonai hatalma, a Földünk egyetlen szuperhatalma kormányának vezető csoportja számtalan hibát vétett (ha készek elfogadni ezt a túl lágy megfogalmazást), amelyek a gyűlölet, az ellenállás és a terror új hullámát keltette. Vegyük számba ezeket a hibákat (vagy elfogadhatatlan lépéseket):

-          Az USA biztonsági szervei és kormánya nem volt képes felfogni, hogy fatális támadás van készülőben ellenük, képtelen volt detektálni az előkészületeket, és nem tette meg a szükséges lépéseket, hogy megvédje az országot a támadástól.

-          Hogy helyrehozzák az elszenvedett traumát, hogy helyreállítsák a presztizsüket, azonnal meghirdették a terrorizmus elleni háborút, olyan elfogadhatatlan, megengedhetetlen kifejezéseket, szloganokat, megnyilatkozásokat (többet ideológiai meghatározásnak lehet tekinteni : keresztesháború, a gonosz tengelye, az iszlám elátkozása) használva, amelyek az iszlám világának, az elnyomott országoknak az ellenállását fokozzák.

-          Hogy kihasználja ezt az eseményt természeti kincsei gyarapítására, és az USA-ba szállításuk útvonalának biztosítására, Bush és köre két háborút robbantott ki. Az egyik élvezte a « nemzetközi közösség » támogatását, de nem érte el a (deklarált) fő célját, a terrorizmus egyik kiképző terepének (Afganisztán) a teljes lerombolását. A második – az Irak ellen indított – háborút az ENSZ, sőt a NATO-ban lévő legfontosabb partnerei se hagyták jóvá, a belső és nemzetközi « talajt » abszurd hazugságokkal dolgozták meg (tömegpusztító fegyverek, kapcsolat a terrorral és annak finanszírozása, stb.). Egyik háború se hozott békét a megszállt országoknak, és nem csökkentette a terrorizmust, éppen fordítva. Mára világossá vált és bizonyított, hogy az USA és legfontosabb koalíciós partnerei becsapták, átrázták nemcsak saját népüket és a nemzetközi közösséget, hanem törvényhozásukat is.

Az USA és koalíciós partnereinek ezeket a lépéseit a modern idők egyik legnagyobb háborús bűncselekményének tekintem. Továbbá úgy gondolom, hogy az USA új szerepköre Földünk egyetlen szuperhatalmaként és háborús úszítójaként – az abszolút és ellenőrizhetetlen gazdasági és katonai fölénye miatt – a világ valahavolt legveszélyesebb fenyegetését képviseli.

Lehetetlen nem tenni említést két hírről: (1) Bush a közelmúltban vette a bátorságot, és gusztustalan módon tréfálkozott azon, hogy képtelen (ő és az USA) tömegpusztító fegyvert találni Irakban !!! és (2) Powell a napokban kertelés nélkül elismerte, hogy az ENSZ-közgyűlés előtt tett kijelentése, miszerint a Szaddam kezében lévő tömegpusztító fegyverek voltak az Irak ellen tervezett háború fő okai, nem volt kellően megalapozott!!!

Mandelának tökéletesen igaza volt (fentebb már kétszer idéztem): «Egy hatalom, olyan elnökkel, aki nem lát a jövőbe és nem tud helyesen gondolkodni, most holokausztba akarja taszítani a világot.”

2004.04.03

Feed Room Video Alert idézi Busht, miszerint az egyik Irakban kitört véres felkelés alkalmával így nyilatkozott:

« Bush elnök azt mondta hétfőn, hogy elkötelezett a hatalom június 30-i átadására Irakban, és ettől nem tántoríthatja el erőszak és siíta fegyveres felkelés az U.S.-vezette megszállástól. »

Figyelemre méltó: A legveszélyesebb szuperhatalom elnöke úgy döntött, nem veszi figyelembe az általa okozott káoszt és távozik Irakból, azoktól várva a béke és stabilitás megteremtését, akik ellenezték az inváziót. És ugyancsak figyelemre méltó, hogy joggal használja ezúttal a «megszállás» kifejezést felszabadítás helyett, elismerve, hogy Irak inváziója jogtalan megszállás volt (és maradt) ! Nem hiszek a fülemnek: ilyen lépést csak a legrosszabb fajta képmutató tervezhet.

2004.04.06

Itt az ideje felrakni néhány linket azok számára, akik szeretnék látni, mi a “választott” USA vezetők aljasságának eredménye !

Rendkívül érdekes a PBS weblap (a Public Broadcasting Service nyilvános non-profit TV-hálózat az USA-ban, 354 tag TV-állomással): USA & The Invasion of Iraq7 (indítva 2004 február 26-án). Három részből áll:

- Interjúk újságírókkal és katonai elemzőkkel, valamint katonai parancsnokokkal;

- “Operation Iraqi Freedom”: Irak hat hetes inváziójának kronológiája a FRONTLINE dokumentum-filmből levezetve és

- Analízis: Milyen tanulságok vonhatók le a háborúból? Milyen kérdések maradtak nyitva? Mennyire voltak sikeresek a szövetségi erők civil áldozatok elkerülésében? Milyen előkészületeket kellett volna tenni a háborút követő káoszra készülve?

Bár a weboldalon szereplő játékosok szoros kapcsolatban állnak a Bush-adminisztrációval, igen jól tükrözi a háború megalapozatlanságát és jogtalanságát.

A háború költségeit számolja a COSTofWar.com8 weblap. A lap számai nem tekinthetők megbízhatóknak, mivel a számlálási folyamat minden lépésének állandó szintje bizonyára messze van a tényektől. Úgy használom ezt a lapot, mint becsületes kísérletet annak a felháborító pénzösszegnek a realitáshoz minél közelebbi meghatározására, amelyet az adófizetők pénzéből a nagytőke érdekeiben költött és költ el az amerikai kormány. (A programot az USA kutatóintézete, a National Priorities Project publikálja, amely a szövetségi kiadásokra fókuszál nemzeti, állami, kongresszusi körzeti és helyi szinteken.)

Amerikaiak, fel kell hívnom a figyelmetek a tényre: a hadseregetek számtalan civilt ölt meg. A kizárólag hivatalos adatokkal dolgozó – amint állítják: “Erőszak áldozatául esett civilek” számbavételével foglalkozó - Iraq Body Count9 weblap szerint is hátborzongató ez a szám! A lap – ismét az ő meghatározásuk szerint – “katonai vagy félkatonai akciókban vagy a megszállás után a civil biztonsági rendszer működési hibái során nem harci egységben megölteket” veszi számba. Úgy teszem közzé mint a szennyes háború – ismétlem: nem harcoló – áldozatainak legalsó lehetséges számát tartalmazó számbavételt. Mint lentebb látni fogják, megbízható vélemények szerint a civil elhalálozások 70-95%-át eltitkolják az ilyen publikációk.

A legvalószínűbb szám legalább 655 000, és többen úgy vélik, ez a szám millió fölött van. Ilyen egyszerű: egymillió vétlen ember életét oltották ki a szégyentelen, kegyetlen nagytőke érdekében.

Egyébként nem könnyű követni Samu bá’ iraki öldökléseit.

2004.04.22

Az USA hadserege – férfiak, nők, egyszerű katonáktól magasrangú tisztekig – kínozzák, szexuálisan bántalmazzák és megölik ennek a törvénytelen háborúnak a foglyait. Bevallják, hogy a katonai biztonságiak és a CIA utasításait követve teszik. Ugyanez folyik Afganisztánban is.

A szuperhatalom állampolgárai, ébredjetek fel! A vezetőitek már vérrel fröcskölték be a lobogótokat; most az emberiség ellen megbocsáthatatlan bűnöket követnek el. Nemcsak az arabok, hanem az egész világ örökre emlékezni fog rá, és gyűlölni fog benneteket!

2004.05.05

Az USA állampolgárai, olvassátok és ovassátok újra:

Veteránok hangja hallható az Operation Truth10 weblapról; érdemes komoly figyelmet szentelni rájuk. Idézek néhány mondatot a lapról.

“A szolgálatot teljesítő amerikai férfiak és nők hangját érdemes meghallgatni; a csapatok feladatai és nehézségei figyelmet érdemelnek. Továbbá a szolgálatot teljesítő amerikai férfiak és nők határozott és fontos távlatokkal rendelkeznek, amelyek erőteljesen befolyásolhatják az amerikai politikai szcenáriót.” A szervezet által szponzorált egyik TV hirdetésben szerepelt Robert Acosta, egy katona, aki iraki csatában vesztette el a karját. “Iraki szolgálatra hívtak, mondván, hogy tömegpusztító fegyverek vannak ott – de nem voltak.,” – mondta Acosta. “Azt mondták, hogy Iraknak valami köze volt 9/11 – hez, de nem találták a kapcsolatot… Így, amikor azt kérdezik tőlem, hová tűnt a karom, megpróbálom megtalálni a szavakat, de nincsenek.” A hirdetés azzal fejeződik be, hogyAcosta leveszi a protézist, láthatóvá téve a csonkot, ahol job kezének kellene lennie.”

Fallujah a különleges kegyetlenség egyik helyszíne volt, az USA állami terrorja alatt nyögő város. Minden bizonnyal emlékezni fognak az amerikai hadsereg embertelenségére: A 2004 novemberi eseményeket követő riportok háborús bűnökkel, az emberi jogok megtiprásával és az U.S. katonáinak vérengzésével vádoltak. Ezt a nézőpontot képviseli a 2005-ben készült Fallujah, The Hidden Massacre című film. Csak a Wikipedia11 weblapra utalva tudok fényt vetni erre az eseményre.

2004.12.08

Két év múlt el. Az iraki polgári áldozatok legfrissebb számadatát Sarah Boseley cikkében találjuk (ZNet, 2006 október 12): „655,000 Iraqis killed since invasion”12 (655 000 irakit öltek meg az invázió óta). A forrás a “The Lancelet” egészségügyi folyóirat, és a tanulmányt a baltimore-i Johns Hopkins Bloomberg School of Public Health a bagdadi al-Mustansiríja University-vel közreműködve készítették. És – ismétlem – ez a szám nem foglalja magába ennek a jogtalan háborúnak a katonai áldozatait!

Nem árnyék, hanem gyalázat, USA!! Aki azt gondolja, hogy Irak sokkal rosszabb, mint Vietnam volt, igaza van, tökéletesen igaza van!!!

2006.10.11

A fentiekkel örökre lezárom ezt a gyalázatos témát. Emberek, vigyázzatok, többnyire hitvány gazemberek, a nagyhatalmak vezetői által eltorzított történelmet olvashattok.

2006.10.15

További, a könyvecském összeállításakor felfedezett vélemények:

Senki se tudhat job összegzést adni az áldozatokról, mint a Wikipedia’s Casualties of the Iraq War13, tanulményozzák gondosan ezt a weblapot!

Másik weblap, a Leading to War14 (Alcímek: Hogy vezette a népét háborúba az U.S. kormánya ? – Lásd, hol az igazság – Egy film és website, amelyik krónikát ír az iraki háborúhoz vezető útról) meglepi Önöket – egyebek mellett – egy fantasztikus dokumentumfilmmel, amelyik megmagyarázza, hogyan készítették elő ezt a háborút.

Már az Irak fejezet záró mondatai megfogalmazásánál tartottam, amikor rátaláltam Mr. Dirk Adriaensens két weblapjára:

Iraq: The Age of Darkness15

és

ugyanarra a könyvre a Countercurrents.org16 – ban.

Ki ez az ember? Miért keltett figyelmet?

“Dirk Adriaensens közreműködött az SOS Iraq létrehozásában és a BRussels Tribunal (bíróság) végrehajtó bizottságának tagja. 1990 óta kíséri figyelemmel az iraki szituációt. 1992 és 2003 között több delegációt vezetett Irakba a szankciók hatásának tanulmányozása céllal. Társalapítója a BRussel Tribunalnak, és a Global Campaign against the Assassination of Iraqi Academics (Globális kampány az iraki akadémikusok elleni orgyilkosságok megakadályozására) koordinátora. Adriaensens ugyancsak résztvett a ‚Kulturális tisztogatás Irakban‘ könyv írásában (Pluto Press).“

És mik a megállapításai?

(A weblapjából vett alábbi idézetekben idéz másokat is. Nem akartam az olvashatóságot megnehezíteni az összes forrás feltűntetésével. A 4,5,6,7 zárójelek tartalmát könnyen megtalálják az utolsó weblapban.)

“A kormány hivatalos statisztikája szerint 2007-ben 5 millió árva élt Irakban. Kétmilliónál több a menekült és majdnem 3 millió változtatott lakóhelyet belföldön. Az irakiak 70% nem jut iható vízhez.

A munkanélküliség hivatalosan 50%, nem hivatalosan 70%. Az irakiak 43%-a feneketlen szegénységben él. 8 millióan azonnali vészsegítségre szorulnak. 4 millió lakos nem jut élelemhez, és rettenetesen szüksége lenne humanitáriánus segítségre. Az irakiak 80%-ának nincs lehetősége effektív egészségügyi ellátásra. A vallási kisebbségek a felszámolódás határán vannak. [4]

Közelmúltban készült Oxfam-tervezte (Oxfam = 17 szegénységgel foglalkozó szervezet összefogása) kutatás úgy találta, hogy a nők 33%-a nem részesült humanitáriánus ellátásban 2003 óta; az özvegyek 76%-a nem kapott nyugdíjat; 52%-uk munkanélküli volt; 55%-uk lakhelyváltozásra kényszerült 2003 óta; és 55%-uk szenvedett erőszakot – 25,4%-uk vaktában őket érintő utcai erőszakot, 22%-uk családon belüli zaklatást, 14%-uk rablás áldozatául esett, 9%-uk szexuális erőszakot szenvedett, és 8%-uk a nemzetközi erők által elkövetett erőszakot. [5] Irakban nem funkcionál a parlament, burjánzanak a betegségek, a mentális betegségek ragályszerűen terjednek, és a nyomornegyedek kúszva nőnek. A vétlen emberek elleni gyilkosságok a napi élet részét képezik.

William Blum rövid, de pokoli áttekintést ad a háború ‘jó kimeneteléről’: ‘Egyetlen amerikainak se szabadna megengedni, hogy elfelejtse: az iraki nemzetet, az iraki társadalmat szétrombolták, romba döntötték, az államot csődbe juttatták. Az amerikaiak 1991-től kezdve 12 éven át bombázták, ilyen vagy olyan okból; aztán megtámadták, megszállták, megbuktatták a kormányt, önkényesen öltek, kínoztak … a boldogtalan ország lakói mindent elvesztettek – lakhelyüket, iskoláikat, az elektromos ellátást, az ivóvízet, a környezetüket, a szomszédságukat, a mecsetjeiket, az archeológiai kincseiket, a munkájukat, a karrierjüket, a szakértőiket, az állami vállalataikat, a fizikai egészségüket, a mentális egészségüket, az egészségügyi ellátásukat, a szociális ellátórendszerüket, a nők jogait, a vallási toleranciájukat, a biztonságukat, a gyermekeiket, a szüleiket, a múltjukat, a jelenüket, a jövőjüket, az életüket … A lakosság több mint fele vagy halott, vagy sebesült, traumatizált, börtönben ül, belföldön el kellett költöznie, vagy külföldre menekült … A levegő, a talaj, a vér és a gének át vannak itatva kimerült urániummal … a legszörnyűbb születési hibák fordulnak elő … fel nem robbant lánc-bombák várnak a gyerekekre, hogy felkapják azokat.’ [6]

Hannah Gurman a következő kihívást teszi hozzá a szomorú ‘győzelmi’ képhez: ‘Teljesen mindegy, hogy az U.S. kormánya mennyire törli el Irak múltját és mennyire jósolja meg a jövőjét, az egyszerű irakiak továbbra is a jelen kaotikusabb és komplikáltabb realitásaival néznek szembe. Azt merem javasolni Obamának és mindenkinek a ‚pörgető’ gépezetből, hogy  menjenek el Irakba, és nézzenek egy gyerek szemébe. Egy gyerekébe, aki az U.S. invázió óta eltelt hét év után még mindig nélkülözi a kielégítő lakhatást, ivóvízet, egészségügyet, áramot és oktatást. És akkor mondja a gyereknek, hogy az iraki háború sikeres volt.’” [7]

Köszönöm, Mr. Dirk Adriaensens! Egyszerűvé tette a munkámat. Nem tudtam volna hajszálnyival se jobban befejezni ezt a fejezetet, mint Ön tette!

***

Mint az Előszóban említettem, két országgal – Szíriával és Líbiával – egészítettem ki az USA “koalíciós erőinek” Irak ellen folytatott háborújáról szóló naplómat. Az ok, hogy a szuperhatalom figyelme az utóbbi évtizedekben Észak-Afrika és Közel-kelet olajgazdag országai felé fordult, a region gazdagsága természeti kincsekben.

És ha egyszer az USA szemet vet egy meghatározott körzetre, megtalálja a módját és eszközeit, hogy valamennyi érintett ország fölé kerekedjék, és mancsát rátegye az adott zóna minden erőforrására. Nem kétséges.

A múlt század hetvenes éveitől szívmelegítő emlékeket hordozok magamban erről a két országról, és semmi okom azt hinni, hogy az emberek, akikkel találkoztam, bármilyen szempontból megváltoztak volna. A hatalmon lévők kicserélhetik a szívüket, segíthetnek alattvalóiknak jobb élethez utat találni, vagy szenvedéseket okoznak nekik, de nemzetek, a lakosság alapvetően ugyanaz marad a történelem hosszú periódusai alatt is, mint amilyen az ottlétem óta eltelt negyven év.

Ha elolvassák a 40 éve született leírásaimat, amik mesének hangozhatnak, bizonyára megértik, miért gyűlölöm a hazugságokat, amik körülveszik a Líbia ellen elkövetett és Szíria ellen tervezett, az arab világot megtaposó ördögi lépéseket.

Szíriával kezdem: ott találkoztam először arabokkal.

SZÍRIA, 1969

az USA állami terrorizmusának célpontja

Szíria a szívem csücske. Számtalan oka van. Ezt az országot látogathattam meg elsőként – hivatalos minőségben, a Damaszkuszi Nemzetközi Vásár magyar pavilonjának igazgatójaként – a szocialista táboron kívül; csodálatos emberekkel találkoztam; abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy izgalmas helyekre tehettem kirándulást; az ott töltött idő tele volt (többnyire kellemes) meglepetésekkel; láthattam a palesztin menekülttáborok szörnyű nyomorát; benyomásokat szerezhettem arról, mennyire különbözünk egymástól – népek, kultúrák, színek, hitek, gondolkodás -, ugyanakkor meggyőződhettem, milyen semmik ezek a különbségek. Félek, nem fogom tudni jól leírni az élményeimet, érzéseimet. Túlságosan is mélyre hatottak a szívemben.

Kora délután érkeztem Damaszkuszba. Tájékoztattak, hogy a magyar pavilon sofőrje, bizonyos Husszein fog fogadni a reptéren, és elvisz ahhoz a bérelt lakáshoz, ahol az a legény lakik, akit váltanom kell. Husszein ott is volt, szinte ugrott hozzám, amint átjutottam a vámellenőrzésen. Tudtam, hogy beszéli szép nyelvünket, mégis majdnem hanyatt vágtam magam a tiszta kiejtés és ép grammatika hallatán: „Halmos úr, Husszein vagyok, minden rendben?” – így, esküszöm. „Erre tessék!” – kapta el a bőröndöm és kalauzolt a böhöm Mercedeséhez. Kicsit ragyás volt az arca és a bőre szürkésbe hajlóan sötét, az egyik szemén valami hályogféle, akár kalóz is lehetett volna, ha hosszú és nem tüskés a haja. Kicsit ijesztő jelenség volt első pillantásra, bevallom.

Menekülttábor mellett hajtottunk a városba vezető úton: sátorok, tömeg, piszok, szegénység. Sokkoló, komolyan sokkoló látvány, a menekülttábor majdnem az egész távolságon kísért minket, a reptértől a városig.

A szálláson elcsodálkoztam: azt hittem, azért Husszein fogadott, mert az elődömet agyonnyomja a meló, ahelyett, hogy fogadott volna (mint én százakat Bombayban és Kalkuttában), épp egyik oldaláról fordult a másikra, és a paplan alól kiintegetve közölte, nehogy elmenjek városnézni (amit azonnal bejelentettem neki), mert állva is elalszom. Mentem és igaza volt. Félóra múlva úgy éreztem, ha menten nem rakhatom a bölcs fejem valami párnácskára vagy hasonló alkalmatosságra, ott terülök el az aszfalton. Szeptember, harmincnyolc fokos harsány napsütés, csillogó ég.

A séta megérte: 8-9 év körüli kisgyerekek csoportjával találkoztam, akik fegyelmezett rendben, szép egyenruhában mentek át az utcán (utálok minden egyenruhát, de ezek a csöppségek jól mutattak az egyforma, jól vasalt ruháikban). OK! – mondtam magamnak – jó helyen jársz.

A rutin másnap kezdődött: látogatók, vendégek, delegációk, kiállító és örökké panaszkodó magyarok, számlák rendezése. Unalmas, az első pillanattól kezdve nem szerettem (finoman kifejezve).

Jött a bemutatkozó látogatás a vásárigazgatónál. Felvettem egyetlen trópusra is jó bézs öltönyömet, amit talán még egyetemi ösztöndíjamból vásároltam, kicsit szűk volt. Óvatlan mozdulattal ülök be a VIP-ülésre (utálom ezt a három betűt így együtt, de mégiscsak vásárigazgatóság!) és hallom a reccsenést, amivel a nadrágom, a fenekem kellős közepén megadja magát a testerőmnek és kettéhasad.

-                     Husszein! – préselem ki magamból – gyorsan venni kell egy nadrágot!

-                     Miért, ez pont jó az igazgató úrnak.

-                     De elszakadt a fenekemen.

-                     Mutassa!

Gyors szemle.

-                     Nincs probléma, tessék visszaülni. – és száguld a széles úton a város közepe felé, majd olyan sikátorokban, ahol nem mertem volna kidugni a kisujjam, ledarálta volna valamelyik házfal. Stop az utcácska közepén. Tessék jönni! – és szalad előre. Kis bejárat, jobbra vállszélességű fa csigalépcső, por. Az emeleten beront egy nyíláson, óriási kupleráj közepén ül, évszázados műemlék Singers mögött a szakállas szabó. Függöny, nadrág le, öt perc várakozás, ketyeg a gép, nadrág vissza, fizetés helyett legyintés és sukrán (köszönöm). Száguldunk vissza a városszélre, percre érkezünk és 5 vagy tán 10 percet töltök a szimpatikus vásárigazgatónál. Husszein kiválóan működött, mint mentőangyal. Husszein öregfiú volt (számomra, akkor), 40 felett, tizenharmadszor szolgált a pavilon sofőrjeként. Nagypapaként is tele volt energiával, és kedvvel „játszadozott” a körülötte forgó arab lányokkal. Mindig udvariasan viselkedett, szó nélkül is tudta, mire van szükség, szaladt érte, vagy csinálta. Majdnem biztos, hogy ő teljesítette a pavilon „fülének” a feladatát, legalábbis figyelmeztetett az elődöm, hogy ő a pavilonhoz „kinevezett” biztonsági ember. Arról is az elődömtől értesültem, hogy ha időt tudok szakítani kirándulásra, elég, ha megmondom Husszeinnek, mennyi idő áll rendelkezésre, ő kiválasztja a megfelelő látnivalót, és lebonyolít mindent, elviszi a kirándulásra vállalkozókat.

Előfordult, hogy ő kezdeményezett. „Holnap elmegyünk Boszrába!” – jelenti ki váratlanul, öten jöhetnek. OK, bepréseljük magunkat a sivatagi hajóba, megyünk az izraeli határ felé. Elkopik a növényzet, megjelennek a háború nyomai. Szétlőtt viskók, kiégett katonai bódé, majd sorompó, őrbódé. Előlépnek ketten is a bódéból, mindkettőn Kalasnyikov lóg (a fegyver alkotója havi 50 dolcsinak megfelelő pénzért szülte ezt a technikai bravúrt). Husszein kiszáll, a nehezen utánozható arab homlok-ajak-szív érintése gesztussal üdvözli őket és mond nekik valamit. Két perc és megyünk tovább. (Egy mondat erejéig meg kell állnom, találkoztam valahol az üdvözlés jelentésével: minden gondolatom, szavam és a szívem a tiéd!) Megjelennek a lövészárkok, ágyúig beásott tankok, ötpercenként elhúz a fejünk felett ötven méteren egy-egy hármas vadász-raj. Nem véletlen a sorompó. Beérkezünk egy pöttöm falucskába, a központi terecske egyik oldalán mintegy tíz méter magas szürke arab erődítmény. Katonai marhaság, gondolom. De Husszein kiszállást parancsol és megy a várkapuhoz, mi libasorban utána. A csúf, boltíves bejárat, amolyan kapu-folyosó túloldalán mélyülő tölcsérként kitárulkozik a világ valószínűleg egyik legépebb amfiteátruma. Az arabok tényleg véderővé alakították, de csak kívülről. Belül maradt az eredeti római építmény. Husszein egy darabig csak nézi, amint ámuldozunk, magyarázgat is, aztán megkér bennünket, hogy sétáljunk föl-le és hallgassuk az énekét. A színpadra megy és elkezd énekelni. Néha a pavilonban is dudorászott már, ott is érdekesnek tűnt, itt azonban dupla örömet okozott: egyrészt szépen énekelte a kuriózumként is izgalmas arab énekeket, másrészt bemutatta, hogy az amfiteátrum minden szögletében változatlan hangerővel és csengéssel lehet élvezni az énekét. Szabad térben. Tudhattak valamit a rómaiak az akusztika tudományából (is). Fantasztikus volt, egyszerűen fantasztikus.

Volt egy nála idősebb barátja, aki – amint mesélte – a szíriai hadsereg tábornokaként valamin összezördült a feletteseivel, átsétált Kuvaitba, vett egy falat földet, leszúrta a botját, az olaj szökőkútként lőtt ki a lyukból: most milliomos. Minden évben át szokott látogatni hozzá, a vásár nyitvatartására időzítve, be szokott nézni a magyar pavilonba. A vásár zárása előtti napokban meg is jelent, eltöltött vagy két órát velünk, távozáskor pedig – meglátva a pavilon szépét – meghívta a pavilon vezérkarát és a még jelenlévő üzletembereket vacsorára. Azt hiszem, ez volt életem legemlékezetesebb vacsorája: az „arab tenger” közepén olyan étterembe vitte a vendégeit, amelynek páratlan eleganciája mellett hatalmas park jelentette a felszolgálás terét. A bejárat épületén átsétálva bájos, keleti hangulatot sugárzó liget rajzolódott ki a sötétből, az asztalokhoz kígyó-kanyarokat rajzoló kőutacskák vezettek, az utat szegélyező alacsony lámpák adták a fényt sejtelmes félhomályt biztosítva, a kert egyik végét fal zárta le, amelyen vízesés csordogált az asztalok közé, a parketta márványból készült. A burnuszos, arab fejkötős, köpcös, bajszos milliomos pár szót mondott az udvarias pincéreknek, akik perceken belül három szint tenyérnyi lapostányért hordtak az asztalra: a hagyományos arab vendégszeretet jelképét: 73 fogást! Van köztük tökmag, de békacomb és kagyló is, apró szárított hal és mazsolás kusz-kusz is, sültek, édességek és gyümölcsök a világ minden tájáról. A tengeri herkentyűk uralták a parádét. És finom borok mindezen étkek mellé. Bor nélkül általános arab szokás lehet: így köszöntik a kedves vendégeket. Lehet, hogy el is hangzott, a benyomás anélkül is egyértelmű volt. A társaság egyetlen hölgytagja, vonzó szépség, az egyik külkereskedelmi vállalat üzletkötője nemcsak a magyarok figyelmének volt a központja, hanem a milliomosénak is. Allahzrír-nek (igen, kis Allahnak) kezdte hívni, furcsa volt, magyar nőnél különösen. Rendkívül udvariasan viselkedett vele, és nem tudta levenni a szemét róla. Alig láttunk neki a falatozásnak, a vízesés előtti pódiumon elkezdett rendezkedni a zenekar. Igazi, amerikai tánczene, remek zenészek, a muzsika csiklandozza a hallgató talpát. A vacsora végeztével a milliomos kissé félrevonultan vizipipára gyújtott, és megkért (!) bennünket, hogy táncoljunk. Felkértem a pavilon szépét és birtokunkba vettük a táncparkettát. Finomságok, italok, tánc. Órákig tartó élvezet. A hölgy az este hátralévő részén – kis szünetekkel – a partnerem volt, élveztük a táncot és egymást (sajnos csak táncolva). Nem tudom elképzelni barátunk, a milliomos érzéseit. Nem fordította el a fejét rólunk, nézett bennünket és buzdított, Husszein tolmácsolásával. Nem tolakodott, nem üzent többet, csak a szemét legeltette. És Allahzríren rajta maradt a pazar, istenkáromló név. Hívő muszlim adta, lehet, hogy kiátkozás lesz a sorsa, de férfias, szép gesztus volt. Gondolom, Allahzrír ma is büszkén emlékszik viszsza rá.

Husszein viszont a szülei házához, Malulába hívott meg bennünket. Sohase hallottam ezt megelőzően a helyről, azt vártam, amit mondott róla: kis arab falu. Sok meglepetésben részesültem a látogatás alatt. Az első a falu látványa volt: fecskefészek, kicsinek kicsi, de a völgy mindkét oldalát elfoglalva felkúszott a keresztény kolostorig, a házak csillogóan tisztán, frissen meszelve (nem fehérre, hanem kékre) várták a látogatókat. Sajnálatos, hogy a diáim nem adják már vissza ezt a tisztaságot sugárzó színt.

Ott értesültem róla, hogy a kolostor a világ legelsőinek egyike, 60-ban, vagy a körül létesítették.

A völgy szakadékos résbe szűkülő végénél az egyik oldalfalban nyílik az ősi barlangkolostor, felette a platókon középkori épületek. Nem ezzel kezdtük, hanem a szülői házzal. Rendkívüli élmény volt! Az apa fogadott bennünket a lapostetős, vályogszerű téglákból tapasztott, tisztességes méretű – több szoba, konyha és terasz alkotta – ház terasz-bejáratánál és bevezetett bennünket a tágas nappaliba, ahol már meg volt terítve a padló. Igen, a szoba közepén hatalmas, színes szőnyeg, azon a tányérok, evőeszközök, szalvéták és körben, a szőnyeg mellett – jaj, istenem! – ülőpárnák. Úgy emlékszem (lehet, tévedek) egy pillanatra, egy főhajtásra megjelent a mama is, de attól kezdve csak a konyhanyíláson tálakat benyújtó kezeket láttunk a család ismeretlen számú hölgyéből. Az étkek, italok rendkívül ízletesek voltak, a törökülést (hogy fennmaradt ez a megnevezés: 150 évig néztük török urainkat, ahogy keresztbetett lábbal ülnek.) azonban képtelen vagyok elsajátítani, a fehér ember ülés-póz (padlón!) azonban egyrészt alkalmatlannak bizonyult arra, hogy a térdemen áthajolva étkezzem, másrészt csak percekig bírtam. Kínaimat látva próbáltak segíteni, oldalfekvésben párnákkal megtámasztani, de nem segített. A kényelmetlen testhelyzet sokat rontott az ebéd élvezetén.

Hamar a beszélgetés tárgyává váltam: a háziak erősködtek, hogy arab vagyok. Végül a háziúr átvezetett egy másik helyiségbe, átöltöztetett komplett arab öltözékbe. Amikor visszatértünk a nappaliba, arab barátaink igaz meglepetésnek adtak hangot: effendi, mondták (inkább áffendinek ejtik). Magasrangú arabnak fogadtak el.

A kolostorok érdekesek voltak, de rám azonos hatással volt, hogy oda-vissza nyílt világban jártunk. Míg odafelé csak ablakokba kikönyöklő, visszafelé már integető, kacsingató, szikrázó szemmel vidámkodó szép hölgyeken csodálkoztam. Kiderült, hogy a lakosság nagyobb része keresztény, sőt sokan beszélik még Jézus nyelvét, az arameust.

E sorok írása közben óriási meglepetés ért. Fellapoztam az Interneten Malula weblapját, és elhűlten bámultam a nagy, modern várost. Fantasztikus változás következett be valamivel több mint 30 év alatt. Jobb így vagy sem? Nem tudom eldönteni.

El kell mesélnem Husszein egyik sztoriját. Minden évben – kezdte a „mesét” – néhány hétre elvonul a sivatagba, hogy kipihenje a modern, zűrös élet fáradalmait. Ilyenkor igazi beduin életet él. Az egyik ilyen alkalomkor ül a sarkain a beduin-sátra előtt, feketén a kosztól és füsttől, tábortűzön készítve az ebédjét, csupa mocsok és korom. Tevegel arra egy fehér pár, odaér és megáll előtte. Kérdik tőle angolul, majd franciául, majd németül, végül olaszul, hogy erre visz-e az út Palmyrába (most látom: borpálmát jelent)? Ő csak rázta a fejét, mint aki egy büdös szót sem ért. Fáradtan a reménytelenségtől megszólal a nő magyarul: „Hagyjuk a csudába ezt a szerencsétlent, nem beszél nyelveket.” (Elfelejtkezett arról – mint jó szokásuk a fehéreknek -, hogy ők pedig nyikkanni se tudnak arabul.) Husszein rezzenéstelen arccal ülve maradva mutatott a helyes irányba és útbaigazította őket: „Folytassák csak egyenest, már csak mintegy 50 kilométer.” Magyarjaink majdnem leestek a tevékről.

Husszein javasolta, hogy egyik szabadnapunkat latakiai kirándulásra szánjuk, csodáljuk meg a szírek tengerét.

Álom volt? Akkor mart szíven, amikor a nagy fekete szedán sarkába húzódva néztem – Damaszkusztól távolodva -, mint sivárosodik el a táj. Elmaradtak a fák, majd a bokrok is, gyorsan kapaszkodtunk fel egy dűnére, amelyen csak kúszó, széltől csapongó szálakra bomló növényzet kínlódott. A volánnál Husszein, mellette ketten, hátul közrefogtuk valakivel Allahzrírt, a pavilon virágát. Nem vele foglalkoztam akkor, hanem az agyamban kígyózó, síró gondolatokkal. Így írtam le őket később:

„Le vagy tojva – mondta és fejét előkelően az égre emelve kivonult a tornácra. Nem éreztem semmit. Talán – igen, talán utána kellett volna mennem és tisztáznom, hogy ő volt az első, hogy mindig is ő az első, apró kis csipkelődésekkel kezdi és soha nem tud itt megállni, mindig folytatnia kell. Folytatnia, amíg meg nem emelem a hangom és nem viszonzom a lassú, idegtépő marcangolást valami gorombasággal, ami aztán megfagy a levegőben és ott kristályszaporodik köztünk, falat képez, falat, amely csókra, leheletre vár, hogy kristály-tüskéinek hegye elveszítse csont-hideg keménységét, opálos tétova nekem-mindegy mozdulattal átadja magát az emésztésnek és utat engedjen az újra-megismerés fuvallatának. De ez a csók már rég csak lehetőség, a múltból visszasejlő rebbenet, amit a számtalanszor ismétlődés unalma gondolattá sem enged érlelődni, a kéz simogatásra emelkedne, de a gondolat-parancs már az agyban kihuny és a fej önmagát megadva állára támaszkodik.

Le vagyok tojva – gondolta magában, - igen, le vagyok tojva és ez már állapot. A küzdés, az igazamért küzdés sose volt elemem, bár a megadás csak külső megjelenésében volt az, belül minden sérelem forrt, duzzadt, örvénylett és csiga-lassúsággal simultak ki a méltatlankodó idegek, száradtak fel a befelé sírt könnyek. Ismét két-három nyomasztó nap, a Nap forrót lehel májusi virágzáskor, a szél a nyakba nyúl, pedig levél se lebben, a dér kemény fagynak hírnökévé nemesül. Ó, istenem, hozz egy derűs pillanatot, egy mosolyt, ami csak nekem szól, egy kézszorítást, amely őszintén hosszú és meleg, egy kacér pillantást Malula habfehér házainak valamelyik ablakából. El nem rebegett imát, hitet, hogy ez a három nap csak kettő, hogy a kettőből is egyen már átsüti a ködöt a remény.” Persze, hogy magamról szóltak a gondolatok, a rebbenet, a sok kis apró bántalom, a sokasodó, terebélyesedő bánat. Van-e tovább, kell-e tovább, mire jó, hová vihet a tovább?

Alig indultunk el, a fenti álomképbe merülve húzom össze magam a hatalmas sivatagi hajó sarkában, kapaszkodunk felfelé a Damaszkusz melletti félsivatagos dombon, amikor Husszein felüvölt arabul, félreáll az útszélre, ugrik ki a kocsiból. Maradjatok – szól vissza rohantában, magyarul. Szemközt, a lejtőn lefelé óriási billenőplatós teherautó áll, több kocsiból rohannak oda. Pajszerrel próbálja valaki nyitni a fülke ajtaját. Mi történt? Husszein döbbent-rémült tekintettel ballag vissza: Nincs segítség, hirtelen fékezett és rájuk zuhant a kő-rakomány, összenyomta mindkét embert. Az egyik halott, a másik még él, de orrán-száján ömlik a vér. Meg fog ő is halni. Csend. Indulunk tovább. Pokolivá izzott a hőség a kocsiban, amíg álltunk. Véletlenül hozzáér a kezem a tető-drapériához, mintha forró vasalóhoz értem volna. Homszban rövid séta, de áll a levegő, áll a hangulat, mindent megdermesztett a rémület. Inkább magunkba nézünk, mint a városra, egymás tekintetét is kerüljük: mondani kellene akkor valamit, de mit lehetne? Latakiában gyenge a szállás, bérlakás inkább, mint szálloda. Igen nagy viszont a barátság, a vendégszeretet. Ott sürögnek a háziak Husszein vezérlete mellett a konyhában, sütnek-főznek. Allah itt valahogy – van mindig magyarázat – nem látja, talán, mert ránk esteledett: esszük a főztjüket, de iszunk is rendesen, a muszlim arabokkal együtt. Pár méterre a víz, a halkan csobogó tenger. Kimegyünk sétálni, lassan kisimul a víztükör, a távoli móló és a parti házak fényei futkároznak a vízen. Fürödni kell, ki jön velem? Valaki vállalkozik, gatyára vetkőzünk és beúszunk a selymes, simogató vízbe. A másik visszafordul, én úszom tovább és bámulom a furcsa, meg-megtörő, tükröződő fényeket. Majdnem felkiáltok meglepetésemben: a nem szorosra zárt ujjaim hegyéről jánosbogár-fények peregnek le, arasznyi hosszban világítva tovább. Varázslat! Mi ez? Nincs magyarázat, nem értem, később se senki. Úszom tovább és gyönyörködöm a világító buborékokban. Nagyon elcsatangolok az ámulattól, mire visszafordulok, alig veszem ki a partot. És a varázslat tart tovább, csak partközelben szűnik meg. Gyönyörű emlék, ha visszagondolok és becsukom a szemem, ma is látom!

Alig éjfél után heves hascsikarásra ébredek. Érzem, a lázam is magas lehet, ráz a hideg. Az éjszakát törökvécén guggolva és idegeskedve töltöm: táncsak nem valami súlyos fertőzés? Reggeli helyett gyógyszert kapok és folyadékot töltenek belém. Husszein azonnali visszavonulást parancsol. Itt nem érdemes orvoshoz menni, majd Damaszkuszban. Lehet, hogy csak lehűlt a gyomrom, a beleim a tenger vizétől. Túl nagy volt a hőmérséklet-különbség. Husszein szerint előfordul. A kocsiban ugyanaz a helyem, de Allahzrír az ölébe vonja a fejem és váltott vizes törülközőkkel borogatja a homlokom. Félúton már tudom: nincs jobb gyógyszer a világon, mint az asszonyi öl. És a szeretőn gondoskodó asszonyi kéz. Gyógyultan érkezem meg Damaszkuszba.

Az egyik legfontosabb szíriai élményem egy ősszír családdal köt össze. A családfő nevére nem emlékszem. Elegáns, jóképű, nálam tán pár évvel idősebb úrral, a Technoimpex szíriai vezérképviselőjével az elődöm ismertetett meg, mielőtt még a pavilon kulcsait szertartásosan, a harmadik pavilonban is hallható halk kacarászás kíséretében át nem adta. Az úr rögtön meghívott, engem és – mint kifejezte – aki szabadulhat, a residence-ére, ebédre. A város szélén, széles aszfaltúton találtunk rá a díszes kovácsoltvas kerítésre, amin keresztül láttatta magát az amerikai stílusban, szélesen, egy szinten elterülő villa. A kerítéstől az épületig golfpálya-fairway minőségűre nyírt gyep zöldel, lapos bokrokkal, néhány kecses, karcsú mediterrán fával. Mint a moziban! A belső se maradt el: gazdag Édenkert gazdag palotája, márvány és fa, bronz, tágas termek, a kertre nyíló gördülő ajtók

Az elegánsan öltözött házigazda a hatalmas, légkondicionált előtérben fogadott bennünket, a bárpultról maga kínálta a kitűnő italok sorát. Halkan brummogott a soselátott HiFi, faggatni kezdtem, mit tud? A teljesítménye lényegtelen, bizton kiverte volna az ablakokat, de a frekvenciaátvitel megragadt az emlékezetemben: 18-26000 Hz. Nem nagyon tévedhetek. Szédítő. (A sáv tizedét se hallhatom ma.) Olyan érzésünk támadt, hogy hangversenyteremben állunk.

Az igazi meglepetés akkor ért, amikor arab szolga szélesre tárta az ebédlő kettős ajtaját: „Lunch is ready.” Addig nem láttam hasonlót: legalább 50 négyzetméteres, enyhén téglalap alakú, díszparkettás terem, a közepén óriási asztal, a székek körben a falaknál és két ablakmélyedésben kis kerek asztalkák. Mi a csuda ez, kaptam gondolatban a fejemhez! Leizzadtam, de mint fővendégnek lépnem kellett előre és léptem. A magyar csapatban – istenemre mondom – senki sem esett még be svédasztalos ebédre, nem súgott senki. Az asztal dugig volt pakolva ételekkel, levesre nem emlékszem, de harminc főétel, gyümölcs, édességek és középen, másfél méter hosszú ezüsttálon egy méretes sült malac, mazsolás, mandulás, citromos kusz-kuszon hasalva és a szájában pirospozsgás alma. Arab, muzulmán világban. Mintha káprázott volna a szemem. Mielőtt belebotlottam volna az asztalba, megláttam a megmentőmet, a tányérokat, evőeszközöket a hátán hordozó tálalóasztalt. A házigazda is megérthette a zavart és annak okát, mert mellém lépett, és mentőövként ajánlásokkal segített, elmagyarázta, melyik étek micsoda, hogy szokták fogyasztani.

A még igazibb meglepetés ekkor következett: megnyílt a szemközti ajtó és kecsesen belibegett a terembe két szénfekete hajzuhatagot, villogó fekete szemeket és földet söprő selyemruhát hordó huszonéves hajadon. Mintha az ezeregy éjszaka meséiből léptette volna elő őket Aladdin vagy Seherezáde. Egyenest hozzám léptek, kezet nyújtottak, a házigazda félrebillentett fejjel elsuttogta, hogy a lányaim és mondta a nevüket. Egyikőjük 26, a másik 28 éves. Mindketten magasak, nyúlánkak voltak, hosszú hajuknál csak a szemükből is sugárzó mosolyuk bűvölt el jobban. Szorgosan segítettek válogatni, átvették apjuktól a házigazda szerepét, magyarázták, mi micsoda, majd odakísértek az egyik ablakmélyedésbe. A távozás előtti percekig velem foglalkoztak, két bűvös szépség udvarolt körül. Európában is ezzel írnák le a viselkedésüket, az arab világban pedig, ahol a család hölgytagjainak legfeljebb a kézfeje villanhat meg, amikor benyújtanak valamit a résnyire nyíló ajtóban, a viselkedésük több mint elképesztő volt. Az ebéd rendkívül finom volt, de az események csúcsa a végére maradt: a fehér marcipán-galambbal díszített tortát odahozta valamelyikük, és a torta felvágása előtt a tányéromra tették a figurát, bámulatos kecsességgel. A két fiatal szír szépség finom, halk udvarlásának tárgya lettem. Az ezeregy éjszaka jutott az eszembe.

A papa persze észlelte a zavarom és elmondta, hogy ők nem arabok, hanem ősszírek, megmaradt sziget az arab tengerben. Katolikusok és a szokásaik gyakorlatilag európaiak.

A lányai Európában nevelkedtek. Több európai nyelvet beszéltek.

Hosszan ismertette, hogy a szírek a kereszténység első hívei közé tartoztak, ezért épült itt a híressé vált kolostor, ezért nyíltabb a nők viselkedése. Az egész délután emlékét, amit ezzel a kedves családdal töltöttem, örökre a szívemben fogom őrizni. Számomra új etnikai csoport, kicsi ugyan, de egy valamikor nagy nemzet kultúráját őrzik, ápolják.

Nem emlékszem, a felesége miért nem jelent meg. Csak dereng, hogy már nem élt.

Még egy rendkívüli emberrel hozott össze a sors. A vásár bezárása után elkezdtem a helyi vállalkozók számláinak rendezését. Jön az asztalos, tanulmányozom a papírjait és csodálkozva emelem rá a tekintetem: a vállalkozót Sabo-nak hívják. Magyarázom, mi lepett meg, kérdezem, magyar származású-e? Magyarul „tailor” a neve. Rajta a csodálkozás sora. Tágra nyílt szemmel néz rám: már hogy lenne az, örmény. A szülei menekültek idáig a pogromok elől. Most ismét rajtam a sor, hiszen jól tudom: minden örmény neve … jan-nal végződik. A kedves úr velem szemben tagad, azt mondja, hogy igen, a …jan az általános szabály, de vannak ritka kivételek, és a Sabo egyike ezeknek. Minden milliomodik örménynek az alaptörvénytől eltérő neve van. Ilyen milliomodik ő is. Elkezdünk beszélgetni az örményekről, szerencsétlen, hányatott sorsukról, arról, hogy mi is, ők is mennyire szétszóródtunk a világban. Ő elmondja, a szülei miként menekültek el a Szovjetunióból, és telepedtek le Szíriában, én elmesélem, hány örményt ismertem moszkvai tanulmányaim alatt, megemlítem volt csoporttársamat, Ananyikjan-t és kedvencemet, Sarojan-t, a nagy amerikai mesemondót, és Sabo úr váratlanul sírva fakad, krokodílkönnyek gördülnek le az arcán. Megrendülten nézem, hiszen második generációs örmény, Szíriában született és itt élte le egész életét. Kínlódva kiböki még, hogy nem emlékszik a hazájára, soha nem járt ott, aztán könnyekbe fulladnak a szavai. Megfacsarodik a szívem. Igazam volt, hogy meghátráltam a spliti kikötőben?

Milyen hihetetlen erő is ez a honvágy!

Még egy utazást kell megemlítenem itt is, bár – miután Beirutba utaztam át – Libanont érinti, ezért részletesebben ott írok róla. A pavilonunk egyik exponátuma nagyon késett, és képtelen voltam kezelhető információt kapni otthonról, Libanonnal pedig, ahonnan érkeznie kellett volna, rettenetesen nehéz volt kommunikálni. A kirendeltség azt tanácsolta, menjek át taxival (!) Beirutba, és személyesen tisztázzam a helyzetet az ott székelő szállítmányozó céggel. Így is tettem.

Az utazás unalmas és fárasztó volt, de a határátlépést követő változások egyszerűen elképesztettek: a sivatag kertté vált, a szigorú szíriai pénzügyi szabályozást 12-13 éves fiúcskák váltották fel, akik óriási valuta-kötegekkel a kezükben rohantak hozzám, a valuták között forintot is felfedeztem. Megkérdeztem az egyik legénykétől, mennyiért vált forintot dollárra, és azonnal, szemrebbenés nélkül mondta – jó angolsággal – az úgynevezett kereskedelmi árfolyamot, ami tán a szíriainál is keményebb magyar pénzügyi rendszer bonyolult kalkulációs rendszerének eredményeképpen alakult. Hihetetlennek tűnt ez a rugalmasság!

A kirándulásokban elmerülve teljesen elfeledkeztem magáról Damaszkuszról. A feledékenység oka valószínűleg, hogy a várost – legalábbis ahogy most próbálom megerőltetni az agyam – eléggé futtában volt módom „bejárni”, sétálgatni nem igen tudtam. A rettenetes menekülttáborok mély nyomokat hagytak bennem, ezen kívül kevés dolog vetítődik most a lelki szememre. Érdekes módon az első a mozgó kávéárus, akibe úton-útfélen, kereszteződésekben, különösen a Szuk környékén belebotlott az ember. Bronz tartályt cipelnek a hátukon, ami egyben kávéfőző is (ha az emlékezetem nem csal meg), amiből cső nyúlik előre, a kis csészéket tartalmazó kosárkához. Ordítoznak, a kávét ajánló valami mantrát adnak elő, szinte futnak, rohangásznak ide-oda, és az általuk felszolgált kávé pokolian erős. Eszembe jut a Szuk is, sajnos – elég szégyenteljes dolog – a rómaiak Jupiter templomának romjaiból induló bejárata csak ködösen. Rá kellett néznem az Interneten előhívható fotóira, hogy rádöbbenjek: ez a Krisztus születése előtti években épült emlék romjaiban is bármely rómaikori épülettel összemérhető szépség. Maga a Szuk életemben az első keleti bazár, és valószínűleg a legnagyobb is az általam látott összes között. A világon mindent megkap a vevő, amit csak el tud képzelni, de a legérdekesebb boltok a régiségekkel foglalkozók. Belépve egy legkevesebb 4 m magas, óriási antikvitás „áruházba”, elámultam az asztalokon és a pár létező polcon uralkodó abszolút rendetlenségen: vas és acél, vörösréz és bronz, fa és textília, kerámia és porcelán, szép holmik és szemetek égigérő hegyekben. A bolt tulajdonosa, vagy első embere azonnal ostrom alá vett, célom és hazám iránt érdeklődve. Óvatlanul kiböktem, hogy magyar vagyok, lecsapott rám: „Barátok, nagyon jó barátok, 12,5% engedmény!” Úgy emlékszem, nem tudtam valami teljesen felesleges és használhatatlan holmi megvétele nélkül szabadulni.

Husszein elvitt a város közepén lévő műhely-központba is, azt hiszem, közvetlenül a Szuk mögé, ahol kellemesnek tűnő körülmények között, egymás mellett dolgoznak arab és zsidó mesterek. Vajon megmaradt-e ez a békés atmoszféra? Most beugrik a legfontosabb látnivaló is: az Omajjád (Umayyad) Mecset, másként Nagy Damaszkuszi Mecset. A Keresztelő Szent Jánosnak dedikált keresztény bazilikára épült 706-tól 715-ig. Lehunyt szemmel és az általam készített fotóra nézve se látom azonban a világ egyik legnagyobb és legrégibb mecsetét teljes méltóságában. Pedig a leírások és Internet-fotók varázslatos látnivalóra utalnak. Nem lehet véletlen, hogy az iszlám világ negyedik legszentebb helyének tartják. A hihetetlen területet elfoglaló imateremben tekinthető meg Keresztelő Szent János sírja, valószínűsítik, hogy a feje valóban ott van eltemetve. Csak leírásokból idézem magam is, hogy a szentet a muzulmánok is sajátjuknak tekintik! Még két rendkívül jelentős sír található a mecsetben, illetve a mellette lévő kis kertben: Mohamed unokájának, Husszeinnek (ugyancsak a fejét tartalmazó), és a kurd (!) származású Szaladinnak, Egyiptom és Szíria első császárának a sírja, az utóbbi sikeres harcot vívott a keresztesek ellen. Három minaret díszíti a mecsetet, híres még az óra- és a kincstár-kupolája.

És elkövetkezett a pillanat, amikor búcsút kellett mondanom Szíriának, Damaszkusznak, a vásárnak, Husszeinnek. A kirendeltségiek megkértek, vigyem el az éppen esedékes futárpostájukat (szigorúan titkos diplomáciai küldemény), amit a reptéren adnak át. A reptéren kaptak észbe, hogy a csomagot az irodában felejtették, megkérték Husszeint, rohanjon vissza, és próbálja meg a csomagot még a gép felszállása előtt elhozni. Elbúcsúztam Husszeintől arra az esetre, ha nem érne időben vissza. És tényleg nem találkoztunk, mire be kellett csekkolnom. Már a gép felé sétáltam a felszálló utasok sorában, amikor a kirendeltség egyik embere futva utolért és átadta a postát. Félúton jártam a gép felé, amikor meghallottam: valaki a nevemet kiabálja. A hang felé fordulok, nézek kutatóan visszafelé, látom, hogy Husszein áll a kerítés túloldalán, és kapaszkodik belé, mintha át akarna mászni rajta. Kilépek a sorból és futok vissza ehhez a jó emberhez. Kezet akarnánk rázni, de csak az ujjaink érintik egymást. Látom, sír, könnyek futnak le az arcán, suttog valamit. Ó, édes jó istenem, egy felnőtt arab, aki szolgált nekem! És krokodílkönnyekkel búcsúzik tőlem! Ilyet férfiembertől soha máskor, másutt nem láttam. Soha többé nem láttam viszont ezt az aranyszívű embert! Ha lehetővé válna, hogy találkozzam halálom előtt azokkal, akik közel álltak hozzám kicsit zűrösre sikeredett életem során, az elsők között lenne, akit meghívnék.

Be is csukhatom Szíria, Damaszkusz, Malula, Boszra, Homsz és Latakija kapuit, az országét, a városokét, amelyek – nem érdekes? – Nyugatot jelentettek számomra, az első pillantást a másként működő világba.

Egyetlen nagy hibát vétettem Szíriában: nem látogattam el Palmyrába, annak a királyságnak a romjaihoz, amelynek nő uralkodója volt. Keressenek rá az Interneten, érdemes.

*

Negyvennégy év száguldott el. Valahányszor Szíriára gondolok, felmelegszik a szívem. Eszembe jut Husszein baráti alakja, az örmény úriember, Szabó, aki ismeretlen hazája iránt érzett honvágy miatt sírt, a lakásunk zöld gyümölcsfái, az egyszerűen fantasztikus ifjú hölgyek, egy magyar vállalat képviselőjének lányai, a boszrai római amfiteátrum, a malulai kacsingató hölgyek és az ottani ebéd, és elképzelem Husszeint a sátra előtt ülve…

A valóság, a szituáció az országban azonban borzasztóan megváltozott… Az USA Szíriát a gonosz tengelye tagjaként bélyegezte meg, az igazi gonosz, George W. Bush teljességgel jogtalan klasszifikációjának áldozataként.

Amikor először hallottam a szíriai “felkelésről”, a reakcióm (amint meg is írtam “Világok, népek, emberek” című könyvemben): Nehéz szívvel gondolok a barátságos emberekre, az ottlétem óta bekövetkezett fantasztikus fejlődésre. Biztos vagyok viszont benne, hogy növekvő ortodoxia lesz a változások nemkívánatos eredménye. Nagyon fogok örülni, ha demokratizálódás és modernizáció (gazdasági és vallási) lesz a jellemző trend.

A reményeim azonban álomnak bizonyultak.

Elkezdtem tanulmányozni a fejleményeket, az események kitörésének okait és lehetséges gyógymódjait, Szíria jövőjét. Hamar rá kellett jönnöm, hogy a helyzet lehetetlenül bonyolult.

Az egyik oknak kétségkívül az alacsony életszínvonalnak kellett lennie, legalábbis az ország egyes részein.

Az is világossá vált, hogy etnikai feszültség van a vezető “elit” és a lakosság többsége között.

Az ellentmondások egyike vallási jelleget visel. Asszad szekuláris alapon vezette az országot, és bár az “ellenzék” számtalan csoportból áll, egy aspektus közös: valamennyien extrém iszlamista doktrinák követője. A fundamentalista Muszlim Testvériség vált az ellenzék legerősebb csoportjává. Ezt a szervezetet korábban elnyomták több arab országban, Szíriát is beleértve, ahol a tevékenységük az 1982 évi hamai vérontás (Hama massacre) néven ismert eseményhez vezetett. Ez a szörnyű esemény azzal kezdődött, hogy a Muszlim Testvériség mintegy 70 Ba’ath-ista vezetőt mészárolt le, ami az Asszad rezsimet a merénylők elleni támadásra késztette, amikoris a földbe taposták őket. Így bosszúvágy forr bennük.

Valószínűleg fontos ok, hogy Szíria gazdasága egy ideig szocialista jelleget viselt: az állami szektor domináns volt (és ma is az), a legfontosabb szektorokat az állam ellenőrizte (és teszi ma is). Ez sértette a növekvő magánszektor és a külföldi tőke érdekeit.

Asszad rendszere szoros kapcsolatot tartott a Szovjetunióval, majd annak összeomlása után Oroszországgal. Az utóbbi évtizedekben Kína is erős politikai és gazdasági szálakat épített ki az országgal.

Az orosz Rosoboronexport Szíria fő fegyverszállítója. Az onnan származó import olyan fegyvereket is tartalmazott, mint tank- és légvédelmi rendszere, MIG vadászgépek, Yak-130 harci repülőgép, sőt két Amur-1650 típusú tengeralattjáró. Kína külügyminisztériuma tagadja, hogy fegyvereket szállítana Szíriának. Valamennyien tudjuk, hogy ilyen esetben a fordítottja igaz.

Ez a “kommunista” (és a kommunizmus után orosz) befolyás nyilván vörös posztó az iszlám szélsőségesek szemében.

Nem kétséges, a konfliktus csak úgy tudott mélyülni, hogy a “felkelők” fegyverhez jutottak.

Hogy történhetett meg?

Az egyik fontos út: kézifegyvereket kapni a nemzeti hadseregtől.

“Sok foglyot ejtettünk a hadseregtől“, mondta az „ellenzéki“ hadsereg tagja. „Haza engedtük őket azzal, hogy hozzanak kisebb összeget, feltételül szabva, hogy nem térnek vissza a rendszerhez.  A pénzt fegyverek vásárlására fordítottuk.“

Megfigyelők szerint „ez a furcsa ciklus, foglyok cseréje fegyverekre, az úgynevezett forradalom óta jól működött a felkelő erők és Bashar al-Assad elnök hadserege között.“

Egyesek úgy becslik, hogy van olyan település, ahol a fegyverek 40%-a származik a hatalomtól. A fogoly-fegyver csere eddig közel 80 000 USD-t eredményezett fegyvervásárláshoz, mondta a csoport vezetője. A fegyvereik további 50%-át összetűzések során szerzik. A maradék 10%-ot külföldről adományozzák és csempészik be, vagy magánkereskedőktől vásárolják, főként Irakból.

A The New York Times jelentése szerint az illegális támadó kézifegyvereket, tankelhárító rakétavetőket és egyéb fegyvereket a CIA juttat a szíriai ellenzéknek. Egyes felkelői vélemények szerint a CIA vállalkozása veszélyes.

---

A szélsőséges erőket támogatók azt állítják, hogy a konfliktus politikai reformok követelésével indult a Közel-Keletet és Afrikát végigsöprő Arab Tavasz mozgalom folytatásaként, de polgárháborúvá szélesedett, amikor az al-Asszad rezsim lesújtott a tüntetőkre. Nem akarják észrevenni, hogy a felkelők erői megengedhetetlen terrorista módszereket alkalmaznak.

Egyetlen példát említek: 2012 nyarán Homs-t elfoglalták a “felkelők” és terroristák, akik azzal a fenyegetéssel követelték a nemzeti hadsereg maradékainak távozását, hogy különben megölik a polgári lakosságot.

Az Arab Tavasz támogatása általában is durva hiba:

Utalok két Arab Tavasz ország alkotmányára (constitution17) Tunézia (az első) és Egyiptom ( a legerősebb):

Az english.alarabiya.net tanulmányból adok rövid idézetet. “A törvény oszlopai: Miként értékelhető Egyiptom és Tunézia alkotmánya?” A “Jogok és Szabadságjogok” fejezetben kezdődik: Egyik se fogadja el az emberi jogok egyetemességét. Tunézia alkotmánytervezete feljogosítja az országot, hogy elutasítsa nemzetközi konvenciók adaptálását, ha  ellentétesek az alkotmánnyal [nyilván az emberi jogok általánosságát érintve], míg Egyiptom alkotmánya azt követeli meg, hogy a szabadságjogok (freedoms and rights) “nem mondhatnak ellent az alkotmányban foglaltakkal és az Iszlám Sárijával. Nincs szükség további elemzésre, legalábbis számomra. Tudom, hogy amikor Kadhafi hatalomra került és lépéseket tett a sárija kegyetlenségének enyhítésére, orvosoknak kellett leoperálnia (levágnia) a tolvajok kezét, balta használata helyett.

Egyiptomban 21 focidrukker kivégzésére (!) készülnek…

Szíriai felkelők a közelmúltban ejtették foglyul az ENSZ békefenntartó erőinek 21 emberét, és tartották őket túszul egy ideig…

Izrael falat épít a szíriai határon, deklarálva, hogy fél a muszlim fundamentalistáktól, ha az Asszad-rendszer összeomlik. Van egy mondásunk: “Két legyer egy csapásra!” Ilyen fal építésével végérvényesen annektálni fogják a Golan-fennsíkot.

Azt hiszem, a Szíriában zajló események legfontosabb aspektusa az az olaj- és gázmezők, amelyeket a Földközi-tenger izraeli-szíriai-libanoni partjainál találtak. Izrael már a kitermelésnél tart meghatározott területeken; a szíriai harcok legalább részben a Szíria felségterületéhez tartozó mezők kutatási- és termelési jogaiért folyik.

---

Mi a Financial Times véleménye?

Idén február 26-án az egyik legbefolyásosabb lap “Új fegyverek mélyítik el a szíriai konfliktust” című online cikkében kifejti, hogy “A rendszer rakétacsapásai és a felkelőkhöz frissen áramló fegyverek mélyítik el a szíriai polgárháborút akkor is, amikor a felek tárgyalnak a politikai megoldás felé haladásról. (…)

Szíriában megnövekedett az erőszak az elmúlt néhány héten, amit az elemzők az új fegyvereket használó felkelők támadásainak és a Bashar al-Assad elnökhöz lojális erők azon törekvéseihez kötik, hogy élhetetlenné tegyék az ellenzék-uralta területeket. (…)

A felkelők katonai akcióit ismerő személy szerint Szaud Arábia mind Észak- mind Dél-Szíriába irányuló nagy fegyverszállítmányokat finanszírozott, beleértve sok könnyű fegyvert, légvédelmi- és tankelhárító rakétákat. (…)

Az erőszak ellentmond mind a szíriai kormányzat, mind az ellenzék vezető hivatalnokai nyilatkoatainak, miszerint a korábbiaknál szívesebben tátgyalnának. Az Asszad-ellenes erőknek  ezen a héten találkozniuk kell a “Szíria barátai” elnevezésű csoportosulás és a meghatározatlan támogatást igérő Mr. Kerry közötti találkozón.

A Nemzetközi Krízis Csoport (International Crisis Group) Szíria szakértője, Peter Harling szerint azonban egyik oldal se reménykedik tényleges tárgyalásokban, helyette mindkét fél arra törekszik a tárgyalások lehetőségének fenntartásával, hogy megfeleljen a két éve folyó erőszakkal elégedetlen növekvő számú választókörzet elvárásainak.”

“A társadalmon belül mind többen frusztráltak attól, amit látnak,” mondta Mr. Harling. “Ezen próbálnak mindkét fél elemei játszani.”

Másik forrás, amelyik segít a végleges, már kellően tiszta véleményem meghatározásában, az Al-Jazeera, amelyik Rómából jelenti (csak kiemelt szakaszokat idézek):

“Nyugati és arab kormányok tettek anyagi támogatásra ígéretet a szíriai polgári ellenzék számára, és az Asszad-kormány részére történő fegyverszállítások azonnali beszüntetésére hívtak fel. (…)

A Szíria barátai csoport római találkozójának záró nyilatkozata hozzátette: ‘A rendszernek azonnal be kell szüntetnie lakott trületek válogatás nélküli bombázását, ami az emberiség elleni bűn és nem maradhat büntetés nélkül.’ (…) ‘A miniszterek több politikai és anyagi támogatást ígértek a (szíriai nemzeti) koalíciónak, mint a szíriai nép egyetlen legitim képviselőjének, és több konkrét segítséget fognak Szíriába juttatni.’ (…) Nem fogalmazták meg a nyújtandó támogatás milyenségének részleteit. (…) A nyilatkozat ugyanakkor elítélte a harmadik országok rendszernek nyújtott változatlan fegyverszállításait.’

A szíriai ellenzékkel és főként azt támogató európai és arab országokkal folytatott tárgyalásai után John Kerry, az US külügyminisztere kijelentette, hogy országa új 60 millió USD segítséget fog nyújtani, és a felkelő harcosokkal fog dolgozni.

Az US először tervezi nem-gyilkos segítség, beleértve élelmiszerek és egészségügyi eszközök szállítását a szíriai kormány ellen küzdő ellenzéki harcosoknak, és meg fogja duplázni a polgári ellenzéknek nyújtott segítséget, mondta az amerikai külügyminiszter a szíriai ellenzéki vezetőkkel tartott közös sajtótájékoztatón.

Az Egyesült Államokban Barack Obama elnök a felkelők kiképzését és számukra olyan védelmi eszközök szállítását tervezi, mint éjjel-látó távcső, testvédő felszerelések és harci járművek, mondták a tárgyalásokkal tájékozott források.

A kiképzés segíteni fog a felkelőknek, hogy használják erőforrásaikat. A források egyike szerint stratégiai és gyakorlati kiképzésben részesítenek rendőri erőket, hogy al-Asszad bukása után átvegyék a rendfenntartást.

Két korábbi gyarmatosító hatalom tette világossá a közelmúltban, hogy mindenképpen segíteni fogják az ellenzéket, taglalva a szállítmányok fajtáit:

William Hague, Nagy-Britannia külügyminisztere azt mondta, hogy országa új segítséget fog nyújtani, “mert“ nem nézhetjük tétlenül, hogy a krízis elmélyül, és életek ezrei forognak kockán.

A francia külügyminisztérium hivatalnoka úgy nyilatkozott a CNN-nek, hogy Franciaország tanulmányozza éjjel-látó berendezések vagy testvédő eszközök szállításának lehetőségét a felkelőknek.

---

A belföldi helyzet napról-napra romlik: kenyérért és háztartási gázért órákig kell sorban állni az országban.

A 2011 márciusában kezdődött összetűzések óta meghaltnak mondott 60 000 főn túl 940 000 ember menekült el az országból, és Szíria 20 millió lakosának mintegy 10%-a kényszerült lakhelyváltoztatásra az országon belül, az ENSZ menekültügyekkel foglalkozó irodája adatai szerint.

Fontos megjegyezni, hogy nyugati vélemények szerint “sok lakos azért menekül el az országból, mert elegük van a mind erőszakosabb és felismerhetetlen ellenzékből! Az elemi szükségletek rossz beszerzési viszonyai mellett – minden bizonnyal – ez a legfontosabb ok.

---

Az egész helyzet összefoglalható néhány szóval: az iszlám fundamentalistákat a szekuláris kormányzat ellen támogató külföldi intervenció, a “parádét” már az új külügyminiszter, John Kerry által képviselt USA vezeti.

Az ostobaságnak nincs határa (angol mondás)! Vagy ez már több, mint ostobaság?

xxx

LÍBIA, 1969-72

Szerencsés voltam, a fenti időszakban két (vagy három) alkalommal, mindig két hónapnál hosszabb időt tölthettem Líbiában, mint a Tripoli Nemzetközi Vásár magyar pavilonjának igazgatója.

Tripoli kellemes város hosszú és zöld tengerparti sétányával, érdekes erődjével és benne múzeummal, a régi városrésszel, aminek keskeny utcáinak mindkét oldalát egyszerre meg tudja érinteni a középen álló ember, és a szuk, ami igazi élénk piacként működött Kadhafi és ifjú társai puccsát követően még néhány évig. Találkoztam a fiatal katonacsoport mindkét vezető tagjával Kadhafival és Dzsaluddal. Talán egy, legfeljebb két évvel első kintlétem előtt vették át a hatalmat katonai puccsal. A királyt nem ölték meg, csak letaszították a trónról. Kis csapat, pár rendkívül fiatal tiszt hajtotta végre a gyors, vértelen akciót, Kadhafi talán 28, Dzsalud, a második ember 26 éves volt.

Kadhafi remek fickónak tűnt akkoriban. Jóképű, nyúlánk, sportos fiatalemberként maradt meg az emlékezetemben, szerintem a fehér lányok is pisiltek volna utána. Jól átgondolt politikai lépés szerencsés kezdeményezettjei voltunk, mind Kadhafi, mind Dzsalud szalagvágás után zsinórban a magyar pavilonhoz jött. Hírek szerint utálták mindkét imperialista hatalmat, az USA-t, ugyanúgy mint a Szovjetuniót, de a szocialista elvekkel szimpatizáltak, így a kis szocialista Magyarországot tüntették ki nyitó-látogatásukkal. Kadhafi viszonylag kis sleppel érkezett, tempósan, de nem udvariatlan sietséggel nézte végig a pavilont. Az első alkalommal nem lehetett biztonsági embereket látni körülötte. Határozott, kiemelkedő egyéniség képe rajzolódott ki a fellépéséből. Úgy hírlett, hogy nem szégyelli egyszerű beduin származását, rendszeresen, egyik arab hírforrás szerint minden szabad hétvégéjét beduin szülei sátorában tölti, bogárhátú VW-en közlekedik, amit maga vezet. A második alkalommal már négy géppisztolyos baka kísérte, állítólag nemrégiben rálőttek a kocsijára, a karján meg is sérült. A bogárhátúról is leszokott.

A szerző Kadhafi-val

Az elvei vegyes salátát képviseltek. Pozitívak: a nőket egy tollvonással felszabadította, csak Libanonban és Egyiptomban láttam ennyire európaian öltözködő, viselkedő nőket (legalábbis utcán és hivatalban); jól mulatott mindenki azon, hogy kidobatott minden széket a hivatalokból, szorgalmasabb munkát remélve az álló helyzetben dolgozóktól, és valószínű nem téves az információ, miszerint ő volt a kezdeményezője az olajár drasztikus emelésének, ő tette gazdaggá az arabokat. Negatívak: Az iszlám törvénykezést ugyan „humanizálta”, de fenntartotta. Kerengő hírek szerint nem bárddal vágták le a tolvajok kézfejét, hanem kórházban, orvosok (?) operálták le. Ábrándokat kergetett, talán nagyon becsületesen (még), talán már hatalomőrülettől vezérelve az egész arab világ egységesítését hirdette meg. Megírta nagyon ostoba „Zöld Könyv”-ét. Innen már minden furcsa: diktátorrá vedlés, aztán nyugodtabb kormányzás, aztán megbékélés a szomorú valósággal, aztán behódolás a liberális (!) kapitalizmusnak. Kevés bonyolultabb emberi lélek létezhet ezen a sárgolyón! Apropó: kidobott székek! Nemrég tanultam meg egy ki-mit-tud-show-tól, hogy honnan származik az idióta kifejezés, azaz inkább fogalom? A görögök hívták így a közalkalmazottaikat. És mivel azok nagyon ostobák voltak, elterjedt a világon a nagyon ostoba emberekre ragasztott idióta jelző. Kadhafi valahol nagy ember lehetett, hamar azonosította a saját közalkalmazottait a görög idiótákkal.

És miért maradunk mi el Kadhafitól?

A világ ma Kadhafit a legrosszabb diktátorok egyikének tartja.

Az igazi baj akkor kezdődhetett, anikor elkezdte hinni, hogy ő a bölcsesség és igazság egyetlen forrása. Es ez maga a vég!

Dzsalud ránézésre is jelentéktelenebb figura volt, akkor még hallani-látni lehetett, azóta – azt hiszem – elhalványult a csillaga. Alacsony, szinte törpe termet villan fel, más semmi. Ha minden igaz, kétszer találkoztam vele, az emlékeimben a következő sztori ragadt meg: Nyitófogadás, illetve komplett vacsora. Úgy tűnik most, a messzi távolból, hogy valami egyéb fontos hivatali elfoglaltság, mondjuk a később ismertetett miniszterhelyettes fogadása miatt elkéstem róla. A második fogásnál tartottak, amikor lihegve belibegtem, az ajtónállók nagy csodálkozására. Helyet mutattak egy asztalnál. A vacsora a második fogásnál tartott. Az előételt és levest bekaptam, de épphogy az orrom elé tették a finom illatokat árasztó báránysültet és megtettem első kés-villa manőveremet, amikor óriási evőeszköz-csörömpölésre kaptam fel a fejem. Megdermedt minden mozdulatom. Látom, hogy asztalszomszédaim intenek a pódium felé és felállnak, kapom én is magam. Látom, hogy Dzsalud és sleppje távozik. Felmerült bennem, hogy visszaülök és legalább a bárány-cafatokat eltüntetem az éhen maradt gyomrocskámban, de aztán felülkerekedett bennem a fegyelmezettség, nagyot nyeltem és elosontam a tömeggel együtt.

A jelentősebb személyiségek látogatását előre jelezték. Kapom a soros levélkét a vásár PR-akárkijétől, holnap ekkor és ekkor megtekinti a vásárt az Arab Emirátusok Szövetségének elnöke. Riasztom a riasztandókat, a Nagy Vendég érkezése előtt kialakul a fogadósor, valami nem nagyon parázs vita kialakul a sor elején (hol másutt?), hogy kit melyik szentséges VIP-hely illeti meg, de pofozkodás nélkül rendeződik a Nagy Ügy. Jön a burnuszos, nagyon fiatal magasságos látogató, viszonylag kis uszály kíséri. Hozzám ér és nyújtja a jobbját. Egymás szemébe nézünk, én majdnem leülök: tükörbe néztem, az emír a másodpéldányom volt, ikrem. Ugyanaz a barna bőr, bajusz-kecskeszakáll, fekete szemek. Látom, benne is rezzen valami, de egy villanásnál többet nem érek meg neki, megy tovább. Szerteszét a nagyvilágban lebeghetnek ikertestvérek. Legalább egy mondat erejéig megállíthatná őket ez a fantasztikus azonosság! Három további találkozóra kell még kitérnem (nem feltétlenül ugyanabban az évben történtek).

Érdekességszámba ment az USA-pavilon igazgatójának a nyitás előtti napokban tett villámlátogatása. Odajött a pavilonhoz, engem keresett. Nem akart leülni, csak úgy, a pavilon bejáratánál gratulált. „Hihetetlen, hogy ilyen egyszerű eszközökkel, kézimunkával ilyen szép installációt tudunk varázsolni a pavilonba.” – mondta. Igen, így ment ez akkoriban. A nyugatiak nagy része, a cégek szinte kivétel nélkül hoztak egy-két járgány cuccot, összerakták a tartóelemeket, kész tablókat aggattak fel rájuk. Hogy esetleg nem volt annyira szép? Többnyire ők se mutattak rosszul. És fele fuvarköltség, negyed idő és bérköltség, versenyképesebb az egész.

Meghatott az elismerése, kedves volt tőle, úgyhogy beinvitáltam a kis irodámba, megkínáltam Tokajival. Majdnem barátságot kötöttünk. A fogadásokon mindig váltottunk pár szót.

Ugyancsak meglepő volt három formozai (tajvani) emberke látogatása, a pavilonjukat képviselték (mondták). Nagyon furának éreztem, mivel a két ország közötti kapcsolat akkoriban –273 C fokon állt. Jót csevegtünk, mert ők se tudtak jobban angolul, mint én. (A nyelvtudás egyik bizarr kínja, hogy aki jobban beszél nálad, az felhúz valamennyire magához, aki rosszabbul, az lehúz magához a sárba.) Nem okoztunk gondot egymásnak. Mintegy húszperces beszélgetés után megkértek, üljek közéjük, hogy csoportképet készíthessenek. Hezitálva fogadtam el a javaslatot, mert láttam, hogy cégem egyik embere „közelről figyelemmel kíséri” a történteket. Semmi dolga nem volt a pavilonnal, az utaztatását nyilvánvaló ajándékként könyveltem el. Nyíltan büszkélkedett azzal, hogy „biztonsági ember”, ami – éppen ezért – nem igen lehetett. Az ember egyszerűen megszokja, hogy az ilyesfajta „besúgóktól” félnie kell a merev állami rendszerekben. Alig távoztak a tajvaniak, félrehúzott és kérdőre vont: „Nem tudod, hogy tajvaniakkal tilos érintkezni? Ráadásul hagyod magad lefényképezni, most ellenséges propaganda-eszközzé váltál.” Köpni lett volna kedvem, de visszafogtam magam. Az egyik legfontosabb esemény minden külföldi rendezvényen a hivatalos magyar delegáció látogatása. Ezúttal az egyik legtörpébb nagysággal hozott össze a sors: valami Kiss dereng, a KGM (fiatalabbak kedvéért: Kohászati és Gépipari Minisztérium) fő miniszterhelyettese. Pár napja volt nyitva a vásár, amikor megérkezett és tiszteletét tette vagy kétszer is a vásáron. Egy dolog vonzotta, a kaja-pia. A kirendeltségvezető azonnal jól leizélt, mert a Nagy Elvtárs kedvenc italából, az Egri Bikavérből nem maradt egyetlen üveggel se, megittuk a melósokkal. Szóvá tette az első látogatása után a kirendeltségvezetőnek, amikor végigszaladt a picuri pavilonon, ami nem igen érdekelte. Az nem, de a felszolgált szendvicsek és italok aztán rendkívüli módon! Megkértek (Ő és a kirendeltségvezető), hogy kísérjem el őket a szovjet pavilonba (orosz tudás), ahol vedelte a vodkát, meg zabálta a kaviárt. Aztán mentünk két szocialista és három nyugati pavilonba, amit elibe raktak, azt bedöntötte. Sült a képem, de nagyon!

Az akkor egyetlen magyar TV riportere, B., akinek a magyar pavilon sikeréről kellett riportot készítenie, megkért, szervezzek meg részére interjút Líbia zsidó közösségének főrabbijával. Megtettem, de nem tudtam részt venni a felvételen. B. elégedett volt: érdekesnek találta. Mi más lehetett volna? Maga a tény, hogy egy ortodoxabb fajta arab országban zavartalanul éltek zsidók, az kellett legyen.

Említettem már? Több magyar disszidens is dolgozott Tripoliban, akik 1956-ban hagyták el az országot, ezért megbélyegzetteknek tekintette őket a hivatalos magyar világ. Egy USA-béli olajvállalatnál, az Occidental-nál dolgoztak, amelyik uralta a líbiai olajkitermelést. Jó kapcsolatot ápoltak Magyarország Líbiában „állomásozó” hivatalos képviseletével, így én is bátorkodtam érintkezni velük (bár még mindig bűnnek tekintették otthon). Egyikőjük még fordítani is segített valami későn kiérkező szöveget. Négyen voltak, egy olajmérnök, egy számítástechnikus, egy pap és a csuda emlékszik még, mivel foglalkozott a negyedik.

Mind a négy magyar (joggal) büszke volt elért eredményeire, jövedelmére, életére, egyikőjük se panaszkodott honvágyra.

Az olajmérnök több dolog miatt maradt meg az emlékezetemben. Az egyik, hogy büszkén viselt egy nemesinek mondott előnevet, magyarázta, hogy ezzel gyorsan lehet érvényesülni az USA-ban. Jé, gondoltam, ki a fene hinné a tudományos világban élenjáró és demokratikusnak hitt birodalomról, hogy ekkora marhák? A másik, hogy vele játszottam meg kisded játékomat. Túlontúl is dicsekedett, hogy annyira, de annyira jól érzi magát az óceánon túli világban, egyáltalán nincs honvágya, hogy egy ilyen dicsekvése alkalmával feltettem egy cigányzene-lemezt a saját lemezjátszójára, mire könnyezni kezdett. Azóta, ha tehetem, hasonló próbatételnek teszem ki a külföldre szakadt és honvágytól mentességre büszke hazánkfiait. Többnyire kiderül, hogy igenis van honvágyuk. Különleges figura volta is megmaradt emlékképként. Klausztrofóbiás volt, mégpedig a legrosszabb fajta! Üvölteni kezdett, amikor beült mellém az anyósülésre és átnyúltam előtte, hogy lenyomjam az ajtaját záró fület: „Ne, ütni-verni fogok, ha lenyomod!” Aztán egyszer repülök valahonnan hazafelé, zürichi átszállással, felszállás után indulok a hátsó WC-hez, hát ott ül a folyosó melletti ülésbe süppedve a dühöngésig klausztrofóbiás barátom. „Hát te?” – vontam kérdőre. „Az egyetlen hely, ahol megszűnik a klausztrofóbiám: a repülőgép. Annyira abszurd helyzet, hogy értelmét veszti iszonyodni a bezártságtól.” Lehet, hogy azért virágzik az emberiség, mert ennyire abszurd börtön a Föld?

A számítástechnikus igazi magyar volt. Hamar kitalálta, hogy a szesztilalom élelmes és bátor ember számára paradicsom. Gyorsan csinált egy kis szeszfőzdét a háza pincéjében és az egész nyugati kolóniát ellátta piával. Degeszre kereste magát. Igazi, nagy, vállalkozó magyar volt, kalapot le!

A nem pap harmadikkal pedig az történt, hogy a zárás előtt pár nappal rohan hozzám a pavilonba a felesége, hogy amint szabadulok, menjek el hozzájuk, mert súlyos beteg a férje. Ahogy szabadultam a pavilonból, mentem hozzájuk, bevezet hozzá. Falfehér arc, üres tekintet és mindenféle zagyvaságot dadog. Hihetetlen sztorit mondott el a felesége: a betegség étvágycsökkenéssel kezdődött, majd erős szédülés jelentkezett, belázasodott, végül nem tudott felkelni, és teljesen elveszítette az eszméletét. Ott dolgozó külföldi orvosok is tehetetlenek voltak, csak sejtették, hogy valami féreg támadta meg az agyát. A feleség már nem kért tanácsot, segítséget, már nem volt rám szükség (tanácsot akart kérni, otthon hová érdemes vinni), mert megállapították, hogy valami trópusi betegség kínozza és akkor a legjobb a feleség szülőföldje, Dánia, ahol van – éspedig híres – trópusi betegségeket kutató kórház. Másnap el is repültek oda. Később megtudtam, hogy nem tudtak segíteni rajta, valami féreg egyszerűen felzabálta az agyát! Többször hívtak, látogassam meg a szaharai olajmezőiket, és ma is hibának érzem, hogy nem szakítottam időt az utazásra. A cég egész olajmezőjét egyetlen, a tripoli központjukba telepített számítógép vezérelte és ellenőrizte. A vásárra akkreditált orosz újságíró mesélte, hogy Kadhafi orosz olajszakértőket kért fel, tanulmányozzák, át tudnák-e venni a líbiai olajkitermelés irányítását, ha államosítaná az ipart. Kiváló orosz csapat tanulmányozta a kérdést két hétig, majd elutazott, és senki semmire nem kötelezte el magát azóta sem. Ijesztő incidensben részesített az arab ortodoxia, amikor az egyik magyar feleségét vittem haza a vásárról. Egy pillanatra meg kellett állnunk, hogy az esti fényben utat válasszunk egy kereszteződésben. Abban a pillanatban hatalmas furkósbottal rohanni kezdett felénk egy őr. A hölgy számára ismerős volt a szituáció, el innen, gyorsan, kiáltott rám! Megtanultam: ortodox arab országban, főként este, ne utazz egy kocsiban hölggyel.

A hihetetlen esetig nem érzékeltem, hogy a gyengébb nem iránti érzések ennyire rosszak lennének Líbiában, tele volt az ország dolgozó nőkkel. Az eset is rávilágított: a teljes felszabadulásuk még távol van. Ezt a véleményt erősítette az is, hogy ritkán jelennek meg férfiak társaságában, a nőknek többnyire csak a keze látható, amikor étkeket adnak be a ház urának és parancsolójának, vagy a „belső”, felszolgáló szolgának.

A líbiaiak nagyon büszkék magukra. Akárkivel váltottam erről szót, mind meg volt győződve róla, hogy líbiaiak nem lopnak. Az előforduló lopásokat a szomszéd országokból munkára érkezők követik el. Ez a meggyőződés annyira erős volt bennük, hogy lehetetlen volt nem elhinni.

Majdnem baráttá vált két ott dolgozó palesztin. Nem lehet nem megemlékezni róluk.

Minden bizonnyal nem az én érdemem, az elődeimé is, és főként üzleti érdek: kiváló volt a kapcsolat a pénzünket kezelő Barclays Bank osztályvezetőjével (vagy annak megfelelő rangú emberével). Alacsony, köpcös, kopasz, joviális úriember volt, amikor csak beléptem a bankba, mindig előkerült, üdvözölt, érdeklődött, hogy mennek a dolgok? Nem rejtette véka alá, hogy palesztin. Mint ahogy a banktisztviselők, a szállítmányozó cégek alkalmazottainak többsége is vagy egyiptomi vagy palesztin volt. Az elutazásom előtt három nappal bejelentettem, hogy zárjuk le a számlát, a további kiadásaimat már készpénzzel intézem. Meghívott barbeque-ra. Először hallottam ezt a szót, először élveztem a laza, kertben költött vacsorát. Vittem valamiket, talán virágot is, úgy dereng, hogy a damaszkuszi szírekhez hasonlóan a hölgyek is megjelentek. Óriási meglepetésben részesített: búcsúzkodás közben egy kis szőnyeggel ajándékozott meg. Csupa szív emberek, ez nem tartozott a kötelező üzleti udvariasság körébe.

Palesztin volt az a tejfelesszájú doki is, aki megszabadított végbelem egy kis begyulladt darabkájától. Kezdődött azzal, hogy amikor begyulladt, az egyik ott élő és dolgozó magyar felesége beajánlott az őket is ápolgató lengyel orvoshoz, akitől először kaptam kiváló nyugati gyógyszert, Venoruton-t, ami rendbe rakott. Aztán akkor-e vagy a következő évben üstökös sebességgel jött a fájó dudor, úgyhogy a város maszek sebészéhez zavartak. Arab. Tisztességes rendelő, de dísztelen és gyengén bútorozott. Gatya le, tüzetes szemle. Na, feküdjön ide oldalvást – mutat egy falmelléki priccsre -, kiégetem. Minden hajamszála azonnyomban az égnek állt, ismertem már ’59-ből, mit jelent ez a műtét. Budapesten, neves orvos szikével metszette ki: egy hét széklet-visszafogás ópiummal, aztán keserűsó, figyelmeztetés, hogy elájulhatok (vannak, akik…), aztán még napokig ápolják az ember hátsó felét, közben zárkarend a kórházban. Doktor, nem megy, nekem be kell fejeznem a pavilont, két hét múlva (saccolom most) meg kell nyitnunk. No problem – mondja ő. Van asztalos a munkásai között? Persze, van. Akkor vágasson ki vele egy akkora rétegelt falemezt, mint amekkora az autója ülése és folytassa nyugodtan a munkát. A holnapi napot azért hagyja ki. Fogott egy bazi tűt, három négy szuri, aztán mutatja az izzó forrasztópákát, ez a jó fegyver, meg egy csipesz villan. Még érzem, ahogy húzogatja az átkozott dudort, aztán csak a perzselt disznó kellemes illatát érzem. Két-három perc, valami sebkenőcs és ragtapasz rá, csak mára, mondja, holnapra már nem kell. Számla, fizetés, hálász (kész). Ha emlékezetem nem csal, már a szállodáig én vezettem, nincs arrafelé villamos, meg, ha taxin mentem volna, akkor is csak ülök… Hát ennyi ez a kis sztori. Nyugaton tanult, modernebb módszert alkalmazott, mint a jó kórházban otthon. És az azóta en bloc terroristának kikiáltott értelmes etnikum tagja volt!

Mit akarok még a palesztinokról mondani? Azt hiszem semmit. A fél arab világ értelmiségét adták-adják. Beszámoltam bankárról, banki-szállítmányozási hivatalnokokról, orvosról, hallomásból tudom, hogy az oktatásban is nyakig benne vannak. Csak a Bush-féle szellemi elmaradottak, CIA tíz-százmilliárdokkal együtt nem tudnak semmit az arab világról. A bőröm cigányos színe megkönnyítette számomra baráti kapcsolatok létesítését színesbőrűekkel, így arabokkal is. Többször néztek arabnak. Tripoliban előfordult, hogy megállított az utcán egy fiatalember, arabul kérdezett valamit, majd böködni kezdte a mellem, úgy véltem, nem hiszi el, hogy nem beszélek arabul. Bár tudtam volna!

Az amerikás magyar barátaim erőltették, hogy feltétlenül autózzak el a Szaharához, ha már itt vagyok a közelében. Ez belefért: fél napra szabaddá tettem magam, és átautóztam az igen érdekes Atlaszon a mintegy 150 km-re lévő Szahara széléhez. A hegyek egy része pontosan úgy nézett ki, mint Amerika kanyonjai. Piciny települések tarkították az utat. Az egyiken átvezetett az út szerpentines kanyarja, lassan kocogtam és próbáltam megfigyelni a miniatűr kávézó előtt üldögélő és csevegő férfiakat. Nő sehol. Maga a Szahara széle egészen más világ, mint azt az ember ismerni véli. Óriási lapos, homokos területeket vártam, ezzel szemben kis, vörös sziklákból álló dombokat és köztük rejtőzködő düné-jellegű homokos részeket találtam. A hegyeket elhagyva az útról eltűnt az aszfalt, csupán a szikla-sivatag lehengerelt sávjává változott. Alig tudtam vezetni az autót, úgy rázta a köves talaj a kormányt, míg el nem száguldott velem szemben két arab egymás után. Hoppá, valami titkuk van, ha száguldani mernek. Fokozatosan gyorsítottam, 70 km/óránál úgy remegett a kormány, hogy ütötte a kezem (sose fogom keményen a kormányt, mégis), majdnem feladtam. 90 km/óránál hirtelen megszűnt a vibrálás. Ez volt a titok, az út kövei olyan távolságban voltak egymástól, hogy a kerekek ezen a sebességen nem estek közéjük. Tudom, hihetetlen, de így igaz.

Nem lehet úgy búcsúzni Tripolitól, hogy ne szóljon a krónikás a gibliről. Most olvasom, hogy a sirokkó vagy számum líbiai neve. Illetve líbiai és tunéziai. Arabul déli szelet jelent.

Furcsa és ijesztő! Az arabok tudják vagy megérzik, mikor tör rá a városra, figyelmeztetik az idegent: ne hagyja el a várost, ez a gibli ideje. Másnap fölkel az ember és nem érti a fényt: fátyolos, mintha függönyt húztak volna az ablak elé. Kimegy az utcára, és a horizontot fényesnek, de ködösnek látja: a Nap nem tudja áttörni a homokfelhő törékeny falát. Amikor felemeli a fejét a horizontról, sápadt Holdnak látszik. A vándor még mindig nem sokat ért a varázslatból, mert minden nyugodt, csendes.

A fátyol színe lassan változik: elkezd vörösödni az ég alja, a szín átmegy narancsba, majd sárgába, a fátyolkoszorú terjedelme percről percre nő. Üresednek az utcák, csuknak be a boltok, húzódik félre az útból az élet. Pedig nem tornádó vagy hurrikán, az ereje közepes, de amint – egy óra múlva – megjelenik a színen, megkeveri az egész atmoszférát: betakarja az épületeket valami sárgás-piros függönnyel, nem látni húsz méternél messzebbre, sőt, csúcsidejében talán tíz a határ. Nem lehet nyitva tartani a szemet, mert a homok éles fájdalommal telíti, a homok őrlődik a fogak között: az ember megfordul és hazarohan a szállodába, ahol a szoba padlóját és a bútorzatot máris vékony réteg vöröses por takarja. Az ajtók, ablakok gyenge akadályok a számára, bepréseli a homokot mindenhová, amikor méltóságteljesen visszavonul, a lakásokban is sárga minden. Ha egy bútort elmozdítanak, szőnyeget felemelnek, ott marad a homokmentes lenyomata.

A gibli három-négy napig tart. A harmadik nap csendesedik a szél, a Nap áttetszik a porfelhőn, néha villan az égbolt kékje is.

Ilyen enyhülő szakaszában indultunk el Leptis Magnára a második évben. Az út egyharmadát szinte tapogatózva tettük meg, aztán erősödött a homok-átfújás az úton. Autósok nyilván ismerik a hóátfúvást. Pontosan ugyanaz az érzés, csak nem fehér valami kúszik előtted az úton keresztbe, hanem sárgásvörös. Eltűnt az út, meg kellett állnunk, kockáztatva, hogy valaki bátrabb belejön a kocsiba. Álltunk így legalább 20 percet, mire lassú vánszorgással előlopakodott két fényszóró a szemközti sávban. Rávártunk, amíg nem láttunk néhány métert és nem indult meg a nagyon ritka szembeforgalom. Újabb félóra múlva felszállt a köd, azaz enyhült a szél annyira, hogy közepes sebességgel eljutottunk Leptis Magnába. Amikor kiszálltunk, ott rajzolódott a hátsónk nyoma az ülésen. Nem ajánlom senkinek a kísérlet ismétlését, a gibli nem tűri a tréfát.

Majdnem elfeledkeztem a szukról, röviden szólnom kell Keletnek erről a fantasztikus piacáról. A tripoliszi akkor még híres volt: antik tárgyak, különleges mütyürök, textíliák, bőráruk, fafaragások, bronz holmik, könyvek és arany. Arany hihetetlen mennyiségben és féleségben. Akkoriban még egyértelmű volt, Kadhafi még nem jutott el a bazár kisöpréséhez, hogy ha Líbia és ajándék, akkor az arany. Nem szerettem soha a nagyon divatos aranytárgyakat, de azt hiszem, igényre kerestem egy bizonyos függőt. Nézegettem a sok aranyat, az aranysoron egymásba értek a kis, boltnak alig nevezhető fülkék. Több mázsa arany lehetett mindegyikben. A „kirakatokban” nem találtam. Beléptem az egyik fülkébe, egyedül egész jól elfértem benne. Mindjárt rátértem a lényegre, próbálom magyarázni, tört angolsággal válaszolgat az eladó és rakja elém sorban a függőket. Rázom a fejem, magyarázom újra. A fejéhez kap, azt mondja, várjak, és kirohan. Nem is értettem, sőt két-három perc után belém állt a pánik: itt hagy sok mázsa arany közepén, visszajön és megvádol, hogy egy kilót elloptam. Itthagyni se lehet, mert még gyanúsabbá válhatok. El nem hitte az ember, hogy ilyen fokú bizalom létezhet a világon, nálunk biztos lába kelt volna valaminek. Jön, széles mosoly az arcán és teszi elém a keresett jószágot. OK, rólam is lehullik a fagyos maszk, fizetek és közben magyaráznám, hogy így itt meri hagyni a boltját? Nem is érti, megkönnyebbülten távozok.

Évekkel később a szukot átépítették modern bevásárló központtá, amiket nem szeretek sehol a világon: tönkreteszik a vásárlás játékát, és a kis boltok tömegét. A szuk csak egyik áldozata volt a modern, vidám város ortodox iszlám központtá alakításának. A valaha híres Kaszinót és a kuplerájokat már nem láttam, Kadhafi azonnal felszámoltatta őket.

Valószínűleg hitetlen gyaur (több, általános ateista) voltomból ered a vallások iránti kíváncsiságom: hogy az istenbe hihet az emberiség jórésze – igaz, fogyó hányada – valami természetfeletti erőben, amelyik, azaz inkább aki ezt a földi mocsarat létrehozta, irányítja, mifene. Hogy közelebb jussak az arab emberek gondolkodásához, meg megértsek valamit az iszlámból, úgy döntöttem, veszek egy angol Koránt. Jobb formájú könyvesbolt a régi városmag szélén, a szűk utcákban barangolást és ámuldozást befejezve találok rá. Belépek az üvegajtón és mondom a középkorú, jóképű boltosnak, hogy mit keresek. OK, mondja, nézegessem csak a boltját egy kicsit. Nem értettem, mire jó ez az elterelő hadmozdulat. Nyílt az ajtó és belépett egy arab, kért valamit, aztán távozott. Nézek a boltosra, magyarázza: szigorúan tilos Koránt nem muzulmánnak eladniuk és a vevőnek birtokolnia. Ha lebuknék, be ne valljam, hogy tőle vásároltam, mert nagy bajba keverem. Kétnyelvű, mondja, arab-angol és mutatja a szép, kívül-belül kalligrafikus, bőrkötétes könyvet. 1862 oldal. Nem mondhatnám, hogy sokat olvastam el belőle, de bele-beleolvasva megállapítottam, hogy rendkívül sok a hasonlóság a Bibliával. A Biblia gyökereiből nőtt ki, nem úgy, mint a zoroasztrianizmus még nehezebben megszerzett szent könyvei, amiket igyekeztem alaposabban megrágni és amik saját kútfőből fakadnak.

A Korán tilos volt az idegennek, az idegen ital, a szesz pedig a hívőknek. Kadhafiék felsorakoztak azon mafla nagyságok közé, akik nem olvasnak történelmet. Abszolút szesztilalmat rendeltek el, pedig megtanulhatták volna, hogy az csak a banditizmus szülője. Kivételt képeztek a diplomáciai testületek, amik évi kvóta erejéig importálhattak szeszt. Csakhogy nagy hibát követtek el: a kvótát üvegben állapították meg. Nosza, pár hónapon belül megjelentek Líbiában a két-három, majd 5, végül 10 literes üvegek. Nem tudom, mikor jutott el Kadhafi fülébe ez a gyalázat, sokáig működött a rendszer.

Az életet több apróság tette élvezhetővé Tripoliban. Kedveltem az olaszos éttermeket. Belép az ember egy keskeny terembe, köszön – „marhaba szidi, kif halek” (jó napot uram, hogy van?) -, leül egy asztalhoz és két percen belül elé raknak salátát és iható vizet. Csak ezután kérdezik meg, mik a további óhajai? Az étkek általában zamatosak voltak, nagyon értettek a birkához, és – biztos jól emlékszem – a szigorú alkoholtilalom ellenére sört mindig felszolgáltak.

Eszembe jut az is, hogy egyszer, egyetlen egyszer megpróbáltam az útszélen árusított arab teát. Este volt, hűvösödött az idő. Koszos, guggoló, fázós alak kiöntött egy 2-3 cm3 méretű kerámia kupicába valami fekete levet, akár kávénak nézhette az ember. Nem telt el 20 perc és olyan szívdobogást kaptam, mintha a pulzusom megkétszereződött volna.

Az első kintlétem alatt még léteztek idegennyelvű feliratok, utcanevek, a másodikra már gyakorlatilag eltűntek. Micsoda felháborodást váltott ki, legalábbis a magyarokból! Képviseletből, disszidensekből, a mi gárdánk több tagjából egyaránt: micsoda barbarizmus, azt várják, hogy tanuljon meg a világ arabul? Nekem se tetszett, kétségtelenül nem bölcs lépés, hiszen elszigetelődési tendenciát és idegengyűlöletet jelzett, de nekem Magyarország (hetvenes évek!) jutott eszembe, néha mondtam is: ha egy idegen hazánkba téved, mit mond neki az étterem, vasútállomás, villamos vagy akár a Közért, kocsma… Barbarizmus…

Minden bizonnyal a nem nagyon régi függetlenné válás feletti öröm egyik kifejezési formája volt a lépés.

Ennek a ténynek a fontosságát fejezi ki egy kétségtelenül érdekes emlékmű: amikor az ember elhagyja a régi várost, az út jobb szélén, de még az útfelületen emelt sírkőbe ütközik. A Líbiából végleg távozó olasz gyarmatosítók tankja által halálra taposott utolsó líbiai áldozat emlékére emelték a tett színhelyén.

Ilan Pappé – az izraeli történész és szociális aktivista – összegzése szerint 1928 és 1932 között az olasz hadsereg “megölte a beduin lakosság felét (közvetlenül vagy betegségek és táborokban éheztetés útján)”. Emilio Gentile olasz történész 50 000-re teszi az elnyomás áldozatainak a számát. Ha vetnek egy pillantást a pictures of the Italian occupation18 (az olasz megszállás képei) képsorra, megértik a pillanat jelentőségét.

Nem lepődtem meg, amikor Olaszország csatlakozott a hármak csoportjához – a világcsendőrhöz és két volt gyarmatosítóhoz – Kadhafi kitaszításában és meglincselésében. Bizonyára ők is szenvednek a nagyhatalmi státusz elvesztésének emlékétől.

Búcsúznom kellene lassan Tripolitól, de újabb és újabb mozzanatok villannak az agyamban!

Kint vagyok a reptéren, várok valakit vagy valakiket. Megjelennek az első fecskék egy másik gép utasai közül, köztük egy hórihorgas, elég sötét képű, hosszú talárba öltözött férfi, óriási bőrönddel a markában. Pár lépésre a kilépőtől megáll, lecsapja a bőröndjét és nagy fekete szemével keresgél. Öt-hat felnőtt és több gyerek lép elő a várakozók közül és megállnak vele szemben, 2-3 lépésre karéjt alkotva és farkasszemet néznek. Hoppá, de fura, rá vártak és nemhogy nem ölelkeznek, de nem is üdvözlik a távolból érkezettet. Közelebb lépek magam is és figyelek: szertartás következik! Pár szót értek csak meg arabul, meg tízig tudok számolni, mégis nagyon odafigyelek, mi hangozhat el, mi történik egy ősidőkből megmaradt üdvözlési szertartás koreográfiájából?

Nem tévedhetek: a távolból érkezett végigkérdezi, kivel mi van, hogy van? Biztos, érzem-értem, hogy a jelen nem lévő öregek iránt is érdeklődik. Nevek hangzanak el, amiket pár szó követ csupán. Tömör válaszokat kap, arcjátékot, gesztikulációkat, fejet, mellet érintő ujjakat. Csodálatos, döbbenetes erejű színjáték és élet! Öt-hat perc csupán, a titok ilyen idegen számára nem nyílik meg, mégis belelát az ősi kultúra rejtelmeibe. Felejthetetlen! A távolból érkezett végez a számbavétellel és lép egyet előre. Mint vezényszóra hozzá lépnek előbb a felnőttek, aztán felkapja az egyik gyereket, a másikat, valaki felveszi a bőröndjét, és az immár vidám sokaság elindul kifelé, haza valahová ebben a nagy országban.

Idegen világból csöppentem ide, csak a Damaszkuszban töltött idő nyújt valami segítséget. Igyekszem megtanulni valamit a nyelvből, a kommunikáció egész jelrendszeréből. Valami már Damaszkuszban is ragadt rám, de lassan megtanulom a legfontosabb szavakat: szalam alejkum (hm, a mai napig nem tudom, pontosan mit jelent, mindenesetre az egész arab világban általános üdvözlés; most megnéztem: béke legyen veled); és fontos tudni, hogy a válasz a fordítottja: alejkum szalam; marhaba, szidi (= jó napot, uram); mahszalama (viszontlátásra); sukrán (= köszönöm); afoán (= szívesen); kif halek? (= hogy van v. hogy vagy?); koisz, behi, hamdurillah (a hogy vagy kérdésre többnyire mindhárom szót elhadarják, = jól, megvagyok, ahogy Allah akarja, a szóvégi illah az Allah); bukra (= holnap, de az arab világban ez akár egy hetet is jelenthet); hálász (és hangtalanul, többször egymást súrolva összeütött tenyerek = kész, vége, mehetsz). Milyen hatalmas kapcsolatépítő ereje van, ha az ember az arab üdvözlés gesztusát is megtanulja: a jobb kézfejjel lazán megérinti a homlokát, az ajkát, majd a szívét és utána tenyérrel felfelé rövid mozdulatot végez az üdvözölt személy felé. Pontosan követhető a jelentése, fentebb leírtam, de ismétlésre méltó: a tudásom, a gondolataim, a szavaim és a szívem a tiéd! Találkoztak már szebb üdvözléssel? Eleinte csak ismerősöket mertem így üdvözölni, aztán mikor láttam, hogy nem okozok vele zavart, sőt értékelik, első találkozások alkalmával is használtam. Sok kedves mosolyt varázsoltam az üdvözöltek arcára. Az már mellékes, hogy ha autót vezetve az ember kavalkádba kerül, kinyújtja a karját és három ujját összecsukva felfelé tartja a kezét, illetve kis fel-le integetéssel jelez, azonnal tisztul körülötte a levegő, a jelrendszer ugyanis nyugalmat kér. Talán nem nagyképűség, ha állítom: kedveltek Arábiában. Az egyszerű emberek is, akikkel sűrűn érintkeztem, a vámhivatal ügyintéző hivatalnokaitól kezdve az éttermi pincérekig barátként kezeltek. Melegszívű, igazán kedves népek. Csak barátként kell közeledni hozzájuk! A saját gárdánk tele volt nagyszerű emberekkel, Dóri, Szántó Attila, Kiss Laci, valamennyien többet nyújtottak a kötelezőnél és baráti hangulatban tudtunk együtt lenni, dolgozni. Többszörösen gúny tárgya voltam számukra. Rövidesen mondogatták, hogy fékezve előzök. Olyan tempósan mentem bele ugyanis előzésekbe, hogy a végén fékeznem kellett. Egyszer meg a tengerpartra mentünk, kicsit pihenni, sétálni és ott eszembe jutott, hogy megmosom a kocsit (micsoda marhaság: sós vízzel!). Közel mentem a vízhez és ekkor derült fény arra, hogy a sós víz nem elég, a hullámok gyors tempóban mosták ki a kerekek alól a homokot. Ha nagy szerencsémre nem jár arra egy teherautó, amelyikkel ki tudtam húzatni a kocsit, bizony elmerült volna a dagályban. Alig írtam le a kihúzatást, felvillant, hogy lehet, a gárda segített kitolni a lassan süllyedő kocsit. Milyen hálátlan is tud lenni a memória! Évek múlva is emlegették a tengervízben kocsimosást!

Meglátogatta a pavilont az egyik főnököm is. Fázott, mint a kivert kutya. „Életemben nem fáztam úgy, mint itt, a sivatag szélén.” – panaszkodott. Igen, rohadt hideg volt, ha az ember nem mozgott. A vásár március első napjaiban nyitott és egy hónapig tartott, a végére felmelegedett az idő. De az előkészítés, építés február elejétől folyt. Megérkezik az ember Tripoliba és olyan szállóban telepszik le, amelyik kőből és márványból épült, és nem fűtik, bizony ki-kirázza a hideg. Nem fagyott odakint, de tizenfokok voltak és a kérésre beállított hősugárzók nem sokat nyomtak a latba. Megsajnáltam, mozgattam. Megnéztük a múzeumot, megkérdezte, mi itt az igazi látnivaló. Kinek mi. Nem tudom, miként alakult, a sivatagot választotta. Biztos hatott rá a tájleírásom, jobban elmeséltem a kanyonokat, mint fentebb tettem és most fogom. Az út egy Tripolitól délre húzódó hegyvonulaton vezet a Szaharába. Nem tudom a nevét, Atlasznak mondták, lehet, hogy az is, bár térképeken az Atlasz valahol Tunézia keleti határánál fejezi be a hosszú létét. Mindegy is, lehet, hogy egy gyermeke csupán Atlasznak, egy fáradt nyúlványa tapogatja a keleti végeket. Átvágni rajta viszont gyönyörűség. Keskeny, de elvileg aszfaltozott út vezet át rajta. Egy darabig síkon fut, aztán szerpentinként kapaszkodik fel a magasba. Egy-egy tűkanyar mellett fecskefészek falucskák bámulnak le a völgybe, a házak előtt üldögélő férfiak. Az asszonyok bizonyára dolgoznak. A hegyoldal itt is és a túloldalon is meredeken szakad le a lent kanyargó száraz vederbe, amelyben azonban megkapaszkodnak valami tüskésnek tűnő bokrok. Jócskán halad az ember nyugatra, mígnem eléri a pontot, ahol gátszerű valami vezet át a szemközti hegyoldalra. A hegyoldalak magassága biztos elmarad az amerikai kanyonok falaitól, a völgy is keskenyebb lehet, de a látvány teljesen visszaadja a csak filmekről ismert amerikai képet. Mikor folyt itt utoljára akkora folyó, amelyik ki tudta vájni ezt a fantasztikus medret? Az út ereszkedik lefelé és elfogy az aszfalt, hengerelt kősivatag fut tovább. A sivatag most is – a főnökömnek is – csalódást okoz: az ember óriási lapos távlatokra készíti a szemét, lelkét, ezzel szemben változó méretű kövekkel kitapétázott homokdünék rajzolják a tájat. Kősivatag ez, itt a széleken.

Ugyanúgy csodálkozott, mint én az első utam alkalmával. A kanyonon, a kis fecskefészek településeken, de főként a Szahara nagyon nemvárt arculatán.

GHADAMES, LEPTIS MAGNA, SABRATHA:

Tartozom még három olyan helyszínnel, amelyeket a jelen politikai körülmények mellett is feltétlenül látni kell. [Figyelem, ezeket a sorokat a forrongások előtt évekkel írtam, kizárólag a rendszer diktatórikus voltára utaltam.]

Elmondok néhány bevezető gondolatot.

Teljesen értetlenül álltam a tény fölött, hogy senki egy büdös szót sem említett nekem arról, hogy Líbiában ilyen csodák léteznek. Pedig hát jártak ott előttem mások is a Hungexpotól, ráadásul a Kadhafi-féle arabosítási-iszlámosítási törekvések előtt. Arról mesélt valaki, hogy milyen vidám ott az élet, hogy Tripoli tele van night club-okkal, kupikkal, milyen jól lehet vásárolni, ömlik az arany. De hogy három olyan látnivaló van Tripolitól elérhető távolságban, ami a Világörökség része lehetne, illetve rég ott volna a helyük, csak ott szereztem tudomást. Kadhafiék bűne valószínűleg, hogy azóta se kerültek fel a világturizmus térképére. Rendkívül elszomorító!

Leptis Magna és Sabratha római település. Ezekre kint élő (disszidens) magyarok hívták fel a figyelmem. Leptis Magna mintegy 200 km-re keletre, Sabratha 80 km-re nyugatra esik Tripolitól.

LEPTIS MAGNA (LEPCIS MAGNA, LEPCIS MAGANA NÉVEN is ISMERT)

Leptis Magna külön könyvet érdemelne, de nem az én tollamból, mert csak futtában tudtam megismerkedni vele. Amikor először említették, egyszerűen nem hittem el, hogy Líbiában olyan rómaikori település található, amelyiknek a méretei nagyobbak, mint bármelyik más római helyiségé a világon, beleértve egész Itáliát is. Ennél is fontosabb, hogy szépségét, a rómaiak tudományát tekintve se sorolható sokkal hátrább.

Majdnem elfeledtem megemlíteni: a fentebb leírt homokvihar harmadik napján érkeztünk autóval Leptisbe, amikor még fátyolos látás zavarta a látvány érzékelését, ami azonban így is fantasztikus volt: valamikor virágzó város maradványai, olyan jól megmaradt utcákkal és terekkel, amelyek könnyedén konvertálhatók lennének modern város közlekedési hálózatának kiépítéséhez. A romok legalább harmadának a falai egy méternél magasabbak. Számos épület megőrizte eredeti felépítését, a padlózatuk a természetet bemutató mozaikokkal kirakva szinte érintetlennek látszottak, márvány falburkolati táblák, padok és magas – sokszor a mennyezetig érő – falak csodálhatók meg.

A város vízrendszere hihetetlen. A hideg- és meleg fürdők épsége, szépsége, nagyvonalú gazdagsága utólérhetetlen. A „Hadriánusz fürdői” nevet viselő komplikált építmény annyira jó állapotban maradt fenn, hogy minden részének funkciója felismerhető. A nagy nyitott uszoda (natatio) hatalmas és gyönyörű enteriőrével akár ma is díszére válna a világ bármely előkelő szállodájának, a márvány padozatú és korinthoszi oszlopokkal büszkélkedő hideg fürdő (frigidarium) meglepően szép. Az átjáró-boltozat a meleg terembe (tepidarium) vezet, ami a forró fürdőhöz (caldarium) hőszigetelő, hőcsapda előcsarnokkal csatlakozik. Nem lenne nehéz teljesen rekonstruálni ezt a fürdő-komplexumot, és ma is használni, mintha nem 1600 évvel ezelőtt hagyták volna hátra a rómaiak. Valószínűtlen látványt nyújt a WC-padok sora, amelyeken ülve - mint minden római városban – hosszas csevegéssel töltötték az idejüket a politikusok és polgárok. A WC-k csatornázata – mint az egész városé is – majdnem teljesen ép, használatra kész.

A számtalan érdekes épület közül most hármat tudok jól felidézni: a Fórumot, a Bazilikát és az amfiteátrumot. A Fórumban nem nehéz elképzelni a valamikori nyüzsgő életet.

A templom telis-tele van kövekkel, az épület építőkockáival, szobrok és az oltár maradványaival, ezen a rendezetlen tömegen felülemelkedve azonban jól kirajzolódik a Bazilika óriási mérete és pazar szépsége. A magas falak mellett pompás oszlopok sorakoznak, mindkét oldalon oldalhajók bontakoznak ki a romokból, az épület közepe pedig igazi katedrális-hajó, mintha keresztény templom lenne.

Az amfiteátrum, amit – mint említettem – porködben láttam, nem tartozik a legnagyobbak közé, több nagyobbat és épebbet láttam, mint itt, Leptis Magnában, de sajátos, akár bájosnak mondható szépsége így is lenyűgöző, utánozhatatlan: a tetején állva az egész város látványa nyílik meg, ha pedig lesétál az ember a színpadhoz és visszanéz, az üléseket fedő lapok színe kifényesedik, majdnem mintha szivárványba nézne a látogató.

Beleszerettem Leptis Magnába. Ne feledje, kedves olvasó: nemcsak méreteiben, hanem szépségét tekintve is felülmúlja a többi római települést.

SABRATHA

Sabratha kisebb, egészében jóval szerényebb, más a karaktere is. Tengerparton van, közeledve az első falaihoz megérezni a tenger leheletét. Itt is sétálhat a látogató az utcákon és tereken, de azok nem hasonlíthatók a leptis magnaiakhoz, és az épületek is sokkal romosabbak, közelebb állnak a római birodalom európai csodáihoz. Egy építmény azonban megérdemli a Tripolitól megteendő mintegy 80 km-t: az amfiteátrum. Annyira jó állapotban van, hogy szinte hihetetlen: két évezrede használaton kívül áll a tenger partján. A színpad és a falak, oszlopok mögötte valószerűtlenül érintetlenek, az auditórium félköríve használható lenne különösebb beruházás nélkül. És méreteit tekintve hatalmas. Izgatottan sétáltam körülötte, benne, fel a lépcsőkön és vissza, és ámuldoztam az építők fantasztikus ügyességén, művészi tudásán. Hiányzott viszont Husszein, nem volt, aki énekeljen.

GHADAMES

Most pedig mesevilágba vezetem, kedves olvasó: a tuaregek fővárosába. Azért mese, mert alig beszélnek már róluk, a kis népcsoportról az arab óceán közepén. Senki sem ismeri az eredetüket, és mivel ijesztő a megjelenésük, a kegyetlenségükről szóló regék félelemmel töltik el a földi halandót, ha érintkezésbe kell lépnie velük.

Nem is lelkesedtem nagyon, hogy elfogadjam a Vásárigazgatóság egynapos Ghadames-i kirándulásra szóló meghívását. A Líbiában működő egyik amerikai olajtársaság magyar alkalmazottja beszélt rá: ki ne hagyjam ezt a rendkívüli lehetőséget. Csatlakoztam a lelkes csoporthoz: pavilonigazgatók, a Vásárigazgatóság két-három képviselője, újságírók és a vásár PR-hivatalnoka, alacsony hölgy. Nem létezett még út Tripoli és Ghadames között, jugók vagy csehek építették éppen. Buszon utaztunk a reptérig, ahol rozoga lépcsőn másztunk fel az előálló DC3-ra. A két amcsi pilóta széles mosollyal köszöntötte a belépőket. Valóban mulatságos volt felszállni egy ilyen, a II. világháború előtti gépre.

Istenem, milyen szerencsém van! Szörföltem tegnap az Interneten, és találtam egy Ghadamesről szóló lapot. Idézek belőle: „Közel a ponthoz, ahol Líbia, Algéria és Tunézia határai összefutnak, a modern Ghadames-nek mintegy tízezer lakosa van. A lakónegyed két részre oszlik: a régi és az új városra. A régi város az oázisban helyezkedik el, míg az új várost az oázis feletti száraz lejtőn építették. A régi város 1986 óta lakatlan. Nem hagyták egyszerűen ott, a mai napig fontos szerepet játszik Ghadames lakóinak életében. A legforróbb nyári napokban az új város lakói visszatérnek eredeti lakhelyükre, árnyékot és hűst keresve.” (LibyaOnline)

Én még érintetlen Ghadamest láthattam! Mintha a semmi közepén lett volna. Út – mint említettem – nem volt, a reptér kifutójául a sivatag jól lehengerelt sávja szolgált, az épülete egyszemélyes bádogkunyhó volt, mellette szélzsák libegett. A városhoz a temető mellett kellett megtennünk párszáz métert. A sírokat háromszögletű kövek jelezték. Az önkormányzat épülete előtt hórihorgas tuareg harcosok fogadták az érkezőket. Rossz szokásom szerint az elsők között érkeztem oda, megálltam velük szemben, kicsit félve: csak a szemük villog két méter magasságból. Tetőtől talpig feketébe vannak öltözve, az arcuk és orruk is be van bugyolálva, így védekeznek a Szahara finom porától. A baljukon csillogó tőr lóg, fokozva a harcias megjelenést. Örömmel fogyasztottuk a felkínált frissítőket, majd egy helyi zenekar, ősi arab hangszereken valami könnyűzenének tűnő dallamot kezdett játszani. A társaságot kísérő arabok táncra perdültek, hívogatva a vendégeket is. Engem a PR-menedzser kért fel, nem lehetett elutasítani. A fotónk másnap reggel megjelent Tripoli központi lapjában. Következett a város bejárása. Felejthetetlen! Kis lépés a Földön, de nagy lépés visszafelé az emberiség történelmében, egy nép kultúrájában. A várost nem tudom másként leírni, mint egy jórészt a föld alá süllyesztett és csak részben föld felett megjelenő hatalmas hangyabolyt. A hangyabolyba vezető lejtős utak utcákká, majd alagutakká keskenyedtek, és egy kis, központinak tűnő térbe torkolltak. Ha jól emlékszem, az alagút-szakaszban mindkét oldalon kapuk nyíltak, ahonnan sikátorok vezettek a lakás-csokrokhoz. Ezek a lakások egészen más valamik voltak, mint amihez mi, Európaiak, vagy a gazdag országokban – mérsékelt éghajlaton – élők szoktak: a belépő központi szobában találta magát, nagyon tiszta helyiségben, ahol mindent, a padlót, falakat, a fal melletti padokat csodálatos szőnyegek borították. Valami búvónyílással kisebb, a központihoz tapasztott, mintha valamivel magasabb szinten elhelyezkedő szobákba lehetett jutni. Ablak sehol! A lakás közepén kürtő nyílott az égre, levegőhöz és fényhez juttatva a lakóit. A város egész szerkezete a helyi emberek bölcsességét sugározta, akik minden lehetségest elkövettek, hogy védjék magukat a sivatag közepének fantasztikus hőségétől. Okos, rendkívül okos, forró égövi országok modern építészeinek a régi Ghadames minden porcikáját tanulmányozniuk kellene.

A város üresnek látszott. A terecske egyik sarkában három-négy férfi ült és beszélgetett, az egyik alagút-folyosó kiszögellésében pedig kis csoport asszony dolgozott, cséphadaróval. A nők azonban egy pillanat alatt eltűntek, amint észrevették a közeledő embereket.

Következő látnivalóként az oázis tava szolgált, az volt az érzésem, hogy a város tetején ül. Modern motorcsónak úszott rajta, a partjánál kikötve. Meglepő, szinte tréfás ellentétnek éreztem.

A városnézést követően tekintélyes sátorhoz sétáltunk. Leültettek bennünket a sátron kívül, frissítőket kínáltak, majd a tiszteletünkre szervezett tevelovaglás verseny kezdődött az orrunk előtt. Hat-hét teve vett részt a versenyen, gyorsan mozogtak, és valószínűleg a sebességnek köszönhetően nem imbolyogtak, nem látszott rajtuk a „sivatag hajója” mozgás. Az egyik megbotlott, felbukott, a lábát törte. Agyonlőtték. A „lovasa” zúzódásokat szenvedett, perceken belül szirénázva érkezett érte a modern mentő. Külön érdekességgel szolgált asszonyok egy csoportja, akik harci kiáltásokkal, helyesebben visítozással kísérték az eseményt. Elszigetelt csoportot alkottak, összedugták a fejüket, gazdag mintázatú, tarka ruházatot viseltek és az arcukat kendővel takarták el.

A látogatást a sátorban felszolgált ebéd zárta. Itt igazolódott véglegesen, hogy az első pillantásra annyira ijesztő óriások menynyire aranyos, barátságos emberek! A gazdagon díszített sátorban minden vendég mögött állt egy tuareg, vigyázva, figyelve a rá bízott vendég minden mozdulatát, rezdülését, hogy minden kívánsága teljesüljön. Fantasztikus élmény! A fogások is kiválók voltak. Asszonyokat viszont közel sem engedtek a sátorhoz. Szegény teremtések!

Óriási kegye az életnek, hogy Líbiában járhattam és értelmes útikalauzaim voltak.

*

Megdöbbenés erejével hatott rám, hogy Líbiát is elérte az Arab Tavasznak nevezett átok, majd a zajló események. Mielőtt azonban a saját véleményemet körvonalaznám, néhány mondatot idézek Hugh Robert „Who Said Gaddafi had to go?” (Ki mondta, hogy Kadhafinak mennie kell?) című tanulmányából, amiben más neves megfigyelők véleményét is továbbítja (2011 nov. 17-én).

„Az 1969 szeptember 1-i vértelen puccsal ellentétben, amelyik megbuktatta Idrisz királyt, és Kadhafit és kollegáit hatalomra segítette, a „polgárok védelmében” indított kombinált felkelés/polgárháború/NATO bombázások kampány több ezer (5 000? 10 000? 25 000?) halottat, sokezer sebesültet és lakhelyük elhagyására kényszerített többszázezer embert eredményezett, és az infastruktúra masszív rombolását hozta. Mit kapott Líbia a sok halott és rombolás ellenében – ha egyáltalán – az elmúlt hét és fél hónap alatt? (…)

Kadhafi és társai megbuktatása távolról se volt közvetlenül az önkényuralom elleni forradalom, de a Nyugat legutolsó katonai beavatkozása se leplezhető le egyszerű olajért akcióként. A National Transitional Council (NTC) – Nemzeti Átmeneti Tanács – által az Arab Tavasz szoros részeként bemutatott, és a nyugati media által megtapsolt eseménysorozat így feltételezhetően a tunéziai és egyiptomi felfordulással azonos dolog lenne, a líbiai dráma azonban inkább a Nyugat kezdeményezte vagy Nyugat által támogatott, a rosszindulatú, ellenálló, nem eléggé ‘engedékeny’, vagy ‘gaz’ rezsimek elleni háborúk sorába illeszkedik. (…)

Ugyanakkor Líbia 2011-es sztorija számtalan, különféle vita megerősödését váltja ki. Ezek közül az első, a katonai intervenció pro-jai és kontrái feletti a többi elhomályosításával jár.

Több afrikai és ázsiai, és semmi kétség, latin-amerikai is (Kuba és Venezuela jut az ember eszébe) szeretne rájönni, hogy Dzsamahirija – annak ellenére, hogy 2003-4-ben kijavította a kerítéseit Washingtonnal és Londonnal, valamint ésszerűen járt el Párizzsal és Rómával, miért bizonyult ennyire sérülékenynek a váratlan ellenségeskedésükkel szemben? És a líbiai háborúnak arra kellene vezetnie minket, hogy tanulmányozzuk, a nyugati hatalmak Afrika és Ázsia, valamint különösen az arab világ elleni akcióinak mi a viszonyuk a demokratikus elvekhez és a törvény szerepének elvéhez.”

Nyugati vállalatok üzleti lehetőségeket látnak Líbiában (általa közvetített vélemény):

“Amint a profitábilis lehetőségek kimerülnek Irakban és Afganisztánban, a nyugati cégek és biztonsági vállakozók Líbia felé fordították az arcukat. Felismerve óriási jövedelem lehetőségét egy olyan országban, amelynek nagy infrastrukturális szükséglete van, és amit olajjal tud finanszírozni, a cégvezetők remélik, hogy lehetőséghez jutnak, amikor Líbia hálát nyilvánít az US-nek és NATO-nak. Líbia rendelkezik Afrika legnagyobb olajtartalékával, ami pénz és erőforrások tartós kinyerésére fordítható. Nyolcvan francia cég találkozott a TNC [Trans National Corporations]-vel egy héttel Kadhafi halála előtt, és a brit hadügyminiszter azt tanácsolta az ország korporációinak, hogy ‘csomagolják a bőröndjüket’ és menjenek Tripoliba. Ez a tolongás a líbiai olajszerződések biztosításáért megerősítik azt az érzetet, hogy az intervenciót Nagy-Britanniának és Franciaországnak ezen erőforrások iránti kutatása motíválta.”

Aki túl sokat tudott (másik “kölcsönzött” vélemény):

“A líbiai katonai beavatkozás végülis azon a feltételezésen alapult, hogy az R2P (responsibility to protect)19 – a lakosság védelmének felelőssége és a rendszerváltás ugyanaz lehet. Akár közvetlenül vette célba a NATO Kadhafit, akár nem, a nyugati országoknak alapérdeke volt a halála. Ha átadták volna Hágának, Kadhafi minden bizonnyal feltárta volna a nyugati kormányhivatalnokokkal létező szoros kapcsolatának mértékét, a nyugati biztonsági szervezetekkel kialakult kollaboráció részleteit a terrorizmus elleni harcban, az együttműködést az EU-val a líbiai partokról történő migráció korlátozásában, és a nyugati cégeknek biztosított nagy szerződéseket.”

(A kiemelések tőlem.)

---

Nézzük, mi volt a saját véleményem a líbiai forrongásokról. Az azonnali határozott véleményemet leírtam a „Beteg emberiség, mocsok világ és filozofikus gondolatok az ’Egy félkegyelmű lázálmai’-ból” című könyvemben, amit 2011. március 31-én fejeztem be. Idézem, és kiegészítem három mondattal.

„És íme, újabb gyalázat! Már az írás lezárásához készülődtem, amikor napok alatt háborúba kergette a világot a világcsendőr terrorista nagyhatalom és valamikori nagyhatalmi státuszát sirató, mindenre kész két csatlósa. Csatlakozott hozzájuk pár ostoba ország. Nem véletlenül köztük van a volt elnyomó: Olaszország. Alibit találtak: Kadhafi, a diktátor. Tényleg az, és nagyon elrepült fölötte az idő. De az igazi tét megint az olaj. Az olaj, amin úszik Líbia, és ami itt is – Irakhoz hasonlóan – nagyságrendekkel könnyebben és ezzel olcsóbban termelhető ki (vagy szerezhető be), mint a támadó, újra gyarmatosítani óhajtó országokban, vagy mindenütt a világon. Gyalázat! És az ENSZ BT ezúttal viszonylag könnyedén áldását adta az állami terrorizmus újabb bűnös lépésére. Páran tartózkodtak ugyan az áldásadástól. A fontosabbak: Kína, Oroszország és a múltja miatt nagyon bölcsen Németország. Az új világcsendőr, az egyedüli szuperhatalom – Obamával az élén is – átgázol mindenen. Csak három fontos problémával nem kalkulálnak a terror-hatalmak:

-                     Azzal, hogy alibi ide, alibi oda, megint a fehér faj gázol bele egy színes ország belügyeibe. És ezt hamar le fogják reagálni az arabok. Az Arab Liga már visszavonta a támogató nyilatkozatát. (Hülye ez a fehér ember, de nagyon!)

-                     Azzal, hogy alibi ide, alibi oda, megint magukat kereszténynek valló hatalmak taposnak bele az iszlám egyik országába. Amelyik Kadhafi puccát követően azonnal felszabadította a nőket, és ahol évtizedek óta nem uralkodtak szélsőséges iszlám eszmék. Ezt az egész iszlám világ sérelmezni fogja. Kadhafi már nyugodt lélekkel bélyegezheti ezt a támadást új vallásháborúnak.

-                     Végül azzal, hogy alibi ide, alibi oda, nem tudhatják ezek az olajszomjas vadak, mit fog képviselni a most hazafinak tartott felkelő gárda. Csak imádkozni lehet, hogy ne szélsőséges eszementeket segítsenek báb-hatalomra. Végül megjegyzem, hogy az akció főparancsnokságát át akarják, azaz biztosan át is adják a ’védelmi tömörülés’ nevet viselő NATO-nak.

-                     Kellett nekünk ez a NATO?”

És a három mondat: A fentebb írt felkiáltás óta a NATO vette át a 21. század Irak utáni legszennyesebb háborújának főparancsnokságát: gyilkol, békés, védtelen embereket is, megölte Kadhafi egyik fiát és annak három gyermekét, lerombolt egy lakóházat, a romok alatt gyermekek is halálukat lelték. Likvidálni fog egy diktátort a sok közül, mert ő éppen útban van a NATO vezérürüjeinek, akik olaj-haláltól féltik országaikat, azok tőkéseit. Szégyen és gyalázat! Itt az ideje, hogy kilépjünk a NATO-ból: a most aljasul kiöntött vér ránk is fröccsen.

Végszó Líbiáról és egész megveszekedett világunkról: A Hágai Nemzetközi Bíróság elfogatási parancsot adott ki Kadhafi ellen. Bebizonyította, hogy a nagyhatalmak szolgálatában áll. Ezrek meggyilkolásával vádoltakat – egyébként helyesen – életfogytiglanira ítél, az alibiként szolgáló mini-diktátort elfogatja, ugyanakkor a nagy tömeggyilkos hatalmak vezetőit futni hagyja.

Emberiség, hagyj fel minden reménnyel!

Most, hogy a magyar változat befejezéséhez közeledek, megemlítek három olyan eseménysorozatot, ami bennem a reménytelenség érzését tovább fokozza:

1.      Az USA, amelyik önmagát a világ legdemokratikusabb országának tartja, ismét bebizonyította, hogy aljassága határtalan. A kormány – Obamával az élen (akiben sokáig reménykedtem) – lebukott: az égvilágon minden személyes közlést, kommunikációt lehallgattat az ország internet-szolgáltatóival. A demokrációhoz immár az égvilágon semmi köze.

2.      Líbiában – Irakhoz hasonlóan – a belső helyzet instabil. A Kadhafi megbuktatására felbérelt fegyveres erők jelentős része megtarthatta fegyvereit (mert a központi hatalom képtelen a rend fenntartására). Hogy mire használják, arra csak abból tudok következtetni, hogy békés tüntetések sora zajlik az országban ellenük, lefegyverzésüket követelve. Hol azt közlik, hogy 28 polgári áldozata van az összetűzésnek, hol három fegyveres haláláról értesülünk. Arab Tavasz, iszlám szélsőségesek…

3.      Az USA nyilatkozott, hogy fegyveres támogatást fog nyújtani a szíriai felkelőknek, mert a kormány mérgesgázt vetett be a békés lakosság ellen. Egy-két hete még ők maguk úgy értesítatték a világot, hogy mindkét fél használt gázt. Sötét csúsztatás, minden valószínűség szerint. El kell távolítani a nem seggnyaló szír kormányt, itt az idő Iránra fordítani a figyelmet.

4.      Hogy mennyire igazam van, azt egy ma reggeli hír támasztja alá! A Galamus-csoport ma hajnalban megjelent cikkét – remélem, nem emelnek kifogást ellene - szószerint idézem. A cikk címe mindent megmond: „Már korábban megszületett az amerikai döntés a felkelők felfegyverzéséről” És a cikk így szól:

„MTI 2013. június 16., vasárnap 6:13

A szíriai felkelők felfegyverzéséről már hetekkel ezelőtt megszületett a döntés a washingtoni kormányban, azok a bizonyítékok, amelyek szerint a kormányhadsereg vegyi fegyvert vetett be, csak igazolást adtak ehhez - közölték amerikai tisztségviselők a The Washington Post szombati jelentése szerint.

A felkelők felfegyverzéséről szóló vita már több mint egy éve folyt a kormányzat berkein belül. Azt latolgatták, hogy megéri-e a kettős kockázat: egyrészt az Egyesült Államok belefolyik egy újabb háborúba, másrészt hogy amerikai fegyverek kerülnek a felkelőkhöz tartozó szélsőséges csoportok kezébe. Barack Obama amerikai elnök politikai tanácsadói azzal az érvvel ellenezték a fegyverszállítást, hogy az Egyesült Államok akarata ellenére túlságosan belesodródhat a konfliktusba, a katonai vezetők pedig azzal, hogy a szállítás túl kockázatos és költséges. A külügyminisztérium tisztségviselői viszont azzal az érvvel támasztották alá a szállítás szükségességét, hogy Szíria és térsége káoszba süllyed, ha az Egyesült Államok nem cselekszik.

Amikor a polgárháborúban áprilisban a Bassár el-Aszad szíriai elnökhöz hű erők kerekedtek felül, Obama utasította beosztottait, hogy kezdjék el tervezni, milyen fegyvereket küldjenek a felkelőknek - írta a The Washington Post meg nem nevezett tisztségviselőkre hivatkozva.”

Tehát ismét, sokadszor, Irakhoz is hasonlóan a döntést előbb hozzák meg, mint ahogy alibit keresnek hozzá. Észbontó demagógia, népszédítés, hatalmi téboly.

Irak, Egyiptom és Líbia bizonyítja, hogy a beavatkozás nem szünteti meg a káoszt!

Emberiség, hagyj fel minden reménnyel!

Linkek jegyzéke:

1.      http://www.mesopotamia.co.uk/menu.html

2.      http://www-oi.uchicago.edu/OI/IRAQ/iraq.html

3.      http://www.archaeological.org/pdfs/papers/J_Russell_IraqA5S.pdf

4.      http://magma.nationalgeographic.com/ngm/0309/sights_n_sounds/media2.html

5.      http://www.pbs.org/wgbh/pages/frontline/shows/truth/

6.      http://www.mediamonitors.net/mosaddeq13.html

7.      http://www.pbs.org/wgbh/pages/frontline/shows/invasion/

8.      http://www.costofwar.com/

9.      http://www.iraqbodycount.net/

10.  http://www.sourcewatch.org/index.php?title=Operation_Truth

11.  http://en.wikipedia.org/wiki/Falluja_massacre

12.  http://www.zcommunications.org/655-000-iraqis-killed-since-invasion-by-sarah-boseley

13.  http://en.wikipedia.org/wiki/Casualties_of_the_Iraq_War

14.  http://www.leadingtowar.com/?gclid=CIrzo5Db3bUCFQpZ3godzWUAOA

15.  http://archive.truthout.org/iraq-the-age-darkness63770

16.  http://www.countercurrents.org/adriaensens200910.htm

17.  http://english.alarabiya.net/en/perspective/2013/03/11/Pillars-of-law-How-new-constitutions-of-Egypt-and-Tunisia-measure-up-.html

18.  http://www.libya-watanona.com/libya/ihtilal1.htm

19.  http://en.wikipedia.org/wiki/Responsibility_to_protect

Megjegyzés:

Nem tudom garantálni a könyvben használt, fentebb felsorolt  linkek örök életét.

Table of Contents

Book and Walk Copyright

Maradj magadnak Samu bá!

ELŐSZÓ

IRAK

A háború

SZÍRIA, 1969

LÍBIA, 1969-72

GHADAMES, LEPTIS MAGNA, SABRATHA:

LEPTIS MAGNA (LEPCIS MAGNA, LEPCIS MAGANA NÉVEN is ISMERT)

SABRATHA

GHADAMES

Linkek jegyzéke:

Megjegyzés: