A KÖNYVNYOMDÁSZAT ROKONSZAKMÁI 
ÉS A GRAFIKAI SOKSZOROSITÁS

IRTA: SZABÓ RÓBERT

Felolvastatott a Magyarországi Könyvnyomdászok Szakköre 
Továbbképző Tanfolyamán 1908-ban.

TOLDI LAJOS KÖNYVKERESKEDŐ BIZOMÁNYA
BUDAPEST, II., FŐ-UTCA 2.
KIR. MAGYAR EGYETEMI NYOMDA. – SZABÓ T. ISTVÁN.

Bevett szokás az ma már nemcsak szakkörökben, de a szakkörökön kivül álló laikus társaságokban is, hogy ha sokszorositásról beszélnek, nem értenek mást alatta, mint a grafikai reprodukálást. E kifejezés sokszorositás a grafikai reprodukálás fogalmának fedésére annyira népszerüvé vált kifejezés illetőleg meghatározás, hogy nem is gondolunk ennek kiküszöbölésére, sőt önkénytelenül is szőrszálhasogatásnak tünik fel e kitétel ellen szólani, pedig ha bonckés alá vonnók a dolgot, egyszeriben kitünnék, hogy az nem helyes. Hogy is volna az helyes, amikor a sokszorositásnak nem kell éppen feltétlenül grafikailag történnie? De viszont grafikailag lehet valamit reprodukálni anélkül, hogy sokszorositanánk; a reprodukálás szó meg éppen nem függ össze azaz szétválasztható úgy a grafikától mint a sokszorositástól. Maga a grafia szó irást jelent. Eredeti értelme ugyan karcolás, további, bővebb értelme aztán az irás, a rajzolás, a festés. Ha tipográfiáról van szó, akkor tudjuk, hogy olyan irásról, amely tipusok segélyével történik. Litográfia kőre való irást jelent, mert a görög szó lithosz annyit jelent mint kő. Polüsz szónak az az értelme, hogy sok, polygráfia tehát sokféle gráfia, s polygráfus, aki a grafikának sok, vagy legalább is több ágában ha nem is verzátus, de legalább jártas. Reprodukálás alatt általában azt értjük amikor valamit ujra előállitunk; a grafikus pedig azt érti alatta amikor valamely tárgyat, legyen az bárminemü és bármely kiterjedésü, képben adunk vissza. Facsimile a reprodukció (faceo–csinálok, similis–hasonló) mikor valamely kép ugy van grafikailag visszaadva, hogy az minden izében szigoruan megfelel az eredetinek.
A grafikai sokszorositás, amint felül emelkedik a mechanikai munkán, művészi termelés. Munka, amely nem szigoruan a szabályokhoz és utasitáshoz kötött és előre korlátoltan kiszabott feladat megoldása, hanem amelyben főleg az egyén képessége, annak izlése s minden téren megnyilatkozó egyénisége és szelleme a vezető erő. A sokszorositás munkája megtanulható, elsajátitható, de csak bizonyos korlátok között, mely határt az egyén talentuma, a munka kivivőjének képessége szabja meg. Akiben nincs meg az a bizonyos erő és képesség, amely az eltanulható technikán túl is alkotni képes – nyilatkozzék az meg akár a legkisebb dologban – annak a grafika nem művészet hanem mesterség. S kisebb nagyobb mértékben áll ez a grafikai szakma minden ténykedésében ahol technikai tökéletesség mellett az egyén alkotó ereje is helyet és teret követel magának. Példának hozom fel azt, hogy szorosan véve facsimile-reprodukció majdnem lehetetlen – de voltaképen erre nincs is szükség – mert hiszen mindig csak reprodukálásról van szó. Minél messzebb áll annak egyénisége, aki reprodukál a reprodukálandó eredeti szerzőjének egyéniségétől, annál kevésbé lesz hasonló a reprodukált kép az eredetihez, bár igaz, hogy a fényképészetileg visszaadott kép hű, a kézi munka mégis csak subjektiv marad.
A grafikai sokszorositási módok labirintusában úgy igazodhatunk el legbiztosabban, ha abból az alapelvből indulunk ki, hogy annak kivitelét egy sik felület képezi. A sik felületet kell azután elkésziteni, elváltoztatni úgy, hogy arról valamely munkával, helyesebben kifejezve valamely erőkifejtéssel – legyen az kémiai avagy fizikai – egy bizonyos példányszámú képlevonat legyen nyerhető, amelyek, ha nem is hajszálnyi pontossággal, de megközelitőleg kell, hogy egyformák legyenek. Sikon felület elváltozást csak úgy nyerhetünk ha rajta mélyitünk vagy magasitunk vagy pedig területét vagy annak egyes foltjait más és más tulajdonságúvá tesszük; elváltozás azonban az is, ha valamely testet átlátszóvá sikerült tenni. Ezt a három irányban történő elváltozást használják ki a grafikai sokszorositásban a forma nyerésére s ha még hozzávesszük a felület tulajdonságainak részbeli elváltoztatását, akkor azt gondolhatjuk, hogy a mindig kutató emberi elme eddigelé ugyancsak sok minden módon változtat át sikot és felületet oly módon, hogy az irás feltételével az emberi ész gondolatait képekben maga elé tárhassa.
Ezeket előrebocsátva belemélyedhetünk annak fejtegetésébe, hogy a grafikai sokszorositás nem több, mint csak két uton-módon történhet és pedig ezek egyike a másolás, a másika a nyomtatás. Az előbbi mód alá sorakozó eljárásokat a fényképezés elnevezéssel illetjük, mig a nyomtatás utján készülőket a nyomdászat gyüjtőnév alá sorozzuk. Az utóbbi reánk nyomdászokra fontosabb sokasitási módokat három csoportba kell osztanunk, mert noha kiviteli műveletük egyformának látszik is első pillanatra, azok mikéntje sok mindenben eltér egymástól. E beosztás a fentebb emlitett felületelváltoztatáson alapul s a nyomtatványok éppen e formabeli elváltoztatás útján nyerik jellegzetességüket, mert ez annyira határozott behatással van az egész munkamenetre és azt mint ilyet annyira alakitja, hogy minden egyes nyomtató módhoz más és más fogás és kézbeli ügyesség s nemkevésbé más irányu tudás és gyakorlat szükségeltetik. Megkülönböztetünk magas, sik és mély nyomtatást. A nyomtató eljárások egymástól való helyes megkülönböztetésére kétségkivül ez az egyedüli helyes, s félrevezető a másik beosztás, mely azt hangoztatja, hogy van könyvnyomtatás, kőnyomatás és réznyomatás. Amint szembetünő, ez utóbbi beosztás alapeszméje az anyag után való indulás s innen e sokértelmü elnevezés. Félrevezető az elnevezések bármelyike is, amely sok oly dolgot foglal egy kalap alá, amely tőle távol esik. A könyvnyomtató anyaga lehet ólom, fa, cink, réz, celluloid, stb., a kőnyomtatóé ma lehet kő, holnap már fémlap, a réznyomóé nikkel, vas vagy akár acél és igy tovább.
Magasnyomás alá vonjuk mindazokat az eljárásokat, amikor a nyomtatandó forma azon részei, amelyek a nyomtatásban feketén tünnek elő, (megjegyzem, hogy mindig csak fekete és fehér szinekről beszélünk; előbbi a nyomtatás szine, utóbbi a papirosé) egy felszinen vannak, egy nivóban nyertek elhelyezést, mig a nem nyomtatandó részek mélyen fekszenek, azaz mélyitve vannak. Az ilyen formáról való nyomtatás akként történik, hogy a formát egyszerüen befestékezzük hengerrel vagy festékező lapdával, mint azt a könyvnyomtatás müvelői tették addig amig a hengerek gyártását fel nem találták, befestékezés után a papirost a formára helyezve; arra nyomást kell gyakorolni. A nyomtatás sikerülte s annak egész értéke függ a formára rakott festék mennyiségétől és a nyomtatás gyakorlásának erősségétől. Erre vezethető vissza a befestékezés sokfélesége és az egyengetés különböző nemei. Általános jellemvonása a magasnyomatásu formáról készült nyomtatványnak, hogy a papiros másik oldalán a nyomtatott kép felülete be van nyomódva, amit „sattirozás” kifejezéssel jelöl a német. Természetes, hogy ez a benyomódás a nyomás erősségének megfelelően hol gyengébb, hol erősebb s leginkább szembeötlő a nyomtatás kezdetén, a nyomandó forma elején, ha a nyomtatás hengeres gyorssajtón történt, tehát azon a részen ahol a nyomtatás kezdődik, amikor a henger kezdődőleg nyomódik a formára. A forma képének a papirosba mélyedéséről mindig egész bizonyossággal következtethetünk a magas nyomásra. További jellemvonást láthatunk különben a festék fedésén is. Ha szabadszemmel nem is mindig, de nagyitóüvegen egész határozottsággal kivehetjük valamennyire a beszegélyezett festék területét, amely festék szétnyomásánál fogva keletkezett s amely a kézi és tégelynyomásu sajtón készült nyomtatványon (mivel a nyomtatás egyidejü és párhuzamos) egyenletesebb s a hengeres sajtónál a pillanatnyi nyomtatás következtében inkább egyoldalu és pedig ellenkező irányu a henger gördülésével.
Mélynyomás tehnikájának kivitele a szó ilyen értelmében éppen ellenkezője a magasnyomásnak, amennyiben itt a nyomandó részek vannak mélyitve a lemezben, illetőleg a nyomandó formában és pedig a különböző árnyékolásoknak megfelelőleg mélyen és a nem nyomandó részek állanak magasan, egy nivóban. Ez eljárások kiviteléhez acél vagy rézlemezeket használnak, amelybe a kép, tehát az összes pontok és vonalak, amelyek a nyomtatásban a fehér papiroson feketén tünnek elő, valamely kezelés által mélyitve vannak, mint aminő mélyités nyerhető maratás, ütés, karcolás, kaparás és vésés útján. Az ily lemezről nyomott nyomtatványon a festék mindig in pasto tehát emelkedetten van a papiroson, melynek magassága, illetőleg vastagsága a tónusoknak megfelelőleg változik; a sötét részeken vastagabb, a világosabbakon vékonyabb. A mélynyomású lemezről lehetne azt is mondani, hogy az egy negativképet reprezentál, mert rajta mindazon rész mély, amely a nyomtatásban magas. A nyomtatás következő módon történik: erős festéket könnyű ruganyos lapdával gyömöszölnek a formába, a festéket a formán különféle organtinból készült gombolyaggal minden irányban szerte-széjjel kenik, hogy a festék a forma legmélyebb részeibe is behatoljon s kellőképpen eloszoljék. Természetes, hogy ennél a műveletnél a nem nyomandó, egy sik felületben levő részekre is jut festék, amit onnan még a nyomtatás előtt el kell távolitani, ami nem történhet máskép mint törlés útján; oly finomsággal kell azonban ennek történnie, hogy a törlés alkalmával éppen e helyekről távolittassék el a festék s a mély részeken háboritlanúl megmaradjon.
Siknyomás, amelyet teljes joggal lehetne egész bátran kémiai nyomtatásnak is nevezni, olyan nyomtató eljárás amelynél a nyomandó formának mind a nyomtatandó mind a nem nyomandó részei egy sikban fekszenek, egy összefutó felületet képeznek. Miként lehet azonban a nivó-elváltozás, illetőleg minden nivő-különbözetnélküliség dacára is nyomtatni? Akként, hogy az a rész, amelynek a nyomtatásban elő kell tünni a zsiros festék felvételére alkalmassá van téve, mig a másik, a nem nyomtatandó rész meg van nedvesitve s igy a zsiros festék felvétele iránt érzéketlen, azt magától eltaszitja, illetőleg fel nem veszi s következésképpen ez a rész a nyomtatás megtörténte után a papiroson fehér marad. A nyomtatás tehát azon alapszik, hogy a zsiros festék és a viz egymást eltaszitják. Siknyomású forma nyomtatása kétféle alapelv szerint történhet és pedig huzással való nyomtatással (Reiber) és gördülő nyomtatással. Előbbi a kézi sajtó munkája, mig a gördülő nyomtatás a gyorssajtó munkája. Kellő nedvesités után befestékezzük a formát, papirost helyezünk rá s a formát egy léc alatt keresztül huzzuk; ilyen a huzással való nyomtatás, a kézi sajtó munkája. A gördülő nyomtatás az éppen olyan, mint a könyvnyomdai gyorssajtóé, amikor is tova surran, gördül a formán a henger. Folyjon a munka akár a kézi, akár a gördülő gyorssajtón, mindkét esetben igen erős nyomás szükségeltetik. A papiros az erős nyomás alatt simul – néha meg is nyulik – s a formán levő festék a nagy nyomás alatt szétnyomódik. Ebből származik a siknyomásu nyomtatvány legfőbb, páratlanul álló két jellegzetessége, először t. i. hogy a forma képe nem nyomódik be a papirosba, nem keletkezik tehát a nyomat hátoldalán kidomborodás – ami a magas nyomás különös jellegzetessége – s másodszor a festék nem lehet a papiroson reliefszerü kidomborodásu ami viszont a mélynyomással készült nyomtatvány jellemző sajátsága.
***
Térjünk azonban át a sokszorositó eljárások elemzésére s ezek közül is első sorban a másolásra. A fényképezés a mellett, hogy a ma elképzelhető szórakozások egyik legnemesebbike, nemcsak hogy gyönyörködteti a vele foglalkozót, erősiti, avagy sok esetben megszerzi önállóságát, akaraterejét, fejleszti az izlést s az általános intelligenciát, magának az emberiségnek igen fontos szolgálatokat tesz, mely jótékony és megbecsülendő hatását úgy a technikai, mint az orvosi tudományok és a művészetek egyaránt érezhetik. Hány rejtélyt fejtett meg az orvosi tudományban a mikrofényképészet s ki ne tudna arra esetet, amikor a Röntgen fényképezés segélyével nyert tájékozódás alapján nyomoréknak sikerült testi épségét visszaadni, vagy egyéb másfajta nagyobb bajtól megmenteni. A rendőrség részéről hány megejtett nyomozásban vezetett nyomra az a fényképfelvétel, amelyet a bűntény szinhelyén eszközöltek, s az ismeretes fekete könyv illusztrációi mily jó szolgálatokat tesznek. A fényképező eljárások közül, dacára a számtalan variációju kivitelnek, természeténél fogva csak egyetlen egy az, amely nagy példányszámu sokszorositásra alkalmas s ez az úgynevezett rotációs fényképezés, vagy amint még ezt az eljárást nevezik kilométer nyomat. Ugyanezen az elven alapszik itt a munkamegosztás és a munkakivitel, mint a nyomtató rotációs gépnél azaz időnyereségen, amely egyuttal egyenlő az útmegtakaritással is. Valamint a körforgásu nyomtató gépen nincs holtjárat s igy elesik a visszamenet, mert minden egy és ugyanazon körivben mozog és forog, azonképpen a körforgásu fényképezésnél nincs felesleges út, tehát üres, azaz előkészitő, nem produktiv manipuláció. Körforgásban bonyolódik itt le minden, önműködően, gyors egymásutánban, gépen, amelyen ilyenformán lehetséges nemcsak a gyors termelés, de egyuttal az olcsó is s mert technikailag tökéletes összhangba hozott működés; jó is. Ez az eljárás ez irányban különben már annyira tökéletesitve van, hogy terméke egyes megengedhető esetekben mint könyvbe ragasztóit illusztráció elsőrendü, értékesen felhasználható anyag. Amennyivel kevésbbé alkalmas a fényképezési sokszorositás nagyobb példányszám reprodukálására éppen olyan arányban rátermett arra, hogy segitségül vegyék forma előállitására amely alkalmas a nyomtatásra. Kétséget sem szenved különben, hogy az aránylagos legnagyobb átváltoztatást a fényképezés mégis csak a mi szakmánkban a grafikaira gyakorolta. Ha végignézzük a sokszorositó eljárásokat azt látjuk, hogy majdnem minden második elnevezés elé oda illeszthetjük a foto szócskát, jeléül annak, hogy annak kivitele a fényképezés segélyével készül. Van fotocinkográfia, fotolitográfia és fotogravure. A fametszőnek nem kell már többé fáradságos munkával átkopirozni a kimetszendő rajzot, hanem egyszerüen ráfényképezi azt a kimetszendő fadúcra. Bármely alakelváltozás, nagyitás vagy kicsinyités fényképezés útján könnyüszerrel történhet, gyorsan, olcsón és jól. Az autotypia a három meg a négyszinű nyomtatás meg éppen a fényképezés térhóditásának diadala a grafikai sokszorositás terén. A fotomechanikai reprodukálás aránylagos könnyűsége a művésznek megadja a lehetőséget, hogy gondolatait, eszméit oly kivitelűvé tegye, amint az neki tetszik, amennyire az a kivitelre alkalmas. A fényképezés a könyvillusztrációt, a lapok s minden egyéb nyomtatási termékek elkészitésének módjait teljesen átváltoztatta s oly eszközzé vált, amely a művész eredeti alkotását részére biztositja s a facsimile reprodukcióra nemcsak alkalmassá teszi, de arra is, hogy magas értékre becsültessék. Annak illusztrálására, hogy forma előállitás terén a nyomtatás számára milyen helyet vivott ki magának a fényképezés, álljon itt néhány eljárás neve, amely elé a „foto” szócska oda kapcsolható:
Igy következik:
– algráfia
– cinkográfia
– cinkotypia
– kemigráfia
– krómia
– kromográfia
– kollográfia
– kollotypia
– galvánográfia
– galvánográvüre
– glifia
– galvánotypia	– gliptográfia
– giptia
– grávüre
– hialográfia
– mezzotintó
– stereotypia
– stignográfia
– topográvüre
– tipia
– xylográfia
– stb.
– stb.	
A fényképezés (fénynyel való rajzolás), mint a neve is magyarázza, olyan művelet, amely szerint a fény kémiai erejének segélyével egy sikon képet rögzithetünk meg. Kivitelének alapfeltétele a fény és olyan anyagok, amelyek mineműségüket és tulajdonságaikat a fény hatása következtében elváltoztatják. Hogy azonban a fény segélyével képeket lehessen előállitani még mindenféle egyéb segédeszközre is van szükségünk a két emlitett dolgon a fény és fényérzékeny anyagon kivül. Mindenek előtt egy olyan készülékre, melyet nevezzünk gépnek, melynek szerkezete lehetővé teszi azt, hogy a fényérzékeny lemezre a kép a kivánt módon rajzolódjék. Készülék amely harmonikaszerű alkotású, hogy hosszabbra vagy rövidebbre lehessen alakitható, amelynek hátsó falába egy ki és beakasztható homályos üveglap van beakasztva, mely arra szolgál, hogy a fényképezendő objektumot rajta a kivánt magasságra és élességre beállithassuk s mely kivehető, hogy helyébe be lehessen illeszteni a fényérzékeny lemezt a felvétel eszközlése alkalmával. A készülék elülső részén van a szerkezet legfontosabb része az objektiv, rendesen egy különböző módon homorura és domborura csiszolt és köszörült összetett lencse, avagy néha egész lencse rendszer, mely a képet a hátsó falra nagy fényerősséggel vetiti. Ebből áll a camera obscura. A fényérzékeny lemez rendszerint üveglapból vagy filmből áll, amelyen réteg van, s ez rendesen bróm vagy jódezüstből áll s kötőanyagúl zselatin vagy kollodium szolgál. Amint a fényérzékeny lemezt, levévén az objektiv fedőjét, megvilágitjuk, azon változás megy végbe; a réteg a lemez azon részein, amelyeket a fény érintett elváltoztatják a fény behatása folytán tulajdonságaikat és pedig a fény hatásának megfelelő arányban s ezek a helyek bizonyos folyadékokkal kezelve – amelyeket előhivóknak nevezünk – megfeketednek. Ha az ilyen módon nyert képet állandósitjuk, átlátszó képet nyerünk, melynek neve fényképészeti negativ. Ily negativról másolva fényérzékeny papirosra, pozitiv képet nyerünk, olyat, amely minden tónust úgy mutat, amint az a valóságban van, mert a papiros ott feketedik meg, ahol a negativ sok világosságot bocsátott át, és viszont ahol kevésbé áttetsző, ott a papiros ennek megfelelőleg védetik meg. Mielőtt a fénynyel való képirás ismertetése felett tovább mennék rövid vonásokban rapszodikusan vázolom néhány olyan kitételét a szakfényképezésnek amelynek megismerésére és megértésére feltétlen szüksége van a grafikusnak, mert ezeknek a kifejezéseknek egymástól való helyes megkülönböztetése nélkül a fényképezés segélyül hivásakor némely grafikai eljárás keresztülvitelének megértése homályos vagy legalább kétséges lehet, esetleg félreértésre vagy félremagyarázásra adhatna okot. Nincsenek igy például teljesen tisztában azzal, miben különbözik egymástól a negativ és forditott negativ és a diapozitiv s viszont mit értünk az alatt, ha tükörképről beszélünk. Fényképészeti negativ alatt olyan képet értünk, amelyen minden rész fekete, ami a valóságban fehér s minden rész fehér, ami a valóságban fekete. A fehér és fekete szavak itt különben nincsenek teljesen helyes és egyenes értelmeikben használva, hanem csak átvitt értelmükben, amennyiben a fényképészeti negativon nem fehér és fekete részekről van szó, hanem áttetsző és át nem tetsző részekről. Azonkivül felül van rajta minden, ami a valóságban alul s jobbról ami balról; alul ami a valóságban felül s balról ami különben a valóságban tekintve jobbról. A fényképező előtt tehát, amikor készülékébe tekint a történendő felvételhez a képet beállitani, különösen fel és elforditott képet lát amelyen való eligazodást éppen olyan hamarosan megszokja akár csak a nyomdászok az ólombetük olvasását. Miért megforditott a kép s áttetszősége miért áll megforditott arányban az eredeti tárgy szineinek megfelelőleg? Erre a kérdésre a felelet nagyon egyszerü. A fényérzékeny megvilágitott lemezt az előhivó azon a részen feketiti meg, amelyen a fény (világosság) érte. Ha fehér falra avagy fehér lepedőre történt e megvilágitás akkor a lemez előhivás után fekete át nem tetsző lesz. S ha sötétségre helyezzük ki e fényérzékeny lemezt, fény illetve világosság nem lévén, az előhivó nem vihet végbe a lemezen semminemü változást. Diapozitivnek nevezzük az olyan képet, amely egyenes kép, tehát a valóságnak megfelelő, csakhogy nem fehér és feketeségek hanem áttetszőségére nézve.
Tehát áttetsző kép, amely lehet üvegen vagy más áttetsző tárgyon mint aminő például a celluloidon vagy akár papiroson. Akként nyerhető, hogy a fényképészeti fényérzékeny réteget amely áttetsző testeken van, negativ alatt megvilágitjuk és előhivjuk. Különben ugyanaz a fotokémiai jelenség megy végbe, mint a negativ nyerésénél. Csakhogy mig ott eredeti, való testről történt a megvilágitás, addig itt egy negativról. Ilyen diapositiv képre van szükségünk a képek falra való vetitésénél, valamint a mozgófényképeket is ilyen számtalan egymásután vetitett diapositiv kép egymásra sorakoztatása eredményezi. A diapositivvel össze nem tévesztendő a forditott negativ. A forditott negativ nem más mint a negativ hátsó oldala, amelyre egyes másoló eljárásoknál szükségünk van, nevezetesen az olyan átvitelnél, amelynél nem a rétegnek réteggel kell összekerülnie, hanem rétegnek a kopirozandó negativ hátoldalával. Ha ilyesmire van szükségünk a negativot az üveglemezről lehuzzuk s megforditjuk s úgy tesszük a kopirozandó tárgyra s igy e negativ képe és azon réteg között, amelyre a kopirozás történik nem marad üres tér, mert ha maradna, e kopirozás tompán történnék. Álljon itt még végezetül néhány szó a tükörképről is. Sajátos, de úgy van, hogy nemcsak a laikusok de a szakemberek között is találkoznak, akik azt állitják, hogy a szedés, az negativ képet mutat. Ez teljesen téves, amit bizonyitanak e fentebbi sorok, nem negativ, hanem tükörképet mutat az, tudniillik ami a nyomtatásban felül van az alul foglal helyet az ólomszedésben és megforditva s mert a szedő a szedésnél a sorzóba a betüt megforditva tartja kezében a betünek oldalra elforditottsága fel sem tünik. A betüöntő természetesen mindennek ellenkezőjét állitja, mivel szignaturájával maga felé forditva tartja a betüt kezében, illetőleg végig úgy kezeli s ő ilyenformán természetesen mindent megforditva lát.
***
Amennyiben a magasnyomásu forma legtöbbje betüszedet, nem lesz talán érdektelen, ha néhány szót a betüöntésnek is szentelünk, mint e grafikai iparágak legfontosabbikának, e könyvnyomtatás kiegészitőjének. Miután a művész megrajzolta a betüt, annak képét acélpálcikák végébe vésik, megrögzitvén a véső szerszámaival azt, amiről a betü készül. Ezt az úgynevezett patricát, amely a betü oldalra elforditott képét mutatja sajtolják rézbe, amelyet matricának vagy betüodornak neveznek, amely után öntik a könyvnyomdászatban használt ólombetüket. Az öntő a betüodor kellősitése után azt az öntőműszerbe helyezi s megkezdődhet az öntésnek a munkája. Az öntőműszer fába foglalt acélból készült két főrészből áll, egyik főrész alkatelemei a fenék, a törzsökök, a. falak meg a fölöntő, mig a másik darabjai a támasz meg a rugó. A két rész összecsukásakor az öntendő betü törzsének megfelelő űr keletkezik felül tölcsérszerü felöntővel, amelybe az öntő kis vaskanállal önti a betüfémet, amely rendesen 70 rész lágy ólomból, 26-28 rész antimónium és 2-4 rész ónból áll. A betüfém beeresztésekor az öntő műszerének lökést ad, amelytől függ az öntés sikere s megszilárdulás után kinyitván a szerkezetet, a betü magától kiesik. Öntőgépeknél mind e manipuláció a gép szerkezetének megfelelőleg automatikusan történik. A kiöntött betüket még meg kell szabaditani csingájuktól és érdes oldalaikat és széleiket le kell csiszolni és egyforma magasságuakra gyalulni. Van azonban már teljesen kész betüket öntő gép is. Az itt rövidre fogottan néhány szóval vázolt mesterség igen nehéz gyakorlása és nagy szakavatottságot, kiváló lelkiismeretességet igényel, mert a legcsekélyebb gondatlanság is nagyon megbosszulja magát. Amennyiben a betüöntők legnagyobb része a tömöntéshez is ért, s mert a legtöbb betüöntőde egyszersmind tömöntőde is, térjünk át a tömöntés ismertetésére s mert a gépmester keze alá kerülő nyomtató formák majdnem kétharmad része tömöntődei termék, foglalkozzunk ez eminens értékü forma sokasitási eljárással kissé részletesebben.
A tömöntés olyan eljárás, mellyel mozgatható betükből álló szedésről vagy kliséről homorú képű lenyomatot vesznek s erről ismét domború az eredeti szedéssel pontosan egyező formát nyernek öntés utján. A könyvnyomtatásban igen nagy a jelentősége, nélküle a rotációs gépen való nyomtatás nem egykönnyen volna lehetséges s az ujságcsinálás tehnikája sohasem fejlődhetett volna olyan magas fokra, mint a minőn az most áll. A tömöntésnek ujabbi módja a papiros tömöntés amely lehetővé teszi hogy a nyomdász bármikor ujabb kiadást nyomtathasson valamely munka stereotipia matricájáról, anélkül, hogy azt ujra kellene szedetni. A papiros tömöntést nagyjából két eljárásra oszthatjuk 1) az a módja, amikor segedelmével közönséges gyorssajtókon nyomtatható lapos lemezeket nyerünk, 2) az a módja amelylyel rotációs gépekhez való gömbölyü, illetőleg félkörös nyomólapok készülnek. A kettő lényege különben egészen egy s legfőképpen a hozzájuk használt készülékek dolgában különböznek egymástól. Mindkét eljárásban kétfelé oszthatjuk a munkát; a szedésről készült matricák készitésére és a lemezek öntésére. Tömöntés előtt a szedést zárólapra tolják s betü magasságu ürpótlókkal kürülrakva a kikötő zsinórt róla leveszik. Az ürpótlók sarkai ne érintsék egymást közvetlenül, nehogy a matrica levevésekor a papiros alá levegő szorulhasson. Ilyen esetben azután a matrica kettőződik. Ha a megmosott szedést szárazra törülték rövidszőrű ecsettel táblaolajat kenünk rá, hogy a matrica rá ne ragadjon.
Ha a szedésben klisék is vannak; azok betü magasságra igazitandók. Az autotipiákat kartonpapirosnyival magasabbra igazitjuk, felületüket jó, ha grafitporral dörzsölik be, hogy a matrica ne tapadhasson rájuk. A matrica készitéséhez csiriz szükséges. Ezt olyanformán készitjük, hogy 125 gramm búzakeményitőt kevés vizben felolvasztunk, s apródonként forró vizet öntve hozzá, folytonosan keverjük mig péppé nem lesz. Mielőtt kihülne, 150 gramm meleg vizben felolvasztott iszapolt hegyi krétát és egy-egy fél kanálra való gummi-arabikumot spirituszt meg vastag terpentint keverünk hozzá. Ekkor a keverék kocsonyás tapintásu lesz. Ha tökéletesen kihül drótszitán áttörjük használatkor pedig feleresztjük vizzel, hogy tejföl sűrűségü legyen.
A csiriz készitésének többféle módja van s majdnem minden nyomdában más. A matrica készitése úgy történik, hogy az emlitett csirizzel papiroslapokat ragasztunk össze s a nyert lapot még úgy nedvesen kefével ráverjük a. stereotipálandó formára. A tapasztalat azt bizonyitja, hogy a csiriz minősége a matrica készitéséhez nem lényeges, de fontos a papiros minősége. Ebben egyenetlenségnek semmi esetre sem szabad lenni, mert amely betüre görcs kerül, üthetjük kefével akármeddig, éles tiszta képet soha sem fogunk róla nyerni. Kényesebb munkához jóféle selyempapiros és réznyomó papiros felhasználása ajánlatos, mig a közönségesebb öntvények készitéséhez elég jó az itatós papiros is. Összetételük sorrendje lehet a következő: hat iv selyem és egy iv csomagoló papiros, vagy egy iv réznyomó, négy iv selyem megint egy iv réznyomó, két iv selyem és egy iv angol csomagoló papiros. Az összetétel különben nagyon sokféle lehet. Keménysége a szedés sürübb vagy ritkább voltához képest kisebb vagy nagyobb fokú lehet. Mentől sürübb a szedés, annál puhább, hajlékonyabb és mentől ritkább az, annál keményebb legyen a matrica. A matrica összeragasztása igy történik. Sima felületű vaslapon kiterjesztjük az első iv papirost, széles ecsettel egyenletesen vékony csirizréteget kenünk rá, azután rátesszük a következő papirost ezt szintén becsirizelve.
A dolog igy folytatódik a matrica hátát alkotó angol csomagoló papirosig, amelynek felületét már nem csirizeljük tele. Ha ennyire vagyunk, tömör vashengert guritunk végig a nedves lapon, hogy abból a felesleges csiriz kitolódjék, s mindössze csak annyi maradhasson benne mint amennyi az ivek össze ragasztásához feltétlenül szükséges. Lepacskolás előtt a lapot alsó felén sikporral jól bedörzsöljük. Lepacskoláskor ügyelnünk kell arra, hogy a kefe egész felülete egyszerre érje a lapot, mert ha nem egyszerre éri az könnyen kilyukad. Ennek megakadályozására különben azt is megtehetjük, hogy a lapra sima vászondarabot teritünk s az ütéseket közvetlen erre mérjük. A vászondarabok használata különben általában ajánlható, ha a szedésben nagyobb hézagok vannak. Közben meg kell tekintenünk a matrica egész hátsó oldalát, hogy nem feledkeztünk-e meg valamely részének leveréséről. A lepacskolt helyeket különben megismerhetjük arról, hogy a betük körvonalai a barna fedőpapiroson tisztán láthatók és sötétebb szinüek.
Biztonság okáért azonban jó, ha a kefével való leverés után ugyanazt leverő fával is megcselekedjük. Ha a formát lepacskoltuk, a matrica hátulsó lapján mutatkozó nagyobb mélyedésekbe félpetitnyi vastagságú kartondarabkákat ragasztunk. Ugyanekkor a gépmesternek jövőbeli munkáját is jelentékenyen megkönnyitettük azáltal, hogy a gyengébb nyomást igénylő léniákat meg betüket előre egyengetjük és pedig úgy, hogy a lap hátulján az illető helyekre vékonyabb vagy vastagabb sávokat ragasztunk. A forma ezután matricástul együtt a többnyire gázzal fűtött száritó sajtóba kerül. Mielőtt azonban ezt tennők ajánlatos a sajtó lapjának hőfokát megvizsgálni és pedig úgy, hogy néhány darab egynyolcad petitnyi kizáró darabot teszünk rá. Ezeknek esetlegesen történő megolvadása figyelmeztetésül szolgál arra, hogy a formát hasonló sors érheti. Amikor a formát a száritó sajtóba helyezzük, két-három iv itatós papiros kerül rája, erre flanelldarabot teszünk s még ezenkivül néhány iv itatós papirost. Az erősen beszoritott formát körülbelül tiz perc mulva kivesszük s a rajta lévő és átnedvesedett flanellt meg itatóspapirost szárazzal cseréljük fel s azután ismét beletesszük vagy tiz percnyi időtartamra a sajtóba. Ennek elteltével a matrica többnyire már megszáradt, fapálcikával meg kopogtatva tiszta csengésű hangot ad s formáról leválasztva ropogással pattan le róla. A matrica leöntésekor első dolgunk az öntőkemence rendbehozása. A hamut kiszedjük belőle. Az üst széleire forradt betüfémcsapokat levagdossuk s megtöltve az üstöt arravaló betüfémmel, tüzet rakunk. A tüzelés fával kezdődik s ha már van parazsunk, vékony kőszenet vagy kokszot dobunk rá. Öntés után a matricára papirosból ugynevezett zászlót ragasztunk mégpedig annak olyan helyére, ahová a forma leverésekor a betümagasságu ürpótló került. Amig ez szárad az olvadó betüfémről lekanalazzuk a salakot s megnézzük a hőmérséket; vajjon alkalmas-e már az öntésre? Ha igen, megkezdjük az öntést. Az öntő kanalat telemeritjük a megoldott betüfémmel s azt óvatosan a matricát már magába foglaló öntőpalackba öntjük. E munkánkat félbeszakitanunk nem szabad mert különben a kétféle hőmérsékletü fém nem vegyülhet s a lemez az illető helyen könnyen széjjel válik. Az öntvény körülbelül 3-4 perc alatt merevedik meg s ekkor kivehetjük a palackból, hogy kellő meggyalulás után nyomásra kész legyen. A papirtömöntés most leirt módja az ugynevezett melegtömöntési eljárás. Van hideg stereotipálási eljárás, ami annyiban különbözik a melegtől hogy az ivek összeragasztására való csirizbe jókora mennyiségü gipszet keverünk és a matricát nem közvetlenül a szedésen, hanem külön kifeszitett állapotban száritjuk meg. A hideg eljárás különben csakis közönségesebb munkák stereotypálására alkalmatos. A szines nyomásra való formák stereotypálása szintén nem könnyü dolog. A különféle szinben nyomandó formák matricái azonban egyetlen matricából vágandók ki, mert a mintázó papiros, a száradás gyorsaságához képest, többé-kevésbé összezsugorodik s igy ha több matricából állitandók össze az egyes lemezek mintáit; pontos regiszterről szó sem lehet. Ahány szinben akarjuk az illető nyomtatványt késziteni, annyi lemezt kell arról önteni; a szinek szerint a részeket kivésés utján elkésziteni. Hátra volna még megemlékezni azokról a papirosmatricákról, amelyeket nem a tömöntő készit el magának, hanem grafikai szaküzletben készen kaphatók. Ezek az ugynevezett száraz lemezek, melyeket használat előtt nedves makulatura közé kell tenni. E lemezek jövője óriási, s máris nagy teret hóditott magának lapoknál s oly esetekben mikor kevés az idő a száradásra.
A tömöritésről szóló ismertetésem nem volna teljes, ha teljesen két rokon eljárásról meg nem emlékeznék. Az egyik az úgynevezett seleonotypia a másikat pedig kaosztipiának nevezik. Mind a két eljárás alnyomatú lemezek előállitására szolgál. A kaosztipia lényege az, hogy egy darab itatós papirost vizzel itatunk s az öntőpalackba téve reáöntjük a folyós betüfémet. Ekkor holdtájakhoz hasonló képet mutató alnyomatlemezt kapunk, mely szinyomatképen elég jó hatást mutat. Kikészitése azonban vigyázatot igényel, lévén a forró ólom és a nedves itatós papiros érintkezése veszélyes. A szeleonotipiánál a lemez öntésénél a papiros elmarad. Kellően körülhatárolt hideg vaslapra hirtelen forró betüfémet öntünk, minek folytán teleszkópikus holdképhez hasonló ábrázolatot mutató nyomólapot nyerünk. Ha a vaslapot öntés előtt olajjal kenjük be; eres márványszerü képe lesz az öntött lap felületének.
A könyvnyomtatásnál különösen érdeklődésre számithatunk az ujabban főleg az ujságnyomdákban széles körben terjedő szedőgépekre. Bámulatos mechanizmusú gépek ezek, melyek méltán megérdemlik a megcsodálást, egyben pedig tanuságai az emberiség mindent legyőző szellemi erejének. Főelőnyük nagyobb munkateljesitmény képességükben rejlik, továbbá feleslegessé válik a nyomdák nagyarányú betükészletének tartása; használatuk mindig uj és nem koptatott képet mutat. (Azon a határon belül mig a matrica is el nem kopik.) A szedőgépek között megkülönböztetünk egyes betüket és sorokat öntő gépeket. Az utóbbiak között háromféle ilyen gép van elterjedve, a typograph, a linotype és a monoline. E gépeknél a sorok nem egyes betükből alakittatnak, hanem a betük anyamintái billentyű lenyomásra kiváltódnak, a gyüjtőkészülékbe helyeztetnek ahol egymás mellé sorozódnak. Ezek az anyaminták igen különfélék. A szavak közé – szintén billentyű lenyomással – készülék nyomul, miáltal a sor bizonyos rendszeres szélességre alakul szaknyelven szólva „kizárul”. A gép most már a kész matrica sorba egy darabból álló sort önt, ezt minden oldalról simára és pontos méretre gyalulja, végül leadja. Az anyaminták a typográphnál a drótkosár visszahajlitása által – amennyiben ezek a vezető drótot soha el nem hagyják – saját súlyuk folytán eredeti helyükre visszatérnek, csak azután kezdhető meg az ujabb sor szedése. A linotype-nél és a monoline-nél nem igy van, mert itt a szedés munkáját nem akasztja az anyaminták elosztása bámulatos módon a gép maga végezvén azt, a linotype-nél a matricán lévő különféle bevágású hornyokkal, a monoline-nél pedig minden matricán más-más alakú kampókkal.
Ezeknek a soröntő gépeknek igen nagy hátrányuk az, hogy betükomplexumot azaz tömött sorokat szállitanak s igy egyetlen hiba, egyetlen hamis betü miatt az egész sort ujra kell önteni, azaz ujból szedni; ha pedig egész szó vagy mondatrész maradt ki, melynek beillesztése a következő sorok helyzetét is megváltoztatja, akkor az egész rész az olvasztó üstbe dobható és ujból szedhető. Persze hirlapoknál ez ritkábban fordul elő, de annál sürübben könyveknél, ahol éppen nem ritka az az eset sem, hogy a szerző az első levonatot a legjobb kutforrásnak tekinti kéziratához. Ez a hátrány az olyan rendszerü szedőgépeket teszi különösen kedveltté, amelyeknél ismét visszatértek az egyes betük szedéséhez, illetőleg öntéséhez. Kettő emelendő ki különösen az ilyen fajtáju gépek közül, az egyik a monotype, a másik a Méray-Horváth-féle elektrotypograph. Mindkét gép két, egymástól teljesen függetlenül működő gépből áll; de mig a monotypenél a működés a légnyomáson alapszik, addig az elektrotypographnál a szerkezet működtetése a villamos áram hatásán alapszik. Az egyik gép az a matricát sorakoztató, a másik pedig a szedést öntő gép. Billentyűzéssel – mint az irógépnél – keskeny, papiros szalagba minden betünek vagy irásjelnek megtelelő rendszeres lyukat üt a gép, egyidejüleg pedig másik papiroslapon a szalagba ütött lyukak, mint olvasható rendes betük láthatók. Ez a kéziratszalag vagy félretehető, vagy pedig azonnal a szedést és öntő gépbe kerül, ahol a villamosságot vezető hengert és villamosságot vezető, ugynevezett érintőket választ el egymástól a papiros szalag, a vezetők kontaktusát gátolja, ez csak az átlyukasztott helyeken lehetséges, miáltal áramközök záródnak. A lyukrendszernek megfelelően bizonyos számu elektromágnesek jönnek működésbe, melyek ismét elmés mechanizmust működtetnek; ezeknek feladata pedig a matrica gyűrüt rendkivül gyors sorrendben és hat szeme közül a legmegfelelőbben az öntőnyiláshoz vezetni, az öntőformát a kellő távolságra beállittatni és végül öntés után a matrica gyűrüt pihenő helyzetébe visszajuttatni. A betü hideg vizben lehűttetvén, nyomban az öntés után megmerevedik, a gép pontos méreteire gyalulja és felszedi. Ily módon következik betü betüre és sor sorra. A szavak közé szükségelt vékonyabb-vastagabb kizárást szintén automatikusan látja el a gép és ugyanigy végzi a sorkizárást is. Szaktekintélyek jóslatai szerint a jövő az elektrotypograph szedőgépé, nemcsak teljesen perfekt volta miatt is, hanem mert a Bandot-féle gyorstelegráfia lyukrendszere az elektrotypográféval tökéletesen megegyezik s nincs már messze az az idő sem, amikor valamely központból a távolabbi leadó állomásra közönséges sürgöny helyett az elekrotypograph szalagját fogják leadni, amely szalagok azután egyenesen a szedő és öntőgépek által fognak sorokká alakittatni. Ennyit a szedőgépekről.
A galvánoplasztika éppen úgy mint a fentebb vázolt stereotypia nem közvetlenül forma elkészitő eljárás, hanem olyan amelynek segélyével magas vagy mélynyomásu formáról másodlat készithető. Az elektromos áram sajátságos kihasználásához nyerhető ez oly módon, hogy valamely fémsónak az oldatát használjuk e célra s az áramnak mind a két pólusát az oldatban levő elektródokhoz kapcsoljuk. A positiv pólussal összekötött elektródot anódának, a negativval összekötöttet katódának nevezzük. Az utóbbin történik a fémlerakodás. Ha positiv elektródoknak oldhatatlan vezetőt, például szenet vagy platinát veszünk, akkor az oldatból a fém kiválik s azt folytonosan pótlanunk kell. Ugyanez az eset a régi eljárásnál amikor az elektromos áramot magában a fürdőben agyaghengerrel, ebbe helyezett cinkhengerrel és a kettő közé öntött hig kénsavval fejlesztették. Ha azonban villamos telepekkel, dynamo-elektrikus gépekkel való üzemnél anódául ugyanolyan fémet veszünk, mint aminőt lecsapódásra szántunk, akkor abban az arányban választódik le belőle a fém, mint aminőben a katódára lerakódik; az oldatnak pedig megmarad az eredeti tömitettsége. Azelőtt a szükséges áramot galvántelepekkel állitották elő, ma már ezeket azonban a dynamogépek kiszoritották. A legegyszerűbb és a szükséges áramot önmagában fejlesztő galvánoplasztikai készülék a Daniell elem, amelynek főrésze jókora üvegedény; ebben áll a lyukacsos agyaghenger, amelybe higitott kénsavat öntenek. Az agyaghenger és az üveg falazata közti ürt tömény rézgálic oldat tölti meg. A kénsav gerjeszti az agyaghengerbe állitott foncsoros horganyhengert. A keletkező áram megbontja a rézgálic oldatot és a kiváló rezet a formákra rakja. Az esetben ha elemmel dolgozunk, 100 liter 18 Bé sűrűségü rézgálic oldat és 1-1½ liter 66 Bé sűrűségü kénsav, ha pedig dynamogéppel dolgozunk, 100 liter rézgálic oldat és 1½-2 liter kénsav keverékét használjuk. Az áram sűrűsége 18%-rézgálicoldatban 0,6-1,0 Ampère. A fémlerakodás vagy direkt a leformázandó tárgyra, vagy pedig annak valamely anyagból készült anyamintájára történik. Az anyag megválasztása és annak összekeverése amelyre a leformálás történik, minden vele foglalkozónak okozott már fejtörést. Az első anyag, amelyet erre alkalmasnak találtak s amely az ebbeli szükségleteket elég hosszú ideig elégitette ki, a guttapercha volt. Növényből kiszivárgó gyantás anyag, melyet desztillálás és kloroformmal való kezelés utján tisztitottak meg, hogy ment legyen minden idegen, esetleg kemény anyagtól, amely finom szemcse visszaadását hátráltatná. A leformálásra használandó guttapercha minőségének elsőrendűnek kell lennie. Ez alatt azt értjük, hogy vizben meg kell puhulnia, oly annyira, hogy dagasztható legyen anélkül, hogy túlragadóssá válnék s kihülése után meg kell keményednie. Amelyik guttaperchának ez a tulajdonsága hiányzik, azt a grafikai célra dolgozó galvanoplasztikus nem igen használhatja, mert az erősen ragadó képességü guttapercha ha még úgy grafitozzák is a finomabb vonalú dolgokba beleragadna.
Másik anyag, amelyik a leformálásra általánosságban, ha nem is minden tekintetben kifogástalanul, de azért elég jól megfelel, a viasz. Viaszkeverék, mely méh- és földviasz összekeveréséből kevés terpentin s kevés gyantanemű anyag hozzáadásából kerül ki. A terpentint és a gyantaneműt azért szokják hozzáadni, hogy hajlékonyabbá tegyék. Tulmeleg időjárás alkalmával a keverék előnyére szolgál egy kis sziriai aszfalt, mely a megolvasztott keverék megszilárdulását segiti elő. A megolvasztott viaszt stégekkel körülhatárolt, ciceró vastagságnyira öntött ólomlemezekre öntik vagy 8 milliméter vastagságnyira s mikor még nem hűlt ki teljesen de jól megszilárdult, grafitos kefével huznak rajt végig s préselik bele a leformálandó képet, fametszetet, klisét vagy szedést. A cseppfolyós alakból szilárd testté alakult anyag, ha nem fém, külső behatásoknak annyira ki van téve, hogy eredeti nagyságának kiterjedését rendes körülmények között nem tartja meg, hanem elváltoztatja s rendesen összeszárad. Igy van ez a viasszal is. Természetes dolog is ez, annál is inkább, mert egyesek a viaszkeverék összeolvasztásakor még nedvességet magába szivó anyagot pl. glycerint is kevernek belé. Magától értetődik, hogy ez az összeszáradás állandóan nem egyenlő, mert aránya függ a lemez nagyságától, az időjárástól, s az egész kezeléstől, amely szerint vele eljárnak. Többszinű formánál s különösen a három és négy szinü kliséknél – amelynek sikeres módon való kinyomhatásának első és legfontosabb feltétele az egyes szineknek a lehető legpontosabban való egymásba illése – a viaszba való formálás nem egyszer mondotta fel a szolgálatot, az emlitett sajátos jelenség miatt. Ezért kerestek sokan más anyagot, amely nem csak az alak el nem változását biztositja, de amelybe leformálni is élesen lehet. D’Albert volt az egyike az elsőknek, aki ólomba préselve eredményt tudott elérni s közvetlenül utána tünt fel Fischer ólommatricáival. Mind a viasz mind a guttaperchából készült matricát a fürdőbe akasztás előtt az elektromos áramot vezetővé kell tenni, ami az ólommatricánál elesik. Az ólomnál elesik a grafitozás piszkos és egészségtelen munkája s szükségtelenné válik a grafit beszerzése. A képet magában foglaló matricán nem kell apró szegeket köröskörül beverni vagy rézsodronyt erősiteni, hogy áramvezetővé tegyük, hanem mind e helyett egyszerűen viasszal, sellakkal vagy bármi más nem vezető anyaggal meghuzzuk a határvonalakat és bevonjuk a hátoldalt. A forma a fentebb emlitett fürdőkbe kerül s addig hagyjuk abban, amig a reá rakodó csapadék kellő vastagságu lesz, rendesen két-három napig, onnan kikerülve a lemezt leválasztják a formáról s betümagasságra felöntik.
A fénynyomásról kell még a teljesség kedvéért megemlékeznem, mint a fotomechanikai eljárások szép és számottevő válfajáról. A szép és hálás siknyomású sokszorositási eljárás a következő. Meglehetős vastagságú üveglemezt sörből és kálium vizüvegből álló előkészitő preparátummal vonunk be. Megszáradás után kimossuk s a sör vizben oldható lévén a kálium vizüveg pedig nem; ez utóbbi szemcseszerűen megmarad az üveglemezen és arra szolgál, hogy a voltaképeni réteget, mely a nyomandó képet alkotja, a sima üvegen erősen rögzitse. A fő réteg zselatinból áll, melyet kettedkrómsavval tettünk fényérzékenynyé. Az előpreparátummal ellátott lemezt a folyadékkal végigöntve 55 fokra melegitett száritó kályhába tesszük. A lemezt, amelyen a zselatin réteg immáron fényérzékeny kihülés után, melyet siettetni nem szabad, fényképészeti negativ alatt megvilágitjuk. Teljes másolás után a lemezt még ki kell áztatni. Ami a valóságban fehér az a negativon át nem tetsző s e részek a lemezen a vizben nem puffadnak fel. Nyomás előtt a forma, a kép még preparálandó, hogy e meg nem világitott részek a festéket huzamosabb ideig fel ne vegyék s maratandó, hogy a nyomás iránt való ellentálló képessége fokozódjék. E folyadék meghatározott arányú glycerin, ammóniák, állandósitó nátron és viz keverékéből áll. A nyomtatás úgy történik mint a kőnyomásnál, azzal a különbséggel, hogy a formát nem kell minden példány nyomtatása után nedvesiteni.
A mélynyomatú lemezek készitésekor két fő módot különböztetünk meg. Az egyik a tisztán vésővel készitett rézmetszés, amelyet általánosan rézmetszetnek nevezünk (Kupferstich, gravure au burin, gravure en taille-douce). Másik az ugynevezett rézkarc vagy karcmaratás (Radierung vagy Ätzkunst, gravure a l’eau-forte). Mindkettőnek számtalan változata és kombinációja van alkalmazásban. A rézmetszés különböző modorai: hideg tűvel való munka (kalte Nadel, pointe seche); pontozó eljárás (Funktiermethode vagy gepunzte Manier, gravure au pointille, gravure au maillet); krétametszés vagy görkarikás eljárás (Kreidestich vagy Crayonmanier, gravue dans la geure du crayon) s végül a vakarás, kaparás és simitás különböző módozatai mint például a mezzotinto, vagy az úgynevezett fekete művészet (Schwarzkunst, gravure en manier noir). A rézkarcolás modorai a következők: átnyomó eljárás a puha rétegbe (Durchdruckmethode, verni mou); aquatinta (Aquatinta Verfahren, gravure l’aquatinta, gravure au lavis) és a kiküszöbölési eljárás (Ausspreng Verfahren, reservage).
A rézmetszés művelete ugyanolyan sima és egyenletes vörösrézlemezre történik, mint a karcmaratás. Ugy a rézmetszésnél, mint a karcmaratásnál a lemezbe mélyitett vonalak révén keletkezik az ábrázolás; a kettő között az a különbség, hogy mig a rézmetszésnél a metsző vésője, addig a karcmaratásnál vegyi erők utján keletkeznek a pontok és a vonalak, szóval a szükségszerü mélyitések s ebben áll egyik legfőbb előnye a rézmetszés fölött. A két eljárás közötti különbséget mi sem mutatja és határozza meg jobban, mint maguk neveik. Az egyiknél a munka tisztán fizikaira és mechanikaira szoritkozik, mig a másiknál e két tényező háttérbe szorul s mint produktiv erő a maratás (a fémnek feloldása valamely folyadékban) jut érvényre. Maga az eljárás a következő módon megy végbe: az előzetesen megmelegitett vörösrézlemezt viasz, gyanta, aszfalt és masztix keverékéből álló folyadékkal vonjuk be. Nevezzük e réteget marató alapnak. Ha a réteg már teljesen megszilárdult, vagy gyertya lángja fölé tartjuk, hogy füstös legyen vagy egyszerüen bevonjuk korommal, hogy fekete legyen. E műveletek végrehajtása után következik a művész munkája, amely nagy rajztudást, iskolázott szemet, művészi érzéket és gyakorlott ügyes kezet kiván. Kis fanyéllel ellátott acéltű az a szerszám, amellyel a fekete alapba könnyedén kell meghuznunk a rajz vonalait úgy, hogy a masszába szántott barázdák a lemez felszinéig érjenek, de csak annyira, hogy a tű a lemezt sehol meg ne karcolja, de azért a réteget az illető helyeken egész vastagságában eltávolitsa. Ezután lehet hozzálátni a maratás munkájához, amelyet mindenki a saját tapasztalatai alapján összeállitott marató folyadékban végez. Ez a legtöbb esetben vasklorid erős telitettségü oldata. A marató folyadék – amelylyel a lemezt leöntöttük – behatol a lemezen szántott barázdákba s ama helyeken, amelyekről a réteg el van távolitva, elkezdi a vörösrezet oldani, azaz marni. Igy keletkeznek a lemezen a barázdák s ezek természetesen annál mélyebbek, mennél hosszabb ideig volt kitéve a lemez a marató folyadék oldó hatásának. De magától értetődő az is, hogy tulságosan soká nem szabad maratni, mert különben bizonyos mélység elérése után e folyadék oldalvást is megkezdi a fémek oldását. A maratás ekénti elvégzése, hogy a lemezre ismételve öntik, illetőleg a lemezen ismételve végigöntik a marató folyadékot, nem egészen biztos munka; meg aztán meglehetősen körülményes is s ezért ujabban e helyett a következő módon járnak el. Miután a fentebb leirt masszával bevont lemezen a művész elvégezte a munkáját; bevonják a lemez másik oldalát is masszával (tehát elszigetelik a folyadék maró hatása elől) s a lemezt a marató folyadékba teszik. Igy sokkal könnyebb a maratás s valamivel gyorsabban is megy végbe. A marató folyadékból kivéve a lemezt s a réteget lemosva róla, megvizsgálják, kell e még tovább maratnunk s ha igen hát mely helyeken. Továbbmaratás esetén a lemezt az előbbi elszigetelő masszával vékonyan bevont gummi hengerrel óvatosan keresztül hengerelve, a vonalak közti felületek ujra bevonódnak, mig a barázdák nyitva maradnak.
Teljesen rajtunk áll most már, hogy a második maratás alkalmával mely barázdákat hagyjuk nyitva és melyeket zárjuk el a maró folyadék hatása elől. A maratási műveletet addig kell ismételni, illetőleg folytatni, amig próbanyomatok készitése utján meg nem győződtünk arról, hogy képünk megfelel azoknak a követelményeknek, amelyeket hozzáfűztünk. Az ily módon készült mélynyomásos lemezt nevezzük rézkarcnak, vagy karcmaratásnak. A rézkarc változatos, festői hatását voltaképpen a karcolás munkája teszi, mig a munka másik része, a maratás, inkább csak művészies munka mint művészi. A művészi kép alkotásának titka a munka mindkét részének művészi kivitelében rejlik, mert tagadhatatlan, hogy mindkettő nagy technikai ügyesség s ami a fő; művészi kezet és szemet igényel. A finom vonalak meghuzása a gyenge rétegben, a vonalak megszakitása azok kötése, szélesebb és keskenyebb vonalak egymás mellett való meghuzása s megállapitása annak, hogy a leendő kép sötét helyei elég mélyen vannak-e maratva s a világos részek nem marattak-e ki jobban, mint amennyire szükség van egy bizonyos hatás elérésére s a már elvégzett és a még végzendő munkák egymásközti arányának megállapitása; nehéz dolgok. Az eddigi munka csak a nyomtató lemez készitésére szoritkozott s csak azután következhetik a tulajdonképpeni sokszorositás. A rézkarcról való nyomtatás igen körülményes munka, nehéz meg azután soká is tart következésképpen drága eljárás. A lemez barázdáiba festékezőlapda segitségével nyomkodják bele a sima, nagyon erős réznyomófestéket, amely szőllővenyigéből nyert koromból és tiszta lenolaj firnászből készül. A lemez minden részét elboritja a festék s a felületről le kell azt törölni. A törlést organtinnal végzik s különös fogásaik vannak a festék rajtahagyásának és letörlésének. Sikeres eredményt e téren csak a hosszas gyakorlat ér el. A jól megtörölt lemez készen áll a törlés után a nyomatásra. A réznyomó sajtó nyomóalapjára tesszük s papirossal beboritjuk. A papiros minősége igen fontos dolog a réznyomásu mülap készitésekor. Igen erős rostunak, puhának és jó felszivóképességűnek kell lennie. Ha csomós a papiros; ez egyrészt a lemezt rontja, másrészt a csomós helyen nem adja jól vissza a rajz képét. Rendesen kissé nedves állapotban rakják be s fölébe puha gyapjuszövetet tesznek. Néhol nyomtatás idején a lemezt kissé meg szokták melegiteni, hogy a barázdáiba foglalt festék puhább és könyebben kiemelhető legyen. A réznyomó sajtó fő alkotó részeit két acélhenger képezi, amelyek párhuzamosan bár, de egymással ellentétes irányban gördülnek. A két henger között csúszik át a papirossal födött lemez. Vannak, kik sajnálatos dolognak mondják, mig mások az értékét emelő körülménynek tartják, hogy a legjobban kidolgozott rézlemez sem tart ki sok nyomást. A sok törlés, kenés, és főleg erős nyomás alatt a finom árnyalatok lekopnak, összemennek. Mint átlagot megállapithatva mondhatjuk, hogy a rézmetszet vagy rézkarc alig bir ezer-ezerkétszáz nyomást s ezek közül is a kétszázon felüli lenyomatok élessége már csökken. Lehet ugyan a lemezt javitgatni is, de ez is csak múló segitség.
A nyomást biró képességet egyedül a galvanoplasztikai eljárással emelhetjük, amikor ugyanis a rézlemezt acélréteggel vonják be. Bár a rézmetszet és a rézkarc hasonló eljárások, amennyiben az anyag ugyanaz s a forma képe is majdnem hasonló, a technikai sajátságok ellentétben állanak. Az egyik készitésekor nagy fizikai munkát kell kifejteni, ami szembetünővé teszi merevségénél és groteszk erősségénél fogva. A másiknál, a rézkarcnál a rajzoló művész úgy dolgozhat a lemezen mintha csak papiros volna előtte; szabad folyást engedhet képzeletének, a vonalak minősége és iránya nincs meghatározva, szóval semmi sem korlátozza sem művészi érzékét sem kezét. Tagadhatatlan azonban, hogy a rézlemezen vegyi úton előállitott kép élesség tekintetében nem veheti fel a versenyt a rézmetszés utján nyert kép élességével, aminek tulajdonitható azután az, hogyha különösen éles és pontos ábrázolás kivántatik, a két eljárás közül a rézmetszésnek jut az elsőség. A rézkarc festői jellegű művek reprodukálására alkalmas, amiről naponkint meggyőződhetünk; a festők szeretik műveiket ez úton sajátkezüleg reprodukálni. Nem hinném, hogy állitásom téves, ha azt mondom, hogy általában amig a rézmetszés reprodukáló jellegű művészet, addig a rézkarc legtöbb esetben eredeti művek létrejöttének kútforrása.
A heliogravűr, amelyet fotogravűrnek is neveznek, a legnemesebb és legnehezebb eljárás, amely fotomechanikai és fotokémiai processzuson alapul. Komplikált és meglehetősen hosszú és kitartó munkát igényel, nagy türelmet és művészi erőt úgy a forma készitőjétől, mint a kép nyomójától egyaránt. A nagy fáradtság azonban a műlapok értékével megfelelően arányban áll s ezért örvend az eljárás oly nagy népszerüségnek és elterjedésnek. Maga az eljárás a következő. A sokszorositandó eredetiről fényképészeti felvételeket eszközlünk, negativot, amelyről pigment diapozitivot kell csinálni. Erről pedig egy negativ kópiát pigment papirosra. Aki fényképészettel foglalkozik az tudja, mily nehézségekbe ütközik a kép ennyiszer való átformálása. Ez pedig mind még csak előmunkálat. Egy abszolut simára csiszolt vörösrézlemezt beporzunk aszfalttal (porral), mely automatikusan működő szekrényben történik, mert e porréteg egyenletességétől függ a további munka sikere. Az aszfaltport láng felett a lemezbe égetjük s miután a lemez teljesen kihült, viz alatt ráhuzzuk a pigment negativot. Az ilyen módon előkészitett kép szolgál azután a maratás alapjául. A maratás vaskloridban történik, részletesen különbözően telitett és higitott folyadékban, amelynek hatása annyira érzékeny, hogy a maratás tartama néha másodpercnyire megy ki. Maratás után a lemez még alapos retusirozást kiván s dolga akad ilyenkor a hideg tűnek és a görkarikának. A nyomtatás akként történik, hogy a réznyomó festéket a festékezőlapdával belenyomkodják a megmelegitett lemezbe s a nem nyomandó részekről amelyek magassága egyenlő, a felesleges festéket letörlik; a törlés azonban szerepet játszhat még a kép tónusos hatásának elérésében is. A papiros ráhelyezése után a lemezt mélynyomásu sajtón húzzák keresztül.