EGYETEMES REGÉNYTÁR

ANTEUSZ

REGÉNY

IRTA
WERNER GYULA

BUDAPEST
KIADJA SINGER ÉS WOLFNER KÖNYVKERESKEDÉSE

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-066-2 (online)
MEK-14355

ELSŐ KÖTET.
I.
Az egyedi falusi kaszinóban elkártyázta Szentegyedi Gábor az idei termés árát, sőt néhány száz forinttal adós maradt. Játszás közben folyton ittak az urak, szőke hegyaljai aranyos fénye villogott poharukban, de czigányt a kaszinószolga nem kapott sehol, nem volt, a mi a társaságot tovább is együtt tartsa.
Szétmentek, ki merre látott. A más falubeliek fogatukra ültek, néhány pillanatig még hallatszott a kocsikerekek gördülése, végre hősünk egyedül maradt. Körülötte az apró zsellérházak mély álomba merültek, itt-ott vakkantotta el magát félálmában egy-egy kutya.
Világosodott. Erős harmat lepte el a pázsitot; vizslája elébe futott és nedves, rózsaszin orrát hozzádörzsölve vigan vinnyogott. Szobájába ment, hogy felvetett ágyába feküdjék, de a levegő nyomasztó, forró volt, feje fájt, vére lázasan lüktetett. Ott hagyta szobáját, a parkba indult. Kanadai nyárfák barátságosan bólintottak jó reggelt feléje; feszes, egyenes tartásu topolyafákon fekete varjak ültek; virágágyak szines üveggömbjei, melyeken még rajta volt az éjjeli harmat, ugy tekintettek reá, mint megannyi könyben uszó leányszem.
Földig hajló vadkomló és szertekuszó szederinda akadályozta járásában. Bokrok, fák sötétebb szine, buján növő fü, meghivesült levegő s apró legyek, érczszinü bogarak csapata elárulta, hogy közel van a folyam. A Tiszának mesterségesen levezetett holtága folyt a kert alján. Füzfáktól mélyen beárnyalva, csaknem mozdulatlanul pihent sötétszürke tükre, könnyü köd lebegett a part egész hosszában a meder felett. Szentegyedy gyorsan levetkezett, egy pillanatra fázósan összereszketett éjszakázástól kimerült teste, aztán karját kinyujtva beledobta magát a vizbe, lemerült benne mint a kő, néhányszor körüluszott vagy száz lábnyi helyet és felfrissülve, megifjodva, felvidulva került ki a jéghideg hullámok közül.
Fejfájása megszünt, idegei lecsillapodtak, eszéről tisztult a mámor, de nagy álmosság vett rajta erőt.

II.
A méhes előtt, a hársfa alatt feküdt le. A méhes négyszögletü üvegablakai mögül meglátszottak a kasok; a méhek kedvéért széles ágyakba ültetett virágok erős szaga feléje szállt és fölötte - mintha altatnák - halkan mozogtak a falevelek.
A nap feljött, aranyos verőfény kicsalta a méheket, az ágak közt rejtőző rigók megszólaltak, az egész kerten valami észrevétlen mozgás futott keresztül és hősünk, jobbkezét feje alá téve, egészséges álomba merült.
Néhány órát alhatott igy, mikor a méhes felé karcsu tizenhat éves leányka jött. Széles karimájú szalmakalapja piros szalagon a hátára volt csuszva, hófehér kötényke volt előtte, kezében fonott kosarat hozott. Szoknyáját illedelmesen fogta össze, a hol nagyon harmatos volt a fü. Vetemények között lépdelt, nagy, duzzadt paradicsomok bambán nevettek rá szigoru karóik mellől, a zöld bab alattomos szárai belekapaszkodtak ruhájába, nem akarták elbocsátani soha többé. Néhol felemelte a fazekakat, melyek alatt nemesfaju turkesztánok vonták meg magukat, a csipős éjszakai hideg elől; máshol elszabaditott egy hajlékony ágat, mely erősebb ágak közé bonyolódva, bizonyára kényelmetlenül töltötte a hosszú éjszakát.
Meg se lepődött, mikor a hársfa alatt megpillantotta az alvó férfit, csak arczáról tünt el a pirosság és tekintete lett komolyabb.
Kertiszékre ült, szemközt vele, és kedvére nézegette a megsoványodott, szép arczot, a rendetlen, fekete, szinte kékesbe játszó hajat, az egész kimerült embert, a mint igy lábainál elterülve az igazak álmát aludta.
Egy óra telt el, a leány szemeit le se vette a szép férfias arczról, s a mint a nap egy pillanatra felhő mögé bujt, és az egész alakról eltünt a lombokon átszürődő napsugár, ijedtében felsikoltott, oly hidegnek, fakónak, elváltozottnak látta a férfit a megváltozott világitásban. Mintha holttest feküdnék előtte a füvön. Szentegyedy kinyitotta szemét és felugrott. Csak lassan szedte össze magát, azután, mintha valami hirtelen világosság érte volna, lábaihoz ült, égő fejét a lány puha, kicsiny kezéhez támasztotta és igy szólott.
- A vérem okozta, más mentséget nem tudok. Ez az átkozott Szentegyedy-vér, mely olyan mint a sustorgó, kénköves földalatti forrásvizek! A régi nóta megint: kártyáztam és vesztettem.
- Sokat?
Hangjának lágy, megnyugtató csengése volt, fekete szemét bátoritólag függesztette reá a leány.
- Sokat, nagyon sokat s még adós is maradtam. Mindig felteszem magamban, hogy a játék ördögének ellenállok. Akaratom ellen huz a zöld asztalhoz valami delejes erőszak, melynek ellenállani nem tudok.
A leány gyöngéden válaszolt.
- Nem itéllek el Gábor, csak sajnállak, hogy te sem tudsz hová lenni ama nagy, titkos szomoruságtól, mely titeket férfiakat gyötör. Minél nemesebben és mélyebben érez közületek valaki, annál többet szenved. A fájdalomtól lesztek korhelyek és kártyások.
Szentegyedy Gábor megrázta fejét s halkan felelt, mintha gyónna.
- Az egész ország temető: mindenki szomorú benne. Az emberek szeméből látom, hogy mindeniknek halottja van s maga is élőhalott. Az élet teher, pedig az erdő tele van vaddal és minden évben ellepi a friss, csillogó hó az utakat, melyeken világosan meglátszik a vadak nyoma. Van házunk, családunk, van égő gondunk, foglalkozásunk, mit áhitunk hát?
Hangja tompa lett, fáradt szemét lezárta, néhány perczig meg se mozdult.
- Valami változást, szelet, vihart, katasztrófát, mit tudom én mit várok? de valaminek történni kell.
Egész teste megrázkódott, mintha valami belső, kitörő zokogást tartóztatna vissza. Kezével elfödte arczát, aztán megcsókolta a leány kezét.
Körülöttük rigók fütyültek, hársfa illatozott, aranyszárnyu méhek döngicséltek.
Gábor érezte hogy nagy távolság van közte s e tiszta lelkü, ártatlan, fiatal leány között. Házukban két uri nő él, anyja és Mária. Mily mások a nők, mint a férfiak! Rajtuk nem látszik meg az a nagy, általános hervadás, mely e korszak férfiainak szivét, lelkét előveszi. Csak oly kötelességtudók e nehéz napokban, mint anyáik voltak a nemzeti ébredés idején. Kedvvel végzik ezernyi munkájukat a háztartásban; szőnek, fonnak, varrnak, gazdálkodnak; felnevelik gyermeküket; nem esnek kétségbe a haza sorsán, s mig férjük és fiaik búba, bánatba merülve pazarolják vagyonukat és egészségüket: a nők, ezek az igazi hősök, vidáman használják fel a jelent, hogy csendben, zajtalanul felépitsék rá a jövőt.
Ilyen gondolatok vonultak át Szentegyedy lelkén, a hogy nézte a leányt, a ki mellőle fölkelve, kosarát tele szedte zöld borsóval. A mint a fák közt ide-oda mozgott, hol árnyékban volt, hol vakitó világosság esett reá. A fény és árnyék e váltakozó játékában könnyen és elragadó kedvességgel járta végig a veteményes ágyakat s mind távolabbról látszott világos szinü, nyári ruhája, mint valami földre szállt bárányfelhő.
Hősünk oly mélységes békét érzett szivében, a minőt a következő években soha.

III.
Szentegyedy Gábor (a fiatal Szentegyedy Gábor apja) elhalt, 45 esztendei megelégedett élet után. Háza ugy volt berendezve, mint azok a méhkasok, melyeknek közelében regényünk kezdetén fia egy áttombolt éjszaka fáradalmát aludta ki: felesége uralkodott benne, az anyakirályné.
Jól táplált, sőt igen kövér uriasszony volt az anyakirályné. Áldott jósága daczára mindent elkövetett, hogy félelmessége hirét növelje, mindig sötét ruhában járt, homlokát fenyegetően vonta össze, röviden beszélt és kezében könnyen megmozdult sodrófa, főzőkanál, seprünyél, a női uralom e kipróbált fegyverei.
Be kell vallanom, hogy Szentegyedyné ezen fáradozásának nem volt foganatja. Nézését, egész vonzó arczát hiába igyekezett félelmessé tenni erőltetett indulatossággal és sötét haraggal.
Mintha rosszul befüggönyözött ablak volna: mindenütt kifénylett szivének belső, tiszta világossága. Háznépe szerette, cselédei tüzbe mentek volna érte, ellesték minden gondolatát és bajukban-bánatukban bizalommal fordultak hozzá.
Az emberekben kimondhatatlan vágy lakik, jobbaknak látszani, mint a minők; Szentegyedyné meg ugy érezte jól magát, ha a szokásaival még ismeretlen, vadonatuj cseléddel elhitette, hogy háza tigrisbarlang, melyből nem visznek ki nyomok.
Fia világosan emlékszik rá, hogy vele szemben is a mesterséges rémitgetések fogásával élt, a mivel nem ment semmire, mert összevont szemöldei daczára folyton körülötte volt, nem tudott elaludni, ha áldott kezét nem foghatta s reggel, a mikor szeme kinyillott, anyja édes tekintetével találkozott legelőbb, melyet, - a tettenért szinlelő - mindig bizonyos zavarral igyekezett szigoruvá és fenyegetővé változtatni.
Az idősebb Szentegyedy kedves ur volt, kék szemei oly szelidek és félénkek, mintha tizenhat éves leány szemei volnának; mindig mosolygott, beszéde mindig tele volt édességgel és zsebe czukorkákkal. Nem emlékszem, hogy valakivel veszekedett volna. Szemében neje valami magasabb, a föld alacsony gőzkörén felülemelkedő teremtés volt, kinek minden kivánatát tiszteletben kellett tartani, a kinek erős akarata, az ő bátortalan, ingadozó; könnyü életcsónakát vezetni és irányozni látszott, a csapkodó hullámok között. Ha ugyan lehet hullámzásról beszélni az oly életben, mely jól berendezett alföldi birtokon, kényelmes uri házban telik el.
A háztartás gondjai Szentegyedynére nehezedtek, a külső gazdálkodást tiszttartó vitte; férje csak ujságát olvasta, látogatásokat tett és vendégeket fogadott. Néha lóra ült (még mindig egyenesen ült a nyeregben) gyakran kikocsizott, vagy átment a szomszéd kisvárosba, hol néhány napot barátainál töltött. Hazajövet jókedvüen ijesztgette feleségét, hogy szép, fiatal, ruganyos szinésznőkkel volt dolga, kiknek virágbokrétákat és gyémántos ékszereket vett.
A nő szeme fellángolt a boldogságtól, hogy férjét megelégedettnek és vidámnak látta, apróra kikérdezgette a kisváros legfrissebb pletykáiról, megtudakozta, rokonainak hogy szolgál becses egészségük? mint érzi magát a katolikus püspök, a kit nagyra becsült s a ki bérmáló körutja alkalmával hozzájuk szokott szállni? Négy fehér lótól vont aranyos hintóját, melyen hátul selyembojtba kapaszkodva, két meggyszin huszár - mint szárán az érett meggy - függött, nem felejti el hősünk soha.
Szentegyedy mindig kifogástalanul öltözködött.
A ruhaszöveteket mindig neje választotta meg, a szabóval ő pörölt, ő tartotta rendben a ruhatárat, hol a tubákszintől kezdve a sötétliláig minden szin képviselve volt. Reggel a szobalány jelentette, hogy szép idő van, vagy hogy esik, mire kiválasztotta a reggeli toalettre szánt ruhadarabokat, s férje abból tudta meg, milyen idő van odakint.
Ha világos szinü nadrágot talált ágyafejénél, vigan felkelt, felhuzta a redőnyöket és bebocsátotta a napfényt, a tavasz illatát, frisseségét. Bizonyos szinekre a fal felé fordult és tovább aludt, mert tudta, hogy kint zuhogva esik az eső, feláznak a hófehér utak, gyékényes szekerek vánszorognak a nagy sárban, s hogy szomoru az élet odakint, az ólomszinü égbolt alatt.
Külön jelentősége volt a nyakkendőknek, azokból ismerte meg nejének lelki állapotát. Voltak szinek, melyek derült jókedvet, megelégedést, örömet jelentettek. Más-más szine volt a bánatnak, lehangoltságnak, boszuságnak s haragnak. A kék szin azt jelentette, hogy jól aludt, a fehér azt, hogy rendkivül békés hangulatban ébredt fel, a fekete azt, hogy bal lábbal kelt ki az ágyból. A lángpiros szin az égő haragot, a vihart jelentette. Ilyenkor férje megértette a néma üzenetet, halkan felöltözködött, reggelijét szobájába hozatta, parancsot adott, hogy a két szürkét fogják be, lopva lesompolygott a lépcsőkön, kocsiba ült, s csak innen, biztos menedékéből kiáltott be jóreggelt nejének, ki a konyhában a cselédekre pattogott.
Egész nap nem jött haza, valamelyik barátjánál ebédelt, elvitatkoztak az ország dolgáról, a hosszu délutánt tarokkozással és ivással huzta ki és este ajándékkal megterhelve érkezett haza. Fia zsebeit telerakta nyalánksággal s magától futó kis gőzössel lepte meg, mely zörögve rohant végig a puha szőnyegen.
Ekkép hallgatag megegyezés volt férj és nő közt, hogy egymásnak nem okoznak kellemetlen napot. A nyakkendő szinében rejlő hadüzenetet Szentegyedy mindig megértette és neje sohasem felejtette el ily szokatlan módon figyelmeztetni a ház látható fejét, hogy uralma e napra megszünt, fusson birodalmából, mint koronájától megfosztott, számüzött király.
A kis Gábort bizony e harczias asszony s ez a békés férfi közös akarattal elkényeztették. Nem engedték a világért sem, hogy feje tele legyen nehéz tudománnyal, ő hát kedvére futkosott a harmatos mezőkön, megmászta a kert legmeredekebb nyárfáit, a veréb fészekért, félelem nélkül ráült a Betyár meg a Villám sima, forró hátára s a szabad levegő, a tavaszi napfény ugy át meg átjárta nyakát, arczát, mezitelen kis lábszárát, hogy fekete lett tőle, mint az ördög s oly napsütésszaga volt, mint az érett császárkörtének.
Tiz éves korában atyja kijelentette a reggelinél, hogy itt az ideje, hogy fia megtanulja mindazt, a mire szüksége van egy gentlemannek (ezt az egy angol szót tudta, s e nagy nemzetet egy roppant rövidáru-kereskedés tulajdonosának nevezte és nem sokra becsülte).
Ettől kezdve Gábor lovagolni, uszni, vivni tanult. Rendkivül szerette a szelet, mikor a fák siránkozva hajlodoztak és az ablakok megrázkódtak, mintha a háznak a hidegtől a foga vaczogott volna. Ilyenkor örömest lovagolt szemközt a széllel, kis fekete lovának sörénye vadul röpködött, s a lovast a levegőnek ez a fénylő, hideg, folytonos hullámzása boldoggá tette.
Szeretett fürödni a Tiszában, melynek szőke hullámai annyiszor tovaragadták; melynek siró nádasaiban egész madárvilág rejtekezett; füzeseiben kicsiny halászkunyhók bujtak meg, melyekben füstös bográcsok függtek a tüz felett, s aranyszinü lében, étvágyat ingerelve főtt a fehér husu hal.
A meddig a szem ellát, barátságos falvak templomtornya csillog; a végtelen gabonaföldek érő kalásza, mint tovairamló aranyos hullám megmozdúl a legkisebb szélben és a kalászok szárai halk pengéssel ütődnek össze, mintha valahol a közelben aranypénzt olvasnának.
Estefelé, ha már a nap leszállt, a Tisza lassan elborult. Füzfák árnyékában egész hangversenye keletkezett a nyugvást kereső gémeknek, a tárgyak alakja, éles szögletei elmosódtak s valami vörhenyes, szürkés homály fogott be mindent.
Tanitója ebben a tájban szeretett leginkább fürödni. Gábor is kiment vele a folyóhoz, ügyelt levetett ruháira és ijedten szólitotta nevén, ha uszásának hangját nem hallotta s ha halvány, fekete feje teljesen eltünt a félelmes sötétségben.
Holdvilágos estéken, a kert fái alatt járkálva, mig fejük felett csillagok ragyogtak, tanitója szomoru történeteket beszélt a magyar előidőkből. A falu elcsendesedett, a házak ablakai egyenkint elsötétedtek, csak a fonóból hallatszott szerelmes lányok dala.
Ilyenkor - mintha ez ivadékról ivadékra átszállott szomoru dalok kétségbeejtenék - hazánk történetének leggyászosabb lapjait vette elő. Tompa, gyönge hangja ugy illett e történetekhez. Beszélt az ezeréves szenvedésről, mely népünk jellemének mélységes komolyságában visszatükrözik; elősorolta a vesztett csatákat, török és német hadak égetéseit, az örökös belviszályokat, a szellemi sülyedést, az erők rohamos hanyatlását, a nemzeti vérmérgezést, a lassu, bizonyos halált. Gábor fiatal szivét felzavarták e siralmas elbeszélések, párnái nedvesek voltak a sok sirástól, álmatlanul, lázas fejjel hánykolódott ágyán és éjjelenkint Mohácsról álmodott. Ott nyargalt a vitézek között, paripája vérben gázolt, látta a magyar hadak levágatását, a győzelmes törökök diadalmas előnyomulását... aztán egyedül maradt, elhagyott pusztaság közepén, szakadó, jéghideg esőben, mely egyenkint oltotta ki a vidám őrtüzeket...
Ily nehéz álmok után kimerülve ébredt fel, soványodni kezdett, étvágya nem volt. Anyja rájött a baj forrására s a tanitót elküldötték. Az első két napon sokat sirt utána, de más jött helyébe, széles vállu, szőke, szeplős legény, a kinek harsány nevetése felverte a házat, ezerféle jóizü kópéságot követett el és Gábort ugy elfoglalta egész nap, hogy soha sem ért rá szomorkodni és ábrándozni.
Szentegyedy, az apa, fél év mulva meghalt és fia nevelése egészen az anyjára maradt. A szomszéd kisvárosban elvégezte iskoláit, azután hazajött gazdálkodni. Néhány rossz termés, a fiatal ur bő költekezése és kártyázása nagyon megcsökkentették a jövedelmet.
A hajdan erélyes hölgy, a ki férje halálát nagyon szivére vette, ellenállás nélkül rabja lett fia akaratának. Magához vette Máriát, Gábornak unokahugát és kedves terve volt, hogy férj és feleség váljék belőlük. Csodálatos, hogy tettvágyó, erélyes lelke, mely soha sem törődött azelőtt azzal, a mi a háta mögött volt s mindig a jelennel, a napi gondokkal foglalkozott, férje halála óta mindig a temetési napra gondolt vissza, melyen élete társát levitték a családi sirboltba, ősei közé.
A napok, mint egy jól szabályzott folyó hullámai, lassu egyformasággal hömpölyögnek tova; csak azoknak a hullámoknak emléke marad meg bennünk, melyek a megszokott mederből kicsapva, szilaj tavaszi áradás módjára elöntik gyümölcsösünket és magukkal ragadják virágainkat.

IV.
Délben váratlanul megérkezett Szentegyedyné bátyja, nyugalmazott huszáralezredes. Már a kocsiból kiáltozta:
- A fiadat talán még most is a kötényed mellett tartod, Mircza? - ez a név még kislánykorából maradt az özvegyen. - Talán még szopik a kis fattyu, hogy nincs lelked elválasztani?
Középmagasságu, rózsás arczu katona volt, haját és kurtára nyirt bajuszát festette: csupa pomádé, csupa ruganyos feszesség, volt az egész ember.
Karját nővére derekára tette és enyelegve beszélt hozzá.
- Hová lett a darázskarcsu derekad, Mircza? Szakasztott ilyen voltál, mint ez a kis, fiatal teremtés, a ki melletted áll. Ez Marika, ugy-e? a Mária név nagyon ünnepélyes és nem illik ilyen fekete szemü, rózsás gyermekekhez, mint a kicsi hugom.
Mindkét arczát megcsókolta a piruló leánynak és szabadon lévő karját felajánlotta neki.
- No még csak a fiu hiányzik, mondá, de ne is kerüljön a szemem elé. Ki hallott már olyant, hogy a Szentegyedy-család sarja itt rozsdásodik meg a Tisza nedves levegőjében? Akkor is ráér paraszt életet élni, ha nyugalmazott tábornok lesz belőle.
Vidáman beszélgetve mentek fel az ebédlőbe. Itt már fel volt teritve. A gondosan lezárt redőnyök hüvös homályt terjesztettek s e homályt kedvesen enyhitették a hófehér abrosz, az ezüst evőszerek, metszett kristály-palaczkok s a felnyitott pohárszék, szépen sorba rakott üvegedényével.
Az alezredes leült a diványra és maga mellé vonta a két nőt.
- Kicsi babám, nyiss ki legalább egy ablakot. Öreg katona vagyok, nem félek, hogy lányarczomat megsüti a nap. Na, halljátok, ti ugyan szépen elkényeztetitek Gáborkátokat, még a széltől is óvjátok. Nem selyemszoknya ő, hogy kiszivja féltett szinét a nap, se nem fülemile, hogy homályban kelljen tartani, hogy jobban énekeljen.
Mária pirulva beszélte, hogy Gábor nyulra ment vadászni s csak este jő haza. Addig is a bácsi az ő társaságukban kénytelen unatkozni. Gábor különben nem puhult el, a legszilajabb lovakra ül, lovait mindig maga hajtja és télen, a frissen leesett nedves hóban fél napig is elálldogál, ha vadra lesbe megy. A félhomály nem azért van, mintha a napsugártól Gábornak a szine kimenne, (bár igaz, hogy az arcza halvány néha) hanem a mama szemeiért van, melyek a sok sirástól meggyöngültek.
Itt szeretetteljesen tekintett az özvegy urnőre és kezére hajolt, hogy kétszer-háromszor megcsókolja.
Szentegyedyné is védelmére kelt fiának. Lassan, bánatosan beszélt, bátyja megütődve hallgatta. Hova lett erős, csengő hangja, délczeg főhordása, parancsolásra termett egész valójának hatalma?
- Egyetlen fiam van, bátyám, mindennap azért imádkozom, hogy az Isten tartsa meg őt. Féltem, dédelgetem, az igaz, de ő azért erős, edzett, nagy. A féltés az én bánatos szivemnek jól esik és neki nem árt, hát miért ne félteném?
Az öreg katona nem volt barátja az érzékeny jeleneteknek, bár jó szive volt.
- Jól van, jól, Mircza, a világ leggyöngédebb anyja vagy. Hanem teringettét, éhes vagyok, mint a farkas és inycsiklandó pecsenyeszag ütötte meg az orromat, mikor a konyha mellett eljöttünk. Nehezen esik egy perczre is megválni tőled, kicsi babám, olyan kedves vagy, nyiló rózsák közé hullt két fekete szemeddel, de lekötelezed követelő gyomromat, ha utána nézesz, a szakácsnétok nem ült-e a seprünyélre s nem ment-e el a boszorkányok diszgyülésére, cserbenhagyva kappanhájas levesét és pompás nyársonsültjét?
Mária felkelt, zajtalanul ment át a szobán, mint valami óvatos egérke. Alig tette be az ajtót, az alezredes hamisan hunyoritott és feketére festett bajuszát pödörgette.
- A drágalátos fiadnak szántad, ugy-e, Mircza? Egészséges, szép leány, igazi race. Hanem az urfit el kell bocsánatod előbb a kötényed mellől, hadd lásson világot. Nem lehet az, hogy egy Szentegyedy ne lásson mást a faluja tornyánál, és ne ismerjen más nőt a feleségénél. El kell neki menni idegenbe, Mircza, rangot, hirt, dicsőséget kell haza hozni ősei fészkébe. Hadd legyen katona, hadd éljen olyan életet, mint a sátoros czigányok, könnyelmü asszonyok felett aratott könnyü diadalokba hadd unjon bele, hogy annál jobban megbecsülje a boldogságot: a kis baba tiszta, változatlan szerelmét és sirigtartó hüségét. Azt akarod mondani hugom, hogy én sohasem untam bele a czigányéletbe és sohasem raktam fészket valami árnyas berekben? Attól tartasz, hogy a fiad is ugy tesz? Félsz, hogy megszokja az egyenruha fényét, ha látja, hogy a huszár közkedveltségü aranyos pénz (azt nem mondom, hogy aranypénz), mely kézről-kézre jár a szép asszonyok pénzpiaczán? Én... az más. Nekem nem volt senkim, nem volt egy édes, szép leány, egy hüséges, angyali sziv, a ki hajlandóságot érzett volna megváltani, rabul ejteni engem. Volt egy... de szépsége nagyobb volt hüségénél. Ez a kis baba (itt fejével a belépő Máriára mutatott s hangját meghalkitotta) hatalmasan fogja haza vonzani a fiut; aztán az ősi fészek, a honvágy, mely mint valami nagy betegség, hirtelen tör ki idegen országban rajtunk! Az ember nem olyan, mint a folyó, mely sohasem tér vissza többé a völgybe, a honnan forrása ered. Olyan, mint a feldobott kő: a maga sulyánál, ösztöneinél, vágyainál, szive sulyánál fogva, oda visszahull, a honnan feldobták.
E beszéd alatt Szentegyedyné mozdulatlanul ült helyén, szemeit nem bátyjára, hanem a levegő egy pontjára függesztette. Látszott rajta, hogy zavart gondolatokkal küzködik s hogy Mária belépése, a ki bejelentette, hogy kész az ebéd, nagy megkönnyebbülésére szolgált, mert nem kellett azon melegében válaszolni.

V.
Az ebéd vidáman folyt le. Az alezredes kaczagtató történetkéket beszélt s minden alkalommal kimutatta hódolatát a „kis baba” iránt. A leánykának megsugta éles ösztöne, hogy ez az udvarias formákban jelentkező és szerfelett lovagias hódolat, őt mint Gábornak sziveválasztottját illeti, hogy ez a hódolat a Gábor személyétől el nem választható. E gondolatra szivét izgalom fogta el s egy-egy gyöngéd czélzásra, mely szivébe furódott, mint az ellőtt nyil (ugy, hogy kimondhatatlanul édes seb, boldog fájdalom támadt utána), minden ok nélkül felugrott helyéről, hallatlan mennyiségü kenyeret vágott, vagy egyéb foglalkozást keresett a pohárszéknél, csakhogy elrejthesse arczocskájának ujra meg ujra nyiladozó piros rózsáit.
A fiatal vadász nem ült köztük a behütött boroktól csillogó asztal körül, mégis szüntelenül ott volt gondolatukban, beszédükben és a társalgás nagyobbrészt az ő magas személyisége körül forgott. Ő felsége Gábor király uralkodott itt e kis, bizalmas társaság érzelmei felett, kik vele tették kellemessé ebédjüket, mig a félhomályban a kakukos óra harsányan ütött s a divánon a beszabadult macskának, Mária kedvenczének villámos zöld szemei fénylettek.
Ebéd vége felé az alezredes rendkivül homályos felköszöntőt mondott, melyben reményét fejezte ki, hogy a megpróbáltatás napjai után ragyogó boldogság következik a családra s a távollét csak szorosabbra fogja füzni két fiatal, nemes sziv barátságát, mondhatná, még ennél is bizalmasabb természetü vonzalmát. Ez esetben ő hozzájuk költözik s ezer örömmel rendelkezésére bocsátja bajuszát, esetleg orrát és fülét, bizonyos mindenekfelett kedves Hüvelyk-Matyik tépázó szenvedélyének, és sirásukat - őszintén mondja - szivesebben elhallgatja napestig az ezredtrombitás igazi müvészettel kezelt fortissimóinál.
Ez a titokteljes pohárköszöntő nyugtalansággal töltötte el az urasszonyt és Máriát; s alig várták, hogy az alezredes délutáni álomra hajtsa fejét, hogy jól kisirhassák magukat.
Az alezredes ur nem feküdt le, hanem megismertette a hölgyeket abbeli szándékéval, hogy öcscseurát felkeresi. E szokatlan vállalkozást avval mentegette, hogy az utóbbi időben nagyon elromlott jó huszárvére s valami méla kórság hosszu gyaloglásokra kényszeriti, holott volt idő, a mikor gyalogjáró katonáról azt tartotta, hogy a huszárnak csak a lova jár gyalog.
Márton, a kocsis, megmutatta a három topolyafát, honnan a nagyságos ur hat órakor reggel elindult. Az alezredes találomra a jobboldali utra tért s csakhamar elérte a tarlót. Minden be volt már hordva, csak a tengeri volt még lábon, a szél összezörrentette hajladozó, magas szárait. Az alezredes vigyázva fejtette szét bajuszos csövét, ugy, hogy a száraz, halvány héj közül kisárgult az érő szemek aranyszine.
Hasonlit a kis baba hajához, mondá, és elgondolkozott a kisleányról, a kinek ő fájdalmat fog okozni, ha ráveszi öcscsét, hogy elhagyva faluját, vesse magát egy kissé a nagyvilági élet hullámaiba. Egy kis tengeri fürdő az egész, mely felfrissiti, megedzi, megfiatalitja az embert.
Hogy a hullámok örökre elragadhatják övéitől, vagy valami mosolygó örvényben otthagyhatja fiatal életét s hogy holttestét a tenger varjui, vijjogó sirályok lepik el - ilyesmire férfinak nem is szabad gondolni.
Az őszi szántások szélén nehány fa állott, béresek számára ültették, kik árnyékában megvonulhattak és ökreiket kifoghatták, ropogó, friss füre bocsáthatták. Itt találta öcscsét, két nyul volt tarisznyájában, ő maga fához támasztotta hátát és összefont karokkal merően a földre nézett, puskája ágra volt akasztva, zsemlyeszinü vizslája előtte feküdt s egy perczre sem vette le topázszinü, okos szemeit gazdája arczáról.
Oly mélyen elmerült Szentegyedy Gábor aggódó gondolataiba, hogy észre sem vette nagybátyját, mig az nyakon nem kapta s összevissza nem ölelte.
- Ez aztán a váratlan öröm, bátyám, mondá Szentegyedy Gábor és melegen megszoritotta az alezredes kezét.
Az alezredes figyelmesen vizsgálta öcscse megsoványodott, szomoru arczát, csüggeteg tartását, éjjelezésektől vörös szemhéjját.
- A zsákmány nem valami nagyszerü, mondá hosszabb szünet mulva, a két nyulra mutatva, pedig ez a tarló csak ugy hemzseg a nyultól. Te vadászó Hamlet, unokahugod igen szép leány. Hagyd a töprengést, édes öcsém, mert én azért jöttem, hogy kötelességedre emlékeztesselek.
- Mi más kötelessége van most a magyarnak, szólt az ifju bánatosan, mint némán türni ellenségeinek bántalmait, vigyázni, mikor szünik meg leigázott nemzetének, - e nagy haldoklónak - utolsó érverése.
- No no, öcsém, felelt vigasztalólag az öreg, annyira még nem vagyunk. Az ördög vigye a politikát s a ködös elméleteket - azokhoz nem értek; de annyi történelemre mégis tanitottak, hogy életképes nemzet a magyar s a mi viszálya van uralkodójával, majd szép szerével elintézik... Csak az istenért, hagyjátok abba azt a ti haszon nélkül való busongástokat és ne üzzétek szenvedélylyel a malom alatt való politikát.
Ne legyetek Hamletek, mert ez sohasem volt természete a magyarnak. Szántsatok, vessetek, arassatok, házasodjatok meg és neveljetek fel egy egész fészekalja gyermeket. A politikai pályák el vannak zárva előttetek, tehát legyetek katonák, szerezzetek magatoknak dicsőséget, hirnevet, magas állásokat. Éljetek, egyszóval, mert az a ti örökös sóhajtozástok, unalmatok, kétségbeeséstek nem élet. Ti mindannyian jó gazdáknak tartjátok magatokat és nem tanultátok még meg, hogy a gyönge termő évet jó termő év váltja fel s ha földjeiteket telehordta iszappal az árviz, a következő évben annál jobban terem. Élni, mindenáron megélni, ez legyen a jelszó; fiaitok és unokáitok majd megélnek a maguk emberségéből; Magyarország meg jó darab föld, azt ugyan nem viszi el a viz alólatok.
Szentegyedy Gábor egykedvüen hallgatta bátyját, hátát ujólag a fának támasztotta és minden hangsuly nélkül, csendesen válaszolt.
- Kártyás lettem, bátyám, tegnap éjjel különösen sokat vesztettem; szeretem a bort, mert elkábit, megbutit. Nincs semmi, a mi az élethez kötne, s ha öreg anyám nem volna...
Nem fejezte be, válla egy mozdulatával fegyverére mutatott.
- Jókor jöttem, öcsém, szólt az alezredes felindulással. Szegény legyecském, hogy belebonyolodtál az unalom pókhálójába. Öreg jó anyádnak, nekem s annak az édes kis babának tartozol annyival, hogy legalább komolyan megpróbáld visszanyerni életkedvedet. Nehány hét alatt kitör Olaszországgal a háboru, állj be abba a huszárezredbe, a hol én szolgáltam. Az ezredes jó barátom, magyar ember, az gondoskodni fog róla, hogy minél előbb átessél a tüzkeresztségen. A háboru azokkal a komoly és közvetlen veszedelmekkel, melyek vele járnak, jó iskola az ilyen megsavanyodott magyarnak, a minő te vagy.
Gábor öröm és megindulás nélkül egyezett bele. Eszébe sem jutott, hogy elhatározásával gyászba borit két nemes nőt, a kik még nem is sejtik, mily villámsebesen sujt le fejükre a bánat fekete ölyve s mily nehéz megpróbáltatások napjai következnek rájuk.

VI.
Az állomások, melyeken a vadonat uj huszárhadnagy keresztülment, el voltak lepve Olaszország felé igyekező katonasággal. Sok magyar fiuval találkozott össze, a kik a fejük fölött függő háboruról ugy beszéltek, mint a szórakozás egy neméről. Lelkesedésre bajtársainál nem talált sehol, dicsőséget senki sem várt a küszöbön álló harczoktól, az emberek zárkózottak voltak és egykedvüen, mogorván, hallgatagon engedték át magukat az események sodrának, a habokra bizva, hogy valahol partra vessék őket. Ezek a magyarok valamennyien kiváncsiság nélkül tekintettek a végzet ama szürke, kifürkészhetetlen ködtömegére, mely mögött a készülő események, a jövő, a harczok kimenetele rejtőzött. Nem féltek, de nem is óhajtották a halált, mert nem volt miért élni és nem volt miért meghalni. Azzal az egy dologgal tisztában voltak, hogy feljebbvalóik bizalmatlansággal kisérik minden mozdulatukat, latolgatják egymás közt ejtett minden vigyázatlan szavukat. Eredendő bünük az volt, hogy egy leigázott, szerencsétlen nemzethez tartoztak, mely - legalább poroszlói ugy vélték - kétségbeesett merényleteken, véres boszún, felszabaduláson jártatja eszét.
A csapatok a hires várnégyszögben gyültek össze, de a háboru felhője még néhány lábnyira függött a szép ország felett. Néhány hét mulva leereszkedik a jól mivelt, gazdag, népes olasz földre, a narancsosokra, olajfaerdőkre, csatornázott rizsföldekre, derült, fallal körülfogott, kedves városokra. Füst és köd fog ellepni mindent, melyből felégetett városok lángja csap fel, haldoklók és sebesültek jajgatása hallatszik ki és vér, tapadós vér foly mindenütt.
Szentegyedy Gábor ezrede Mantuához közel fekvő helységben volt elszállásolva. A legénység csatakészen állott, minden perczben várta indulásra a parancsot, a tisztek kártyával, ivással ölték az időt, mig a polgárság sötét gyülölettel tért ki előlük. Fekete szemükből kilátszott a gondolat, hogy az „osztrák” ellenség utolsó órája nemsokára üt s hogy ők ezt a napfényes országot nemsokára megtisztitják ettől a szivós bogárfajtól, melyet, ha beveszi magát valamely ország repedéseibe, századok mulva sem lehet onnan kiirtani.
Szentegyedyt néhány tiszttársával együtt olasz grófnéhoz szállásolták el, kinek férje Flórenczben magas állami hivatalt viselt állitólag, de a ki még egyszer sem látogatta meg magányában epekedő párját.
A kastély lapos tetejével, hatalmas terasszával és gyönyörü parkjával kedves hely volt az ábrándos, fiatal urnő számára. Szentegyedy legalább ábrándosnak tartotta a grófnőt, bár ezen véleményét nem tudta mással támogatni mint azzal, hogy holdvilágos, langyos, derült olasz éjszakákon többször látta őt a terasszon sétálni társalkodónéja kiséretében.
A kert két részre oszlott. Az egyik nyitva állott a tisztek számára, a másikba még a madár se juthatott be a grófnén és a cselédségen kivül.
Hősünk szobája az épület sarkán volt, melyről a teraszra s a grófné elzárt paradicsomára láthatott. Ismerős volt előtte a szép asszony selyem napernyője, világos ruhájának szine, nyugodt, elegáns járása és fekete haja alól kitetsző halvány, kissé sárgás arcza.
A hogy szobájával rendbe jött, Szentegyedy leveleket irt haza. Nyitott ablaknál irt, kint már lement a nap, az égbolt, mint a hülő vas, halványodni és sötétedni kezdett. Érő narancs és szürke olajfák illata volt a levegőben, a csatornák vize elhomályosodott, mint az álmos ember szeme.
Szentegyedy tekintete a grófné halkan mozgó alakját követte, és emlékében ellenállhatatlanul feltünt egy másik nő képe, a mint - legutóbb a méhesnél - a veteményes ágyak között jártkelt, óvatosan védte kartonszoknyáját a reggeli harmattól, mig aranyos, szőke fejecskéje visszafordult oda, a hol Gábor ur czigarettázva lopta a napot.
Először történt, - mint később Szentegyedy szégyenkezve megvallotta - hogy eljövetele óta némi vágyakozással gondolt a leányra, ki tiszta szivét odaadta neki, a kinek élete nyugodtan foly tovább az elhagyott uriházban, de a ki bizonyára mindig róla gondolkozik és levelét szivszakadva várja.
Fel se tünt neki, hogy most is egy más nő látása keltette fel benne ez érzelmeket, s hogy mikor a szerelmes gondolatokat egymásután papirra veti, mohón ügyel a dallamos, lágy kaczagásra, melyre odakint a grófné, egy magas, sötét arczu olasz ur beszéde folytán fakad.
Bellarmin grófné lángoló gyülölettel viseltetett hazája ellenségei iránt, és ellenszenvét a hozzá szállásolt „osztrák” tisztekkel feltünően éreztette. Ő maga ugy tudta intézni dolgát, hogy sohasem találkozott rákényszeritett vendégeivel, s ha a lépcsőn, vagy az utczán néha mégis összejött velük, bájos fejét megvetéssel forditva el tőlük, szemei szikráztak és sárgás, kreolszin arczát sötét pirosság boritotta el.
A tiszteket sértette ez a magaviselet és maguk között csak a „szép farkas”-nak nevezték a grófnét, a ki áldozatát széttépni készül. Tömérdek élcz és szójáték keringett róla a táborban. Egy-egy hetyke, elbizott dalia pikánsnak találta a gondolatot, hogy a grófné szivét meghóditja és gyülöletét szerelemmé változtatja. Volt olyan is, a ki tolakodással felelt a kihivóan tanusitott ellenszenvre, mig végül többen arra az ötletre jöttek, hogy Szentegyedy Gáborral kell próbát tenni, a ki külsejére is szép ember, a ki magyar és kinek csendes, zárkózott életunalma hivatva van rá hogy elforgassa vele egy szenvedélyes olasz asszony fejét.
Gábor visszautasitotta e megbizást, éles szavakkal nyilatkozott az efajta tervekről, melyek férfiakhoz sohasem méltók, s ezért meg kellett verekedni két társával. Mind a két kardpárbaj javára dőlt el, a mi közte és társai közt a békét helyreállitotta és tekintélyét emelte.
Nehány nap mulva czigarettázva ült szobájában és honi lapokat olvasott, melyeket ismeretlen kéz mindennap asztalára tett, mikor halk kopogást hallott s meglepetésére Antónió, Bellarmin grófnő mogorva, sovány komornyikja lépett be. Mélyen meghajolt az osztrák tiszt előtt és kiváló udvariassággal adta értésére, hogy urnője szerencséjének fogja tartani, ha a magyar gróf urat szobájában fogadhatja.
Szentegyedy ellenvetéseket tett a „gróf” czim miatt, de Antóniót ez nem renditette meg szilárd elhatározásában, sőt nyiltan értésére adta, hogy a magyarok valamennyien született grófok, az olaszok mindnyájan született herczegek és királyok, az osztrákok pedig született svábbogarak, a kiknek kellemetlen szaguk van.
Ezen elszánt nyilatkozatot megtéve, halkan távozott el, hogy urnőjének bejelentse a magyar gróf látogatását. Néhány percz mulva visszajött és felajánlotta, hogy a gróf urnak az öltözködésben segitségére lesz. E naptól fogva sohasem tudta őt többé Szentegyedy lerázni nyakáról, szolgálatkészségével, szivességével, udvariasságával a szó teljes értelmében elárasztotta, mindig kéznél volt, mindig idejében jött, a miért Márton, a kit Szentegyedyt magával hozott s a ki őt ügyesen, hűségesen kiszolgálta, a legnagyobb mértékben el volt keseredve és nagy kedvet érzett Antónió uram szürét szép szerével kitenni az ajtón.
- Nem tetszik nekem ennek a hosszu olasznak a képe, kis gazdám, mondá bizalmas perczében urához: ugy mozog, az egész arcza, mintha valami gombostüre szurt nagy, fekete pillangó volna.
A grófné Szentegyedyt barátságosan fogadta. Azzal kezdte, hogy őt lovagias férfinak tartja, le van kötelezve a néhány becsületes kardcsapásért, melyet érette osztogatott. Hálából naponkint friss, illatos rózsát tétetett Antónióval asztalára. A rózsa alatt a magyar lapokat akarja érteni, melyeket egy magyarországi barátja pontosan küld meg neki. Jómaga nem érti ezt a szép, erőteljes nyelvet, de komornája született magyar nő, az napokint olaszra forditja e lap érdekes közleményeit. Aztán néhány általános mondás következett a hazaszeretetről, magyarok és olaszok csodálatos rokonszenvéről és a gondviselés kifürkészhetetlen akaratáról, mely szerint annyi nemes olasz hazafi álma: az egységes olasz haza, idegenek segitségével lesz ragyogó valósággá.
Ez utolsó mondást nem értette meg a fiatal huszártiszt, kinek szeme és arany sujtásai gyöngén ragyogtak a szép asszony elfogadó szobájának illatos félhomályában.
A grófné igazán érdekes nő volt. Fényes koromsötét szemöldöke alatt szenvedélyes olasz szempár égett, halvány arcza pelyhes volt, mint az őszi baraczk, mozdulatában volt valami mesterkélt tartózkodás: a vadnak pillanatnyi mozdulatlansága, mielőtt kiszemelt áldozatára veti magát.
Ebédre hivta meg Szentegyedyt, a ki udvariasan, de őszintén értésére adta, hogy tiszttársai bizonyos megtiszteltetésben részesülnek a grófné részéről: ellenszenvére méltatja őket. Ily körülmények közt ő a meghivást el nem fogadhatja, mert ő is azt a tiszta kardot viseli az oldalán, a mit társai, s mert ily körülmények között a barátság és becsület parancsolja, hogy szomoru sorsukban ő is osztozzék. Mert szomoru sors, ha ily kiválóan szellemes és feltünően szép hölgy, mint a grófné, előitélettel viseltetik egy csapat fiatalember iránt, kik őt nagyrabecsülik, sőt - mondhatná - csodálják.
A grófné tekintete megvillant, aztán hidegen felelte, hogy ő - természetesen - az osztrákokat is meghivja Szentegyedy kedvéért s hogy az az ebéd hat órakor lesz.
A huszártisztek pontosan megjelentek a kitüzött órában, de előbb rövid látogatást tettek kedves ellenségüknél.

VII.
Az ebéd kitünő volt, a legjobb s legtüzesebb olasz borok kerültek asztalra. Két márvány virágtartóban a frissen szakasztott virágok ugy voltak bokrétába kötve, hogy az olasz nemzetiszin jött ki belőlük. Az ebédnél nem beszéltek politikáról, nagy müvészek, nagy költők és festők jöttek szóba, mi alkalmat adott a ház urnőjének, hogy az olaszt a világ legelső népének nevezze.
- Az éghajlatukat dicsérje, asszonyom, mondá Szentegyedy, a ki különben az egész ebéd alatt szótalan volt, az önök sugárzó egét, tropikus melegét, csillagos éjszakáit s főkép a tengert, ezt a csodálatos, folyton változó s mégis mindig egy viztömeget, mely nem csoda, ha müvészeket nevel. Tegye ön, asszonyom az olaszait Grönlandba, a hidegségbe, örökös ködbe, a befagyott tenger partjára - vajjon megnyilatkozik-e bennük a lángész, a ragyogó képzelet, a teremtő erő?
- Ön tehát azt hiszi...
- Azt hiszem, hogy érzelmeinkre, gondolatainkra, elhatározásainkra végzetes befolyása van hidegnek, melegnek, szélnek, levegőnek egyaránt. Azt hiszem, asszonyom, hogy ez a pompás bor, - melyet az ön egészségre egész odaadással fogyasztunk - elvesztené szinét, zamatját, lelkét, ha tőkéjét a Vezuvról, a mi Alföldünk fénylő, zsiros fekete földjébe ültetnék át.
A szép asszony nem mondott ellent. Lágyan, hizelegve nézett a beszélő szeme közé, ugy, hogy Szentegyedy Gábor nem birta ki égő tekintetét.
- Ön tehát azt állitja, mondá és hangja kötekedést árult el, hogy az én két szemem egykedvüvé, mozdulatlanná válnék, mint a befagyott forrás, ha át lehetne őket ültetni egy eszkimó hölgy arczába? És viszont az a szürkés, bágyadt, lusta valami, a mit egy eszkimó szemének hivnak, szint, tüzet, kifejezést kapna, ha egy olasz nőnek kölcsönöznék oda? s ha jégsivatag és fókák helyett ez a dicső vidék és a nápolyi öböl tükröződnék benne?
A társaság ugy csoportosult, hogy ebben a pillanatban magukban voltak. A nyitott ablakon keresztül a teraszra láttak, melyen nagy olasz hazafiak márvány mellszobra fénylett leanderek rózsaszin virága közül. Egyszerre - mintha hirtelen a fák közé dobták volna - heves szél tört utat magának a gesztenyefák lombjai között, aztán átugrott az alacsony, hófehér kőfalon, melyen derült árnyékok szaladoztak, és elrohant az országut mentén, kavargó portölcséreket támasztva. Utána oly csend lett, mintha a kert egyhamar nem tudna magához térni az ijedségtől. Az égen mindenfelől sötét felhők szaladoztak össze, az eső megeredt és csakhamar hallatszott üde suhogása, szapora, halk kopogása az ablaküvegen.
A grófné közel hajolt szomszédjához, a ki tiszteletteljesen állt előtte s halkan mondá:
- Beszélni akarok önnel. Kilenczkor este Antónió hozzám vezeti.
Az ebédnek vége volt, az uraknak szabad volt rágyujtani. Feketekávéjukat hamar megitták és elbucsuztak, mert sokan közülök Mantuába óhajtottak menni, hol valami Bécsből odaszakadt zengerek tartottak utolsó előadást.
Szentegyedy fejfájás ürügye alatt szobájába vonult. Kedves levél várta otthonról. Felbontotta és szórakozottan olvasta végig Mária apró, egyforma, elegáns irását. A többek közt azt irta neki, hogy néhány nap óta mindenféle rosszat álmodik felőle, inti, ügyeljen magára, főkép pedig az olasz nőktől óvja magát, kik az olyan szép embert, mint a Gábor (mikor itthon voltál, sohasem mondtam volna ezt neked, mióta messze vagy, sokkal bizalmasabb vagyok hozzád) könnyen megajándékozzák szivükkel, a féltékeny férjek pedig egy tőrszurással, jól irányzott, egyenes tőrszurással a szerelmes sziv kellős közepébe. Mindezt ő - Mária egy őrmesternétől hallja, a ki a mamának fehérnemüket varr s a ki Olaszországban évekig lakott, mint az ezred markotányosnéja...
A rövid ideig tartó eső elmult, a megázott kert párolgott, a levegő lehült. Szentegyedy türelmetlenül járt fel s alá szobájában; az idő nagyon lassan telt, Antónió nem jött, elhatározta, hogy felkeresi a grófnét. Nem volt bátorsága lakosztályába lépni, a terassz felé indult. Ebben a perczben köpenybe burkolt magas férfit látott, ki a grófné szobái felől jött s a ki a kapu előtt várakozó zárt fogatához sietett. Feltünően magas, katonás tartású férfi volt, nagykarimájú carbonári kalap volt rajta, mely árnyékba boritotta vonásait; köpenye gallérját gondosan felhúzta füléig. A kapu alatt a lámpa fénye jobban arczára esett s valószinüleg már nem is tartotta oly szükségesnek a vigyázatot, mert köpenye gallérja félrecsuszott és Szentegyedynek ugy tetszett, hogy ismerős arczot lát s a titokteljes férfi a mantuai osztrák hadtestparancsnok, vagy legalább is ugy hasonlit rá, mint egyik tojás a másikhoz. De mit keresne polgári ruhában, Bellarmin grófnénál, a ki gyülöli az osztrákokat? Rögtön kiverte fejéből e gondolatot, azután mást gondolt. Bizonyára a grófné szeretője e daliás alak, mert a férj nem igyekezett volna annyi vigyázattal megőrizni inkognitóját. Szomoruság fogta el és egész testében remegve, izgatottan várta a grófné könnyü lépése neszét.
Sohasem érzett ily beteges idegességet, ha otthon Máriát várta. Pedig az is nő volt, fiatal, szép, szerelmes leány, a kinek csak ruhája érintése is felzaklatta, felindulásba hozta vérét. Ám Mária egészséges, jótékony forradalmat támasztott szivében, de az olasz asszony, de a szeretők mind, de az a nő, a ki másé: fájdalmas, nyomasztó, emésztő nyugtalanságot kelt a férfiakban, melyből a szivbajok erednek. Ezek a bünös légyottok, melyekben mindig van egy harmadik, a kit ketten megcsalnak, ezek megviselik az emberek szervezetét s azért van korunkban oly sok szivbajos, nervózus ember. Másrészt az a beteges, emésztő, életrontó izgatottság, melyet az oly szerelem ébreszt az emberekben, melyben valakit megcsalnak: ellenállhatatlan vonzó erőt gyakorol a modern emberre, a kinek finom idegrendszerét a haladás százada tultengődni segitette. A boldog, erényes, tiszta szerelem nem elégiti ki őket, a tiltott viszonyokban erősebb ingert, több méregtartalmat találnak.
Szentegyedy ily mohón, ily lázasan, ugyszólván önkivületben, sohasem várt még nőt. Halántékát csaknem szétfeszitették a fejében forrongó, bünös, fájdalmas gondolatok.
Végre! Felszökött ültéből és a grófné felé rohant, aztán hirtelen megállt s arczát halotti halványság boritotta. A grófné könnyü, esteli ruhában volt, füzőt nem viselt, tisztán meglátszott tökéletes testének minden körvonala, vállának, mellének csábitó, szabad mozdulatai.
Szorosan egymás mellé ültek.
- Szentegyedy ur, kezdé a grófné, feléje forditva bájoló arczát, kapott ön ma otthonról levelet? Valakinek irva, nem érzett keserü megbánást, hogy ma este idejön, egy idegen nő hivó szavára?
- Nem, felelt a férfi és minden férfi igy felelt volna az ő helyzetében. Keserü megbánást csak a miatt érzek, hogy kiváncsi voltam egy árny, egy kisértet, egy köpönyegbe burkolt magas ur arczára, a kit öntől láttam kijönni, grófné.
A szép asszony nem volt kinosan meglepve, még szempilláit sem mozditotta meg, mintha e kérdést várta volna.
- A férjem volt, fontos hireket hozott, életét tette koczkára, hogy hozzám juthasson veszedelmes természetü hireivel. S akármennyire bizzék is ön az olasz égalj lángoló napsugarában s az olasz nők könnyen lángbaboruló szivében, ez nem szerelmi találkozás és a csók, melyet tőlem kaphat, csak tiszta, ártatlan testvéri csók lehet. Magyar testvérem, én önt meg akarom nyerni ügyünknek, a szabad Olaszország ügyének, az osztrák uralom megtörése ügyének, melyből az ön szép hazájának szabadsága következhet.
Komolyan, szivigható hangon szólott, arcza meggyőződést árult el.
- Osztrák tiszt vagyok, asszonyom, az önök földjén álló ellenséges hadsereg tisztje, válaszolt Szentegyedy, zavarában bajuszát harapdálva, nagyon kérem, ne bizza reám titkát. Politikával különben sem foglalkozom.
A grófné vállára tette kis kezét.
- Nekünk jó értesüléseink vannak, tudjuk önről, uram, hogy unalom és kimondhatatlan szomoruság gyötörte ősei birtokán, az aranykalászos Alföldön, mely apáit táplálta s unokáit is táplálni fogja. Az ön bánata öröklött bánat, mely apáról fiura száll, az önök nemzetében. Minden legyilkolt nemzet fiai életuntak és kétségbeesettek szoktak lenni. Ön azt mondja uram, nem foglalkozik politikával. De a szent szüzre, az ön szomorusága, az ön népe jobbjainak szomorusága: nem nemzeti politikája-e a magyarnak?
Nem kibusulhatták-e már magukat háromszáz év óta? A busongás, a kétségbeesés, a sültgalambvárás politikáját még ma sem akarják helyettesiteni a vér, a kard, a tett politikájával? Az olaszok történelme tele van gyilokkal, méreggel, cselszövénynyel, de tele van szabadsággal is. A háboru vaskoczkája el van vetve s holnapután az ön ezrede a mi véreink ellen indul. Testvérek, természetes barátok, szivbeli szövetségesek egymás vérét fogják ontani. Pedig a mi szabadságunkból az önök szabadsága következik.
A huszártiszt elgondolkozva hallgatta a grófnét, aztán hirtelen felkelt.
- Rokonszenvezem ügyükkel, grófné, de a zászlóhoz, mely az önök szemében gyülöletes, adott szavam és esküm köt. Mikor még szabad ember voltam, szivesen beálltam volna hadseregükbe és édesörömest meghaltam volna szabadságukért. Már most késő. Katona vagyok s hüségemet meg fogom tartani. A grófné nyugodt lehet, közleménye kettőnk titka, s még álmomban sem fogok abból elmondani semmit. Jó éjszakát.
Mélyen meghajtotta magát, sarkantyuja halkan pengett, a mint végig ment a terassz kőlépcsőin.
- Azt hitte, szerelmi találkozásra jön, kaczagott a grófné, s mégis fent feledte sarkantyuját. Igazán, naiv emberek ezek a magyarok!

VIII.
A huszárezred három nap mulva megindult, hogy az ellenség derékhadát felkeresse. Hajnaltól késő estig mentek a füvel boritott nagy rétségen, melyet roppant félkörben, hegyek fogtak körül. A nap égetett, de frissitő szél fujdogált, a lovak lépése zaja elveszett a magas, buja füben.
Este kiállitották az őrszemeket. A kifáradt legénység főzött, vidámon lobogott a láng körös-körül.
Késő ősz volt. Az erdő kopaszan állott, de az ég mély kéksége, a balzsamos, langyos levegő még nyárra vallottak.
A táborból vig zsibongás hallatszott, a legénység honi dalokat énekelt, a tisztek szivarjukat sziva, cognakot ittak s a küszöbön álló harczokról beszélgettek.
Az éjjeli őrséget éber figyelemmel állitották ki, az ezred mindenfelé kinyujtotta érzékeny csápját, hogy azonnal mindent megérezzen. Őrszemek mesterséges függönye vette körül, nehogy meglepjék. Szájról-szájra járt a hir, hogy reggelre valami készül.
Éjjel hideg volt, Szentegyedy, köpenyébe burkolva, sátorában végig feküdt egy csomó friss szalmán. Körülette tüzek égtek, de az ő sátora árnyékban volt. A legénység a tüzek körül heverészett, a felkantározott lovak közelükben állottak, olykor egy-egy paripa harsányan nyeritett s messziről az őrök éles kiáltása hangzott.
Szentegyedy nyitott sátrából a csillagokat nézegette és szomoru gondolatok fogták el. Bellarmin grófné beszéde, mint valami nehéz tárgy lesülyedt lelkének mélységes fenekére s végleg ott maradt. Hazájára, nemzetére gondolt, mely el van nyomva, mely lánczai közt szerencsétlen. Aztán a grófné azon mondásán töprengett, hogy Olaszország szabadságából Magyarország szabadsága következik.
Hanem e komoly gondolatok nem voltak őszinték, mert azok egy szép nő szavaira vonatkoztak. Azért tüntek fel oly tisztán, élesen emlékezetében, mert azokat egy szép asszony mondta és e szavak hozzátartoztak, mint kissé bronzszinü arczocskája, égő, nyugtalan szemei s az a méltóságos járás, testének az a lágy, elragadó ringása, melyet a tenger napfényes hullámaitól tanul el az olasz asszony.
Szentegyedy a friss szalmán is keresztül érezte a földnek ravasz, előtörő hidegségét. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy holnap talán nehéz s hideg halott lesz, mint a föld; talán a legelső összecsapásnál halálos sebet kap, lefordul lováról s a jó Márton tán még holttestét sem tudja kimenteni a megvadult lovastömegek közül.
A halál gondolatától nem szomorodott el, de örülni sem örült neki. Kiváncsian, de félelem nélkül nézte a végtelen állóviznek, a halálnak, mozdulatlan, fénytelen, beláthatatlan mélységét, melynek partján sem fa, sem fü, semmi élő meg nem teremhet s melybe feltartózhatatlanul belésiet életünk folyója.
Az álom végre elnyomta. Erős, mély álom vett erőt rajta, melyből puha női kéz érintése ébresztette fel s halk, csiklandó suttogás, üde, kristálytiszta női hangnak bugyborékolása, mellette lévő női test delejes kisugározása, hajának rezedaillata.
Kinyitotta szemeit, ismerős arcz hajolt föléje: Bellarmin grófné volt. Hosszu selyem köpeny fedte, melynek csuklyáját fejére huzta. Két erős, fehér karjával leszoritotta a meglepett férfit, a mint az fektéből fel akart ugrani.
- Maradjon, barátom, vigyáznunk kell. Az ellenség táborából jövök, melylyel önök holnap összetalálkoznak. Azon csodálkozik, hogy őreik vonalán, az önök táborának e szeges keritésén átjutottam?
A férfit még mindig letartva, melléje ült, aztán levelet adott át.
- Ezt az irást akartam átadni önnek. Életemet koczkáztattam. Nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy ön is ellenségünk legyen, hogy olasz vért ontson holnap, vagy hogy az ön vérének olaszok tőre nyisson kaput.
Hirtelen felkelt, a sátor vásznát lebocsátotta, övéből kihuzta kicsiny, zománczos velenczei tőrét s összetüzte vele a vászon két végét. Aztán viasztekercset gyujtott meg s odatartotta Szentegyedyhez, hogy a levelet olvassa el. Ez szótlanul engedelmeskedett. A levelet - ugy látszott - a magyar emigráczió egyik befolyásos tagja irta, hogy a holnapi ütközet előtt vezesse át az olaszokhoz századát, a katonák ott megtartják egyenruhájukat és fegyverüket, nem foglyok, hanem szövetségesek lesznek, ők lesznek első fecskéi a szabadság nyarának, példájukat nagyon sokan, az osztrák hadsereg összes magyarjai követik. Napoleon arra kötelezte magát, hogy Magyarország szabadságát visszaszerzi. Nemsokára franczia hadsereg fog kikötni a dalmát partokon, az ország belsejében már meg van érve a felkelés, Kossuth maga lesz az uj honvédcsapatok fővezére. A szenvedő, leigázott haza elvárja minden fiától, hogy hiven teljesitse kötelességét.
Szentegyedy átfutotta a levelet, aztán szótlanul adta vissza a grófnénak.
A sátor szürke vászna köröskörül bezárta őket, a viasztekercs fényénél a friss szalma ugy ragyogott, mintha egymásra halmozott arany volna, de aranynál is jobban fénylett a szép asszony babonázó két szeme, ajkának kifeslett, harmatos rózsája, csuklyája alul gazdagon kibugygyanó fekete haja.
- Ez a levél árulást kiván tőlem, asszonyom. Hogy lehet oly könnyelmü, hogy ilyen levelek átadására vállalkozzék? Hátha elcsipték volna? Ha szerencsétlenül járna? ha kioltanák életét? A háboru könyörületet nem ismer s tekintet nélkül az ön magas állására, az ön nemére, szépségére, fiatalságára, oly könnyen felakaszthatnák önt, a mily könnyedén akasztja be ruhaszekrényébe valamelyik selyemruháját. Bámulom, grófné, tetteit nem értem, félelmessége még szépségénél is nagyobb.
Szakgatottan beszélt és sokáig a grófné arczába nézett, mintha lelkében akarna olvasni. A grófné kiállta e tekintetet s csuklyáját hátravetette.
- Megmondom önnek, szólt halkan, dallamosan, mi nyugtalanitja önt s mit nem tud megérteni bennem: nem ismeri czéljaimat. Ime, feltárok mindent, figyeljen reám. Ezredének átvezetése - az ütközet előestéjén - zavarba és félelembe ejtené az osztrák fővezért, kétségbe volna esve, nem merne döntő csatát koczkáztatni oly hadsereggel, melynek fele magyarokból áll; magyarokból, a kiknek hazája el van nyomva, a kik az osztrák hadak megveretéséből országuk szabadságát remélik s a kik a hadsereg legjobb, legbátrabb katonái. Ezredében a legénység lelke elő van készitve reá, hogy a feketesárga zászló alól a nemzetiszin zászló alá esküdjék. A legénység, mely a föld népéből kerül ki, nem merül el hamleti tépelődésekbe, mikor a haza hivja, mikor a nagy számüzött „azt üzente...”
Egyetlen elhatározott, lovagias férfi kell ide, a ki a legénységnek élére álljon s magával ragadja a forrongásban levő tömegeket. Tiszttársai közt sok magyar ember van, de erre a nagy feladatra csak ön képes. Ők csaknem valamennyien katonai iskolákban nőttek fel, hol nemzetük hagyományait, történelmét elfeledték, hol janicsárokat neveltek belőlük. Magyarok maradtak ők is, de gyászmagyarok, szivük a hazától idegen. Ám ön polgári nevelést kapott, közelről ismeri népe sebeit és hangulatát. Az ön szive is rozsdásodni kezdett a tétlenség és bánat miatt, mert hazájának a nehéz megpróbáltatás napjaiban nem szolgálhat. Most itt az alkalom, meg kell ragadni gyorsan. Nincs vesziteni való idő, ma még nem késő, holnapután már késő volna. Ha a magyar csapatok a mieinkkel megütköznek, ha vér fog folyni, ha sebeket adnak és vesznek, ha egyik fél diadalmaskodik, a másik fél a vereség kinját szenvedi: akkor visszahozhatatlanul el van szalasztva az alkalmas lélektani pillanat nagyobb, zárt tömegek átvezetésére. Azután már csak a gyávák és a vakmerőek átszökése következhetik, egy-egy csoport rajongó átszivárgása a gátakon - de ebből sem Olaszországnak, sem az ön hazájának nem lesz haszna.
Szentegyedy figyelemmel hallgatta a grófné fejtegetését, de a szavak összezavarodtak lelkében, nem tettek hatást reá, ő csak a szép asszonyt látta, a szenvedélyes, elszánt, égő szemü olasz asszonyt, a ki politikai küldetéseket vállal el, életét koczkáztatja, éjszakának idején keresztülhatol ellenséges őrszemeken és be mer lépni egy fiatal férfi sátorába, feláldozza női hirnevét, csakhogy hazájának szolgálhasson.
Bellarmin grófné kiolvasta a huszártiszt szeméből e gondolatokat, csuklyáját fejére huzta s még szorosabban összevonta köpenyét.
- Mit érnék női hiremmel, erényességem hirével, ha elveszne Olaszország? Életem, ifjuságom, szépségem... mindez semmi, ha hazámnak nem szolgálhatok vele. Ha ön nem volna oly lovagias és nemes, mint a milyen; ha érzékisége nagyobb volna hazaszereteténél, egy perczig sem haboznék felajánlani önnek szépségemet, ha ezen az áron (az én gyalázatom árán) hazámmal szemben nagy szolgálatokra vállalkoznék; de ön lovagias és jó s én sátorában oly biztosságban vagyok, mintha anyám és férjem mellett volnék. Az az ügy, melyért erényes nők becsületüket teszik koczkára, csak szent ügy lehet.
Szorosan a férfi mellé lépett, ugy, hogy az közelről érezte forró lélekzetét s ingerlő, fiatal testének édes melegét. Szeme lágyan, esdekelve kereste Szentegyedy felgyult tekintetét, kezével kezét szorongatta.
Odakint a táborban mély csend volt, gyönge szél behorpasztotta a sátor oldalát, a grófné hevesen eltolta magától a férfit, a sátor nyilásához sietett s tőrét az összetüzött vászonból kivette. Az igy támadt nyiláson friss, hideg szél s a csillagok fénye hatolt be hozzájuk. Fekete fejét kidugta a nyiláson és sokáig, sokáig az éjszakába nézett. Aztán visszafordult s bágyadtan, félénken mosolygott.
- Szükségem volt friss levegőre, az ön sátorában megfájdul az ember feje és szive. Csaknem elszédültem.
Szentegyedy Gábor ugy érezte, hogy tekintete elsötétül, fülei csengenek s fejében olyan zugás van, mintha sebes folyóban a viz alá merülne. Szólni akart, de a felindulás elvette hangját. Egyszerre az asszony mellett állott, nem ugy, mint a kit valami titkos erő lassan odavonzott, hanem ugy, mint a kit egy erőszakos, hatalmas kéz hirtelen, kiméletlenül hozzá lökött.
- Ne közeledjék, mondá a grófné mélabusan, mert olyan forró ön, mint az afrikai szelek, közelében ki nem állom.
Szentegyedy kiterjesztette utána mind a két kezét, aztán kardját leakasztotta a szögről s a grófnénak nyujtotta.
- Kardommal ön rendelkezik, asszonyom. Nem tudom, mit tett ön velem. Ugy jött rám, mint az alpesi hógörgeteg, eltemette szivemben a kötelességet s az emlékeket.
Bellarmin grófné átvette a kardot s kivonta hüvelyéből. Ugy állott ott magas termetével, lengő fekete hajával, mint Olaszország szabadságának istenasszonya. Keble kevélyen emelkedett a kivivott győzelemtől.
Azután eldobta magától a jéghideg, fénylő fegyvert a szerelmes, kaczagó, boldog asszonynyá változott. Tőrével ujra összetüzte a sátor nyilását s a mécs bágyadt fényénél a két fiatal fej szenvedélyesen szorult össze...
Alig szürkült, a tábor megmozdult. A legénység szó nélkül állt sorba, a tisztek tanácskozásra gyültek össze. A menetirányt megadták s a világoskék sorok hullámozva indultak meg az ellenség hadállásai felé. Szántások fekete barázdáiban óvatosan jártak-keltek az előcsapatok.
Szentegyedy az előcsapatokhoz jutott, várta az alkalmat, mikor a köpenye alatt rejlő fehér zászlócskát kardjára tüzi s a lovastömegek közé nyargalva, a legénységet „éljen Magyarország” kiáltással az olasz táborba vezeti.
Egyszerre lövések hangzottak. Az olasz gyalogság az erdőt szállta meg s lőtt. Szentegyedy feje felett golyók röpkedtek és közelében felverték a port.
Arcza meg se mozdult, szemei a távolban kalandoztak, nem az ellenséget, a szép olasz asszonyt látta. Fekete szemeit szerelmesen függesztette reá a nő s világosan hallotta, a mint nevén szólitotta...
A kézi fegyverek ropogása irtózatossá lett, s a lőpor füstje szürke, nehéz fátyol gyanánt függött előttük.
Ebben az elhatározó pillanatban csodálatos gyöngeség lepte meg. Homlokán hideg veriték ütött ki, egész testében remegve, vaczogó fogakkal nézett vissza az ezredre, a mint szélsebesen közeledett az olasz hadállások felé. A fehér zászlót kardjára tüzte s rekedt hangon kiabált a legénység felé...
Hirtelen két ezred nehéz lovasság s lovastüzérség nyargalt elő, a meglepett huszárszázadokat összeszoritották s Szentegyedyt izmos karok leemelték lováról. A tüzérség néhány lövése után az olaszok feladták az erdőt s rendetlenül vonultak vissza. Szentegyedyt s nehány társát erős őrizet alatt vitték a főhadiszállásra. Mikor a parancsnokság sátora előtt elhaladt, ugy tetszett neki, hogy a grófné dallamos, vidám, kaczér nevetését hallja.

IX.
Az történt, hogy az osztrák hadtestparancsnok nem bizott a magyar ezredek hüségében és megbizta az állitólagos Bellarmin grófnét (ki valójában a kormány azsán provokatőrje volt), hogy ügyesen szinrehozott komédiával válságra vigye a dolgokat. A vezér visszariasztó példát akart szolgáltatni, mielőtt a mozgalom nagyon elterjedne s igy el volt határozva, hogy Szentegyedyt s néhány társát agyonlöveti.
A kihallgatáson hamar átestek, csak az a része volt kinos, mikor a huszártisztek az álgrófnéval kerültek szembe.
Mindnyájan gavallér, uri emberek voltak s görnyedeztek a szégyen sulya alatt, mikor a grófné, szerepéhez hiven, kérte a birákat, hogy csak őt büntessék meg, mert ő csábitotta e fiatal urakat hütlenségre. Hadd legyen ő nő létére az olasz haza első vértanuja, hogy véréből diadalmasan keljen ki az egy, oszthatatlan Olaszország szabadsága.
Gyöngyszinü selyemruha volt rajta, mely fokozta arcza halványságát. Szentegyedy ugy vette észre, hogy a hadbiróság tagjai titkos pillantásokat váltanak vele s kedélyesen hallgatják végig német szavakkal kevert olasz áradozását, mintha jól eljátszott szerep részleteiben gyönyörködnének.
Beszéde olyan volt, mint egyik-másik olasz öböl: rózsa és szemét lepte el hullámait. Szentegyedyre gyöngéd pillantásokat vetett, őt hősnek, nemzete csodájának nevezte s az őrökön minden áron át akart hatolni, hogy megfogja kezét, ruháját, vagy talán, hogy a „halál előtt” - mint zokogva mondá - nyakába boruljon.
A fogoly huszártiszt lelkében rettentő világosság támadt. Az események, az alkonyatnak abban az éles, bántó, szürke világosságában jelentek meg előtte, mely nem szépit s melyben a tárgyakat a maguk szinében látjuk, mert a mindent megszépitő, poétikus napfény már eltünt a földről.
A hogy most jól megnézte az olasz grófné tartását, éneklő hangejtését, ideges, szinpadias mozdulását, rizsporos arczának ránczait, felismerte benne a kalandornőt, a kikapó menyecskét, a kiben nincs semmi nemes, előkelő, a ki oly izléstelen és kirívó, mint egy sor hamisgyöngy. Minő szégyen azokra, kik igazgyöngy helyett viselték!
A második napon valami magasabb hatalom avatkozott bele a dologba, a szinpadi grófné eltünt, mintha valami sülyesztőn távozott volna, a vizsgálat egész más irányt vett, összeesküvés után nem szimatoltak a hadbirák többé s az egész affért ügyesen megfosztották politikai szinezetétől.
Nehány meggondolatlan, félénk fiatalember át akart szökni az ellenséghez, mert ezek az urak a puskaporszagot ki nem állhatják, a mi persze - a hadbiró ur szellemes mondása szerint - nem is olyan, mint az ibolya- vagy a gyöngyvirág-parfüm szaga.
Ez otromba megjegyzésen az egész biróság nevetett, a teremben egészen elfeledték, hogy nehány fiatal élet kioltása már el van határozva s a halál megkopogtatta a tanácskozó terem ablakait.
Az itélet halálra szólt s a végrehajtást másnapra tüzték ki.
Szentegyedyt s társait visszavitték tömlöczükbe. Bolthajtásos, alacsony pinczelyukba zárták őket, melynek falát ellepte a penész és salétrom. A levegő nedves és hideg volt, a világosság egyetlen szelelőlyukon jött be hozzájuk, melyen erős vasrudak voltak.
Szalmát hintettek a nyirkos földre, a szalmában megriadt egerek futkostak. Néhány óra alatt a férgek ugy összemarták a halálraitélteket, hogy testükön piros foltok támadtak s e foltok ugy égtek, mint a csalánycsipés.
Odakint megeredt az eső, az épület rézcsatornájában zajosan, ugrándozva folyt le a tetőn összegyült viz, a felhők alacsonyan függtek a házak fölött s a mint rőt fényével keresztülnyilalt rajtuk egy-egy villám, Szentegyedy ugy érezte, mintha zavaros, nehéz gondoktól elgyötört fejében is villámok futkosnának: megjött a migrén.
Sokszor volt ez a betegsége, ha szellemi munkában kimerült, ha erősen felizgatta magát, ha sokat kártyázott vagy erősen ivott. Tarkójától homloka közepéig rövid szurásokat érzett, füle zúgott, ugy érezte, mintha szemgolyó helyett két darab égő zsarátnok volna fejében, nem látott tisztán, a levegőben zöld s halványsárga csíkok és apró tüzpontok ugráltak előtte. Izzó vasnak gondolta fájó fejét, melyet a kovács üllőjén nehéz pörölyök ütése ér s melyből szikrák pattognak ki.
Nyugtalanul, csaknem önkivületben vonaglott szalmaágyán és óhajtotta a halált.
Éjfél felé a fájdalom ugy elővette, hogy haját tépte és öklével ütötte halántékát. Arczát hideg veriték lepte el, oly hirtelen, mintha száraz bőre alatt valami rejtes forrás, valami feltörő talajviz fakadt volna fel. Aztán egyszerre - mint a hogy egy boltot sebesen, kiméletlenül bezárnak - öntudata megszünt müködni, teste elzsibbadt, mély álomba merült. Két óra hosszáig aludt igy, nehéz álma volt; felizgatott képzelete benépesült rémes alakokkal, de a mi legmegfoghatatlanabb volt, sziklán ülő sasnak érezte magát, alatta szürke, nedves ködök közt holt ember feküdt a füvön. A halottban magamagára ismert, megmozditotta szárnyát, hogy reá szálljon és kivájja szemét. Két különböző ösztön nyilvánult benne azonegy időben: a sas ösztöne, hogy kielégitse étvágyát és az ember irtózata, hogy a hulla, melyen lakmározni akar, ő maga.
Mikor felébredt, jobban volt. Fejfájása megszünt, láza csillapult, de igen el volt gyengülve s erős émelgés fogta el, mintha valami nagy égés szaga volna a levegőben.
A felhők elvonultak s a hold fehér, ezüst fénye megvilágitotta az utczát, besurrant a börtön egyetlen ablakán. A szalma, melyen Szentegyedy feküdt, gyengén fénylett s rajta elterülve, valami nagyobbfajta fénybogárnak képzelte magát a lábbadozó beteg, vagy inkább reves fának, mely az erdő homályában világit. A reves fa eszébe hozta a halált. Nehány óra választja el csak tőle, aztán vége lesz mindennek: az unalomnak és bánatnak egyaránt. Mégis ily közel hozzá, kissé megborzadt tőle. Önzése felülkerekedett. Ha meghal, tovább folyik az élet; a napfény, az ég, a csillagok, lovak, nők s jó borok megmaradnak mind, csak ő pusztul el egyedül.
Nem az irtózatos a halálban, hogy mi megszününk élni, de az, hogy utánunk minden megmarad. Az ember, a ki még élt, a világ központja volt, kétségbe esik arra a gondolatra, hogy vele nem dől össze a világ, nem semmisül meg minden élet s távozását a nagy természet meg sem érzi. Legjobban talán az a fa érzi meg, melynek tövében testét eltemették s melynek rostjai a jövő tavaszszal dusabb nedvvel telnek meg, virága teljesebb lesz és levele zöldebb.
Tekintetét magához vonta az ablak, merően, sokáig nézett ki rajta. A szemközt álló csinos emeletes házban még mindenki aludt, az ablakok zárva voltak s a redőnyök le voltak eresztve. Sárga kandúr lépegetett lapos, bádogtetején, aztán hirtelen eltünt a kémény sötét nyilásában. A mozgás, a szin, egyszóval az élet, mely vele, általa benépesitette a tetőt, nem volt sehol, mozdulatlan üresség maradt utána...
Szentegyedy mindjobban elkomorodott s otthon hagyott öreg anyjára, szépséges, fiatal unokahugára gondolt. Sohasem félt a haláltól, olykor óhajtotta is és most, mikor alig nehány óra választja el tőle, nyugtalan, mint a tőrbe esett madár.

X.
Még alig virradt, mikor az ajtó nagy robajjal felnyilt s ezredese lépett be. Katonásan köszönt, Szentegyedy felugrott fektéből és mereven, tisztelettel állott feljebbvalója előtt.
- Jó hirt hozok önöknek, uraim, mondá röviden s szünetet tartott, mig a többi huszártiszt is felijedt álmából. Ő felsége megkegyelmezett. Szentegyedy, ön velem jön, a többi urak folytathatják az alvást, melyből őket felzavartam.
Sarkon fordult és kifelé indult. Még csak kiváncsi sem volt a hatásra, melyet beszéde tett. Szentegyedy támolyogva követte, szeme előtt a tárgyak összefolytak s ajka nem tudott köszönő szóra nyilni, oly nagy volt meglepetése. Az ajtó előtt két nyergelt ló nyugtalanul kaparta a földet, gazdájukra vártak.
Az ezredest odasiető legénye nyeregbe segitette, kezével intett, hogy Szentegyedy is üljön fel s nehány pillanat mulva, a helyőrség nagy bámulása közben, elvágtattak az átázott országuton.
Vagy két óráig lovagoltak igy, szótlanul, közel egymáshoz. Még alig szürkült. A mezőn mindenütt katonasátrak fehérlettek, bakák sorakoztak, miközben a gyülekezést kiabáló altisztek olyanok voltak, mint épülő félben levő házak állványai. Olykor szemben velük bizonytalan fekete pontok látszottak az országuton, melyek sebesen növekedtek, mig végül egy-egy tábori futár bontakozott ki a szürkeségből. Sovány legények, csontos, nagy lovakon, fülig besározva, kik vérig sarkantyuzták paripáikat és nehéz lovagostoraikkal őrült vágtatatásra serkentették. Ugy látszik, ismerték fontosságukat, mert a szokásos katonai üdvözlés nélkül vágtattak el az ezredes mellett.
Egy helyen erdőn mentek át. Könnyü köd lebegett a fák felett, a levelekről függő vizcseppek szikráztak a felkelő nap sugaraiban. Tisztásokon kisebb tócsákban állt a viz, melyek gyöngén rengtek, mintha az áthült föld kissé összeborzongana. De rigófütty nem hallatszott sehol a bokorból, az erdő néma volt mint a ki hangját elvesztette. A tegnapi lövések riasztották el a rigókat és vörösbegyeket.
- Inter arma silent musae (a hadizajban hallgatnak a muzsák) mondá az ezredes, meglassitva lova futását és kengyelében felemelkedve. - Az egyetlen idézet, fiatalember, mely a latin nyelvből fejemben megmaradt. Az erdő müvészei is elhallgattak a tegnapi lövésektől. S ön is elhallgatott volna örökre bizonyos lövések után. Az ördögbe is, fiatalember, hogy számolok be nagybátyjának önről? Az én öreg barátom abban a boldog hitben él, hogy öcscse ura legalább is Mária Terézia-rendjelet kap az olasz háboruban, s ime, egy hajszálon mult (de nem asszonyi hajszálon), hogy agyon nem lőtték mint szökevényt. Átkozott müvész-vér! elég jutott belőle önnek is. A fiatalok közt igen sok szenved müvészi véralkat nyavalyájában. - Nem föltétlenül szükséges, hogy ezek az emberek verseket irjanak, vagy tájképeket fessenek, hanem mindnyájan az idegeikre, pillanatnyi hangulatukra hallgatnak, oly érzékenyek, mint a fotografáló gép felvételi hártyája: nyomot hágy rajtuk minden tárgy s minden alak, mely eléjük került. Mint a főfájást, ugy kialuszsza a férfi egy nő emlékét és szerelmét egyetlen éjszakán, de önök, müvészek büszkeségüknek tartják, ha egy érdemetlen asszony hajótöröttjei lehetnek. Pedig inkább otthon a cséplőgép szakitotta volna el egyik karját, mint hogy ennek az olasz kávéőrlőnek, ennek a senki grófnénak legyen áldozata, a kinek összes müvészi képessége abban rejlik, hogy temérdek festéket pazarol a saját becses képére s igy szorosan véve arczképfestő.
Az ezredes mindezt kemény, feddő hangon mondta, de beszédéből kiérzett a szánalom és jóindulat melege. A még hátralevő utat szótlanul tették meg és Szentegyedy nemsokára a főhadiszálláson volt, egy olasz főur kastélyában, mely körül diszőrség állott. Az előszobák tele voltak magasrangu katonatisztekkel és polgári méltóságokkal. A nehéz selyemfüggönyök zajtalanul hulltak le a belépő után, bolyhos szőnyegek fogták fel a lépéseket, fényes öltözetü szolgák álldogáltak az ajtó körül, frissen borotvált, kékes arczuk ragyogott a megelégedéstől, mozdulatlan, porczellánszemüket egykedvüen szegezték a bejáratra. Az ablakok mind be voltak zárva, valami nehézszagu füstölőszert égettek a lépcsőházban; a szegletekben álló leánderek és déli cserjék tele lehelték a levegőt illatukkal. A függönyökön nem tódulhatott be világosság és napfény: örökös félhomály volt itt, mint a templomban. Az emberek lassan beszélgettek, még mozdulatukat is mérsékelték, minden zajt óvatosan kerültek, még kardjukra és sarkantyujokra is ügyeltek, nehogy megpendüljön.
Szentegyedy a sebes mozgástól kipirulva, a világosság és szabad levegőből jőve, elszédült a langyos, homályos előszobákban és sápadtan, arczából kikelve támaszkodott a falhoz. Szerette volna kitörni az ablakokat, hogy széles sávokban tóduljon be az éltető verőfény s a friss légvonat. Leirhatatlan izgatottság fogta el, tombolni és kiabálni szeretett volna, hogy elüzze a nyomasztó csöndet, az elfojtott suttogást, mely a férfiak gyülekezetéhez sehogy sem illett.
Negyedóra telhetett el igy, mikor az ezredes hozzá lépett s oly hangosan szólt hozzá, hogy általános feltünést és megütődést keltett.
- Bátorság! Tegyen ugy, mintha templomba lépne, legyen komoly és egyszerü. Ha beszélni kell, a teljes igazságot mondja, mintha imádkoznék. Ezer villám, csak semmi müvészkedés, semmi fantázia!
Ezzel mérges, kihivó tekintetet vetve a szolgahadra, maga előtt tuszkolta a fiatal, kardnélküli hadnagyot s a lesuhanó függöny árnyékában erősen megszoritotta kezét.
Szentegyedy olyasmit érzett, mint mikor valaki langyos, fullasztó hullámok közül hirtelen a felszinre kerül: világosság és szabad levegő csapta meg.
Nagy, négyszegletü szobába lépett, négy ablaka valamennyi nyitva, rajtuk vakitó, szőke világosság özönlött be. Mennyire elütött a befüggönyözött, mesterségesen elsötétitett, langyos előszobáktól, melyekben fulladozik az ember s elveszti eszméletét!
A berendezés fehér volt, aranynyal, a falon néhány csatakép és fekete feszület függött, a szoba közepén hatalmas iróasztal állott, egyszerü, régi stilü asztal, faragványos fiókokkal, apró bronzalakokkal, meggyszinü posztóval behuzva. Az asztal mellett, karos nádszékben, magas, fiatal katona ült, osztrák tábornoki ruhában, hófehér kabátban, mely fiatal, hosszukás arczának frisseségét és fehérségét fokozta.
Huszonnyolcz éves férfi volt, magas, erőteljes, daliás alak, megkapó, nyilt tekintetü kék szemekkel. Az asztalon katonai térképek voltak szétteritve, figyelemmel, szinte aggódó gonddal hajolt föléjük s férfias, eres kezének mutatóujjával követte a Solferinóhoz vezető utak hálózatát.
Szentegyedy szivét dermesztő félelem fogta el: az uralkodó előtt állott. Emlékezett rá még abból az időből, mikor 1851-ben gonosz tanácsosai körülhordozták a leigázott országban, mikor leégett faluk és városok fel sem épültek még, a kozákok őrtüzeinek nyomát még el sem mosta az eső, mikor minden családnak volt halottja, a kit szivszakadva siratott.
Az uralkodó felnézett térképéről s Szentegyedyt keze mozdulatával közelebb intette. Arcza komoly, gondolkozó volt, csak szeme pillantott nyájasan, az a kék szem, mely mélységre, szinre és derültségre olyan volt, mint az ablakokon át betekintő olasz ég. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Mikor Szentegyedy néhány percz mulva kijött, egész valójában nagy változáson ment keresztül. A jóságos kék szemek emléke élénken megmaradt lelkében, s amint a lépcsőkön öntudatlanul, gépiesen lebotorkált, feltette magában, hogy kiérdemli e csodálatos szemek biztató, megelégedett, köszönő ragyogását.
- Tekintetbe veszem fiatalságát és nagybátyjának érdemeit,... aki vitéz katonám volt... visszaadom életét, használja trónom és birodalmam javára....
Az uralkodó e szavait hallotta folyton, amint késő este visszafelé lovagolt. A teli hold fényében terültek el az erdők, a csillagok szinüket vesztve, sáppadozva fénylettek a hatalmasabb versenytárs mellett, az elhagyott város házai meghuzódtak egymás árnyékában, csak a magasabb épületek falai fehérlettek a holdvilágban.
Szentegyedy hosszasan, figyelmesen nézte a holdat, mely előtt egyszer-egyszer könnyü felhők vonultak el; ilyenkor ugy látszott, mintha egyenletes, fehér, fénylő testéből fekete füstalakú ködök válnának ki.
Az ő szivéből is igy vált ki lassankint a kétségbeesés, unalom, közöny és kétség.
Feltette magában, hogy uj életet fog kezdeni a henye, tétlen, együgyü, korhelyélet helyett.
Másnap mint önkéntes közlegény felvételre jelentkezett egy dragonyosezred ezredese előtt. A solferinói ütközetben vitézül forgolódott és nehéz sebet kapott. Kórházba került s mire felgyógyult, a háborunak vége volt; nehány olasz tartományt elvesztett Ausztria, tekintélye még jobban megrendült, népeit nyugtalanság fogta el. Ugy volt, mint a megmérgezett ember, belső fájdalmak, égések, émelygések kinozták s napról napra fogyott, veszett és mindjobban halálra vált.

XI.
Két év telt el az elbeszélt események óta, melyek alig hagytak nyomot az egyedi udvarházban, hol özvegy Szentegyedyné és Mária csendes, megelégedett életet éltek.
Szentegyedy Gábor Bécsben élt, hivatalt vállalt a külügyminiszteriumban, mindjobban emelkedett, kedvező szelek ragadták felfelé. Beállt ő is a szerencsés szerencsevadászok közé. Ebben az időben, nagy háboru után, mely megrengette az állam fentartó oszlopait, megrongálta a jólétet és vagyont és egész családokat lesodort a hatalom és tekintély verőfényes magaslatáról, fokozottabb erővel folyt a küzdelem kincsek, dicsőség, magas állásért.
Országos szerencsétlenségek után olyan az emberiség, mint a megsebzett fa, az életerő megnövekedik benne, mert a mellett, hogy élnie kell, a sebeknek is be kell forradniok.
Nem csak a születések száma nő meg nagy háboruk után, hogy a telemarokkal elpazarolt emberélet ki legyen pótolva, de tekintélyes vagyonok elpusztulása után hatalmas uj vagyonok gyülnek, s a lebukott, összetört társadalmi nagyságok üres helyére vakmerő vállalkozók egész raja iparkodik fel a homályból; a megüresedett nyergek látása féktelen tettvágyra ösztönzi az embereket, törik magukat, hogy egymást letiporva beléjük ülhessenek, s ez őrült versenyben senki sem gondol a lehullott lovasokkal, holttestük felett a sötét mélységből fölszabadult tömeg áthömpölyög.
A szerencsétlen háboru sokakat lesodort a magasból. Államférfiak, tábornokok, kegyenczek, népszerü lángelmék hevertek a porban, mint széltől kidöntött fák, esőtől levert gyümölcs, vagy mint egy női szoba lehullott márványszobrocskái és egyéb törékeny csecsebecséje.
Szentegyedy Gábor a romok eltakaritása után jött az aranyos császári városba. A nagy társadalmi és állami égés siettette az épitkezéseket, a munka lázasan folyt mindenütt, szükség volt ügyes, szivós, bátor munkásokra.
A tétlenség és rozsdásodás annyi éve után le nem csillapitható szomjuság fogta el örökös munka után. Természetes, józan esze, tiszta felfogása, őszinte, nyilt valója, ősi neve és megnyerő szép külseje, mind segitségére voltak. Volt türelme bevárni a kedvező szeleket s a hullámok hajtó erejét - aztán meggondolás nélkül, elszántan rájuk bizta magát s ment, ment felfelé.
E két év alatt egyszer sem volt otthon, a falusi életet nagyon unta, nem vágyódott anyja után, nem érzett felindulást, ha szépséges unokahugának leveleit olvasta s már el sem tudta képzelni a füstös, kedélyes falusi kaszinót, hol kártyázással s vad tivornyázással ölte az időt bizalmas barátaival. Levertsége, tárgytalan bánata, érthetetlen busongása, mely nedves, nehéz köd gyanánt lepte el szivét, mely elfátyolozta szemét, hogy mindent sötétnek lásson ebben a vig, ragyogó, kedves világban - mindez nyom nélkül eltünt.
Annyi irányadó nagy urral érintkezvén, bálokban, hangversenyeken, szinházban, estélyeken kellett eltölteni szabad idejét, hogy összeköttetéseit velük fentarthassa, ápolhassa, fejleszthesse. Erre a féltett, ritka virágra megtanult gondot viselni, öntözgette, ágacskáit nyesegette, ugy helyezte el, hogy napfény és világosság át meg átjárja leveleit és mohón várta: kemény, kicsi bimbói mikor duzzadnak kinyilt virággá.
A mosolyok, meleg kézszoritások, bókok, hajlongások, kedvetlen kedveskedések magvát gondosan elszórta az ujdonsült világfi s várta: mikor zsendül ki mindenfelé vetése, mikor gyüjtheti fedél alá a dicsőség, hirnév, gazdagság, hatalom ragyogó aranykévéit.
Régi összeköttetéseiről, régi ismerőseiről, az elkeseredett, bus hazafiakról lemondott és csak néha villant meg fejében egy-egy kedves emlék, az elhanyagolt udvarház nyárfái, a mint hosszú árnyékukat végig fektetik a derült, hófehér falon; az országutra néző ablakok, melyek oly nyugodtan, vidáman, barátságosan csillognak az utazók felé, mint jóllakott, megelégedett, kissé álmos emberek szemei; aztán a kert, finom homokkal teleszórt kanyargó utaival, a nyár s az ősz minden szakában nyiló rózsáival, vadszőlővel, kuszó komlóval befutott lugasaival, s a veteményes ágyakkal, melyek oly jól be vannak osztva, mint a praktikus ember élete, s melyek között elragadó, kedves szoknyácska, repkedő rózsaszin szalagok, a világ legfehérebb köténykéje s egy nagykarimáju tótkalap tulajdonosnéja jár fel s alá, sima, zöldhéju borsót vagy vérbélü paradicsomot szedve kicsi, édes kezeivel.
Hanem az ilyen emlékek ritkán alkalmatlankodtak a nagyratörő ifjunak, a ki a külügyminiszterium egyik homályos szegletében kifeszitette pókhálóját, hogy megfogja a szerencsét.
Nem ért rá unokahugára gondolni, s nem volt kedve friss aranyozással megujitani a kissé megkopott benyomásokat és érzelmeket.
Mindeddig nőkkel csak futó ismeretségei voltak a világvárosban. Nehány együtt töltött óra bája, egy tekintet tőlük, a mint a Ringen fogataikban hátradőlve legujabb kalapjukat mutatják be; fehér fogaik villanása a korzó villanyszürkületében; selyem napernyőjük fénye, a mint lóversenyeken tejarczuk rózsaszine fölött őrködik - ezek voltak a bécsi nőkről összes emlékei. Nem ismerte még azt a nőt, a kiért megcsalja, elhagyja Máriát, hanem a nőket, a maguk bájoló összeségében, a kik egy pillanatra tünnek fel, aztán örökre eltünnek a sok között. Ezek a nők, a kik futó mosolyuk árát nem veszik meg szivünkön kamatok kamatjával; a kik szépségüket oly önzetlenül mutogatják; a kik a nélkül, hogy tudnák, egy rossz napunkat tették elviselhetővé, egy nyomasztó gondot leheltek el szivünkről s a kik hálánkat meg sem várva, gyorsan elsuhannak, mint repülő fecske árnya a tavon és nem látjuk őket többé soha. Ezek a nők, a kiket minden nagyvárosi emberáradat megterem s minden utczaszeglet mosolyogva kinál...
Ám ez nem tartott soká. Nemsokára megismerkedett Silbermann bécsi bankár leányával, Melanieval, a kinek jónevü, gavallér-férjet kerestek, s a kinek szépsége és szellemessége felért millióival. A pletyka legalább milliókról beszélt és Szentegyedy álmodozni kezdett erről a hatalmas, roppant aranyhullámról, mely őt széditő magasra emelheti.
Nagybátyja, ki most állandóan Bécsben lakott, minden szeretetreméltó furfangját elővette, hogy a bankárnak és leányának kedvében járjon. E mellett oly ügyesen játszotta szerepét, hogy Silbermann, mikor erről a legujabb „üzlet”-ről gondolkodott, szentül hitte, hogy ez a magas, vállas, lángoló tekintetü, büszke alföldi gentry jó fogás lesz leánya részére s csodákat fog müvelni, ha eszéhez, akaratához, neve fényéhez mesés nagy vagyont ad támaszul.
A dolog kedvezően indult. Melanie, az atyja mondása szerint ugy viselkedett, mint egy bolondos iczipiczi szamovár, hamar felforrt attól a nyugtalan, fényes lángtól, melyet Szentegyedy Gábornak hivtak. A tüz fölé tett kicsi szamovár sokat zümmögött és dudolt ebben az időben - mindenféle vidám keringőket és operett-részleteket - s ugy át volt hevitve, hogy ugyancsak megégette volna annak a vigyázatlan emberfiának a kezét, a ki arra vállalkozott volna, hogy őt az édes, forró, boldog lángok közül elvegye. Apjának, anyjának és hozzátartozóinak nem is volt kifogásuk választása ellen, sőt helyeselték.
A nagybácsi a dolgok ily állapotában magára vállalta, hogy ez örvendetes családi eseményt annak rendje és módja szerint személyesen tudatja a vőlegény anyjával és faképnél hagyott unokahugával.

XII.
A volt huszáralezredes eléggé jártasnak és tapintatosnak gondolta magát a kényes feladat teljesitésére, négy nap mulva nagy dérrel-durral behajtatott hát az egyedi uriház tágas, zöld lyciummal körülszegett udvarára. Hanem azért szive sebesebben dobogott, mikor a tornácz fehér oszlopai között megpillantotta Mária szőke, aranyos fejecskéjét, aki rossz előérzettől gyötörve, halványan lépett elébe.
- Hol hagytad Gábort, bátyám? ezzel üdvözölte a konyhából elősiető özvegyasszony, miközben katonásan, férfiasan megrázta kezét s aztán szomoruan tette hozzá, nagyon elhanyagol bennünket.
- Ne bántsátok a fiut, válaszolá az alezredes vidoran, emelkedőben van, mint a sas. Nemsokára oly magasra jut, hogy a mi szemeinknek csak sötét pontnak fog látszani a rózsaszinü felhők között.
A „rózsaszinü felhő”-ben annyi czélzatosság volt, hogy Mária ijedten fürkészte a nagybácsi arczát s várta, nem mond-e többet is?
Nem mondott, hanem ruganyosan felsietett a lépcsőkön, ezerféle kérdést intézett egy rövid percz alatt a két nőhöz, végig kóstolta befőttjeiket s a czukorba főzött aranysárga dinnyét a huga hajához hasonlitotta, aztán mintegy hozzávetőleg kérdezte, a vidéki földesurak közöl nem barátja-e valaki tulságosan ezeknek a karcsu üvegekben elrakott mindenféle nyalánkságoknak? A meggynél eszébe jutott, hogy hugának éppen olyan szinű szalagos köpenykéje van, melyet ő a világ legelragadóbb köpenyének tart, aztán szokása ellenére bölcselkedni kezdett a meggyről, fejtegette annak rendeltetését. Eredetileg mennyi savanyuság van duzzadó, vörös húsában s egy édes, ügyes női kéz - s ő nem ismer édesebbet és ügyesebbet a huga kezénél - mily kellemes, illatos, élvezhető nyalánkságot készithet belőle.
Igy vagyunk az életben a csapásokkal s bánattal, egy kis jóakarattal megenyhithetjük fojtó fanyarságukat.
Szó sincs róla, a bácsi furfangos, sima diplomatának tartotta magát, pedig oly megdöbbentőleg átlátszó volt, hogy a két megijesztett nő várta: ez a kissé pohos, gömbölyü, váratlanul közéjük hullt bomba, a ki most oly szeszélyesen sürög-forog köztük és eltölti a csendes, falusi szobákat czélzatos beszédek kénkőszagával, mikor robban szét s magába fojtott balhireivel mikor okoz pusztulást, sebeket, halált?
A bomba azonban kedélyesen gömbölyödött a teritett asztalnál, jóizüen evett, nagyokat ivott, közbe-közbe egy kis füst jött ki száján - czélzások a szerelemről és házasságról, meg a férfi magasabb czéljáról - és e közben oly nyájasan és békésen viselte magát, mintha nem tudná, hogy az a két megijedt asszony, a ki neki viszás feleleteket ad, hol elpirul, hol belesápad s nyugtalanul feszeng székén: az a két áldott, félénk asszony az aggodalomtól csaknem eszméletlenül várja az ő tüzes, mérges, halálos titkának szétrobbanását. Lehet, hogy föl se jajdulnak, szivükhöz se kapnak utána, de a sötét tüz bele fog kapni a fehér, csipkés függönyökbe, néhány örökké égő zsarátnok beleesik a szomszéd szoba ágypárnáiba, hogy hosszú éjszakákon át égesse szivüket és fejüket s ne tudják soha eloltani keserves, titkolt könyeikkel!
Délután néhány szomszéd birtokos érkezett, a kiknek az alezredes csodadolgokat beszélt Gábor széditő emelkedéséről és ujra előhozakodott hasonlatával a rózsaszinü felhőről s a fekete pontról. Aztán minden átmenet nélkül ingerkedett Máriával s a társaság egyik fiatal tagjával kötötte össze nevét.
Majd taktikát változtatott. Gondtalan vidámsága elhagyta, aggodalmasan csóválgatta fejét, szórakozottan hallgatta az urak elbeszéléseit, a kérdésekre visszásan felelt és Máriát minden igaz ok nélkül a világ legerősebb szivü leánykájának nevezte, a kit ő nagyrabecsül s a kitől elszántságot és bölcseséget a hozzá hasonló, őszfejü katonák is tanulhatnának.
- Senki sem hinné mondá melankólikusan, hogy ennél a kis porczellánbabánál Napoleon érczszobra sokkal törékenyebb. Minek is állitottak szobrot Napoleonnak, a ki csak másokat tudott meggyőzni? Önmagunkat legyőzni, legédesebb reményünkről lemondani sokkal nehezebb.
A terasszon a derült, szeptemberi délután daczára lassankint borongós lett minden arcz és felhős minden lélek. Az alezredes mindjobban elrontotta a társaság jó kedvét. Felvetette azt a kérdést, mért maradt ő agglegény? Mért nem ismerte meg soha a családos élet örömeit? Feleség, gyermekek, az életnek ez a poézisa soha sem szállhatott le enyhen az ő elfásult szivére! Unalom, betegség, közöny, életundor... mind-mind eltünt volna a nő verőfényes, áldott mosolyától, a hogy felszáll a sötétség és a köd a napsugaraktól. Ugy érzi, hogy köszvénye mindjobban növekszik, pedig soha sem volt hajóskapitány, a kinél a sós hullámok nedvessége a csontokba szivárog; szenvedélyes vadász sem volt, ki hosszúszáru csizmában féléjszakákon elálldogál a nádas zöldes sarában, ha vadludakra les. Nem tud elfojtani egy megjegyzést: nemsokára rászakad az örömtelen öregség, de szivében érintetlenül megőrzi az egyetlen nő képét, a kit szeretett s a ki megcsalta. Ennek a nőnek emlékétől hideg, fagyos szive ugy összeesik, mint az olvadó hó; igen, mint a hó a tavasztól. Oh! tavasz, aranyos verőfénye, melege, illata!
Ezen a hangon beszélt tovább, aztán megfogta Mária kezét; a kis kéz hideg volt, mint a gyikocska háta.
- Lemondás, ez az élet titkos értelme, mondá ünnepélyesen, de rosszul érezte magát természetellenes szerepében. - Fiatal fák sebei hamar begyógyulnak, tette hozzá s merően a fal egy pontjára nézett.
Ilyen bevezetés után sétát inditványozott az alezredes azon reményben, hogy e séta alatt kedvező alkalma nyilik küldetését befejezni.
A templom mellett mentek el. A kőfal hosszában gyikok szaladoztak s piros hátú bogarak töménytelen csapata lepte el a köveket.
A templom ajtaja nyitva volt, az egyházfi zöld galyakat támasztott a vörös márványpillérekhez s erős szagú kakukfüvel hintette be a fekete márvány-padozatot: a másnapi búcsura készült.
Az alezredes különös kiváncsiságot árult el, minden áron végig akarta nézni az egész templomi ruhatárat, a selyem pluviálékat, az aranynyal himzett bársony misemondóruhákat, a csipkés, hófehér karingeket... mindent. Aztán a misekönyvekre volt kiváncsi, elnézte a nagy, piros kezdőbetüket, a sok forgatástól zsiros lapokat, melyekből a pap a vigasztalás és keresztény megnyugvás igéit hirdeti. Az egyházfi megbotránkozására beleültette Máriát a faragványos, ódon gyóntatószékbe, karcsu, édes alakja elveszett a homályos, mély üregben - ő maga letérdepelt, ajkát a rostélyhoz tartotta, mintha büneit gyónná meg. A leány szőke aranyos fejének visszfénye keresztül sugárzott a rostély sürü, rozsdás nyilásain. Az alezredes azt hitte, hogy derült, nyilt kaczagását fogja hallani a gyóntatószék zöld függönye mögül, de a leányka csendesen maradt, nesztelenül ült bent s oly halavány volt, mikor onnan kilépett, mintha az a sok bün s az a sok siralmas bánat, melytől e fülke homályában nem egy bünbánó keresztény lélek megkönnyebűlt, szive mélyéig meghatotta volna.
Az alezredes a vallás csodálatos, kibékitő hatásáról beszélt s azt a sziv békéjének nevezte.
Már kifelé indultak, mikor az alezredes észrevette, hogy Mária elmaradt. Keresésére indult. A templom szines, ónkarikás gót ablakain kevés világosság hatolt be hozzá, léptei visszhangoztak a fekete márványkoczkákon. A családi sirbolt barnára festett, nehéz vasajtója nyitva volt s amint lenézett, a homályban megpillantotta a leány ruhájának világos szinét és szőke fejének ragyogását.
A sirbolt tágas, négyszegletü épület volt, a száraz falakon elhunyt Szentegyedyek czimerpaizsos halotti jelentései függöttek, az oroszlántalpú érczkoporsók koszorúk terhe alatt görnyedeztek, oldalukon arany betükkel volt kiirva az elhunyt neve, születő éve s halálozása napja. Egyik Szentegyedy szive bronzládikában volt, alig élt huszonhat évet, szilaj paripája levetette s addig vonszolta árkon-bokron keresztül, a mig csak mozgott. Egy másikat párbajban lőttek meg, egyik az őrülés pillanatában felakasztotta magát, volt olyan, a kit virágkorában sorvadás pusztitott el.
A hervadt koszoruk s a bebalzsamozott holttestek erős szagát nem volt képes elnyomni a nyitott ablakokon beözönlő friss levegő.
Az alezredes kedvetlenül nézett körül, mert irtózott a haláltól, bár szeretett beszélni róla. Vidámságot erőltetett s kezét a leány vállára tette.
- A halottakhoz jöttél, kis madaram, mondá hangosan, hogy elüzze vele a nyomasztó érzést, mely a koporsók láttára erőt vett rajta. Az élet szebb ennél.
Odavezette a leányt az egyik ablakhoz s kinyujtott kezével odamutatott, a hol, a templom keritésén tul a falu terült el. Fehér, barátságos kéményei élesen kiváltak az alkony lilaszin páráiban. Galambok repkedtek a kék levegőben s jól elzárt redőnyök mögött nyugalmat és jólétet sejtett az ember.
- Vártam a bácsit, válaszolt a leány s arczát visszaforditotta a halottak felé. Szivem megsugta, hogy balhireket hoz nekem.
Hangja elfúlt s keblét elfojtott sirás emelgette. Az alezredes szerette volna csititani, de nem tudta, hogyan kezdje. Az érdemes hadfi nagy zavarban volt, ugy érezte, mintha minden testrésze fából volna, kezével, lábával nem tudta, mit csináljon, szeme előtt az aranybetük összefolytak; az egész tiszteletreméltó sirbolt, az ő méltóságos, komor, sőt szomoru tartalmával tánczra kerekedett körülötte s nem egészen épületesen forgott vele a világ.
Mária bánatosan, panaszosan folytatta beszédét, mint a szivennyomott galamb.
- Gábor nekem sohasem mondta, hogy elvesz, nincs jogom szemrehányást tenni neki. Hogy lehetne felelőssé tenni nagyravágyó, komoly férfiakat mindazért az édes, esztelen álomért, a mit bohó leányok szivében ébresztenek? Ő éppugy nem tehet róla, hogy tudtán kivül lelkem tele volt vele, a mint nem tehet róla a lángoló déli hőség, ha főfájást kapnak tőle a vigyázatlan emberek.
Aztán remegve kérdezősködött, hogy a „rózsaszin felhő”, melyben elvesz a sas, szép-e? Megérdemli-e, hogy Gábor gazdag szivének irigyelt tulajdonosa legyen? Hol ismerkedtek meg? Megérti-e a leány Gábort, a ki sokszor mondá, hogy a nőben élettársat keres, a ki megérti, ösztönzi és nagyravágyását szitja, a ki igy szólhat a férfiuhoz: „légy méltó hozzám”?
Ő - Mária - tiszta szivből kivánja boldogságukat.
Gábor nem oka annak, hogy ő most bánatos, hogy oly váratlanul és hirtelenül elhagyta őt, mint a szél, mely egyik vidékről a másikra megy és letört fiatal ágakat hagy maga után.
Az alezredes elkábulva hallgatta a leányt s ellenállhatatlan vágy fogta el, hogy őt a maga szerelmi csalódásának elmondásával vigasztalja.
Hévvel és hosszasan beszélt. Leirta lelkiállapotát, az unalmat, mely szerelmét megelőzte s mely ellepte elméjét, mint a köd. Nagyon szerette a leányt, mikor ráesett édes tekintete, olyant érzett, mint tavaszi verőfényben a rügyek: szeretett volna kibujni bőréből...
Mikor a sirboltból felmentek, Mária halvány volt és szomoru, de könyei hamar felszikkadtak a szabad levegőben, Isten szabad ege alatt.

XIII.
Silbermann Melaniet mindenki boldog menyasszonynak tartotta, s az is volt ő a maga módja szerint.
Nagyon szép volt arra, hogy vőlegényét hidegen hagyhatná és sokkal eszesebb, mintsem tulbecsülné szépségét és vagyonát, vőlegénye férfias szépségével, fényes nevével, eszével és akaratával szemben.
Mint atyjának egyetlen leánya, nagyon el volt kényeztetve s nagy önállóságra tett szert. Ez az önállóság menyasszony korában feltünő volt. Vőlegénye nélkül sok hangversenybe, bálba ment el s nem egy szindarabot nézett meg. Ha emiatt anyja szemrehányást tett neki, vállat vont, de magyarázatokba nem bocsátkozott.
Mégis egyszer szükségét érezte, hogy nézeteit családja megismerje.
- Hallja Gábor, mondá vőlegényéhez fordulva, a ki kifogástalanul öltözve, feszesen ült mellette, nem féltékeny természetü ön?
- Nem vagyok féltékeny - válaszolta a férfi és enyelegve tette hozzá - bár ezt a nők sértésnek veszik. A féltékenységről azt tartják, hogy az a szerelemtől oly elválhatatlan, mint az embertől az árnyéka. Hol elől jár a szerelem előtt, hol utána, néha rövid, máskor meg igen megnyulik, épp ugy mint az árnyék.
- Látod, mama, mi egymás szabadságát tisztelni fogjuk. Nem is volna értelme annak, hogy Gábor féltékenységet érezzen azért, a miért távol tartom őt magamtól olyankor, mikor szeszélyes és rosszkedvü vagyok. Ebben a lelkiállapotban inkább más férfiakat kinzok meg, a kikkel nem törődöm, mintsem neki okozzak rossz napot, a kit szeretek. Kérdezzétek csak meg ilyenkor tánczosaimat, a kik azt sem tudják, hol áll a fejük; a kik kifogástalanul öltözve hajlonganak előttem a bál előtt s gyürötten, megtépve, megviselve kerülnek ki gonoszságom és rossz kedvem vércsekarmai közül a bál után. Ki kell őket vasalni ujra, mint a gyürött selyemkalapot. Aztán ön, uram - itt tréfás komolysággal hajlongott Gábor előtt - épp oly szeszélyes néha, mint jómagam. Méltóztatik néha sötétnek látni az egész világot s ez a lelkiállapot olyan, mint az égő ház füstje: fojtogat. Szemei alatt, szája körül ilyenkor kicsiny ránczok képződnek, minden ok nélkül bajuszát rágja, hallgatag, szomoru, kiállhatatlan. Ilyenkor szivesen átengedem önt a magánynak, vagy más nők társaságának.
- Elég baj, leányom, szólt Silbermanné, nincs mit dicsekedned vele. Az én időmben az volt a házasság czélja, hogy örömet és bánatot megoszszon a férfi a nővel és viszont. Én apád mellett egész pénzügyi kapaczitássá nőttem ki magamat, annyira be voltam avatva terveibe, számitásaiba; üzletének minden izecskéjét ismertem. Láttam az aranyhullám eredetét, a mint vékony ere a földből előszivárgott. Végigszenvedtem a meggazdagodás minden kinját, mert a gazdagság olyan, mint egy erős, mosolygó, jól táplált baba: mikor karjainkra veszszük és örömünk telik benne, kinek jutnak eszébe az anyának a veritékes, soha meg nem szünő munkának szenvedései, csalódásai, szülőfájdalmai? Ha férjed - hisz az esküvőt egy hónap mulva megtartjuk, - rosszkedvü és szomoru, neked kell őt megvigasztalnod. Ez a nő legszebb hivatása s én nem engedném át más nőnek semmiért, mert a vigasztalás oly nagy jótétemény, mely akaratunk ellen hálára kötelez bennünket s veszedelmes érzések forrása lehet. Soha sem engedném meg, hogy férjem szivéhez s lelkéhez egy idegen nő oly közel férkőzzék, hogy eloszlassa aggodalmait s megenyhitse bánatát. A férj szomoruságát és bánatát ugy meg kellene becsülnötök, mint azokat a kedvező alkalmakat, melyeken bemutatjátok legujabb ruhátokat s azokat az ékszereket, melyek este legtöbbet mutatnak.
Ezek s hasonló beszélgetések daczára a Melanie makacs, elragadóan kedves fejecskéje a maga utján ment, tanácsot nem kért s nem fogadott el senkitől és szorgalmasan folytatta énekleczkéit, mióta egy énektanára arra a felfedezésre jutott, hogy Melanienak nagyszerü hangja van s nagy müvésznő veszett el benne.
Ezalatt Silbermann a világ legkedvesebb palotáját rendeztette be a fiatal pár számára. A palota kicsiny volt s nehány év előtt a Melanie terve szerint épült. Fehér márványlépcsője s a bejárat karcsu márványoszlopai végtelen derültté tették az egész épületet. Ablakok, falak, szobák ragyogtak a tisztaságtól, a szögletekben márványszobrocskák állottak, a lépcsőházat török szőnyegek s déli virágok boritották, a butorok szine szobáról-szobára megegyezett a falfestés szinével és minden szoba más-más stilben volt bebutorozva.
Egyikben XIV. Lajos korabeli kényelmetlen, apró, szubtilis holmik, másikban magashátú, szegletes, ónémet székek, ónkarikás, szines ablakok, a harmadikban kivarrott rikitó szerb vászon a butorokon, a könyvtárszobában faburkolat köröskörül a falakon, roppant nagy térképek, földgömbök, mérőeszközök s egy hosszu lábakon álló messzelátó, mely, a mint a szoba közepén gunnyaszt, a csalódásig hasonlit valami nyugalomba helyezett gólyához, a hogy a tóparton egyik kinyitott sárga szemével zsákmányra les.
A fiatalok naponkint megnézték, mint halad a munka, de a hálószoba zárva volt előttük, azt Silbermanné maga rendezte be és meglepetésül tartotta fenn.
Szobáról szobára vándorolva, gyöngéd pillantásokat váltottak, egymás kezét szorongatták s dobogó szivvel állottak meg a széles, ruganyos kerevetek, a barátságos, kissé homályos fülkék előtt. Földig érő tükrökben meglátszott Melanie nyulánk alakja, őt tükrözték vissza az üvegszekrények falai s árnyéka könnyedén rávetődött a fényes selyemszövetekre.
Néha a leány leült valamelyik karosszékbe, feszesen, napernyője zománczos nyelére támaszkodva, kalapja alól Gáborra mosolyogva. Ilyenkor az ifjut elragadta képzelete, a feszes, fehérkesztyüs alak eltünt előle s ő lenge háziruhában látta ott Melaniet, barna haja lebomolva folyt alá vállain, szemei nedves fényben égtek s mosolyával felbátoritotta, hivta, ellenállhatatlanul magához ragadta a férfit.
Melanie szépsége lassankint mély, állandó hatást gyakorolt Szentegyedyre. Ha nem volt vele, ritkábban jutott eszébe, de ha eszébe jutott, látni kellett őt, beszélni kellett vele, ilyenkor a férfit erős vágy ragadta meg, a belső tüz lángja kicsapott szeméből és szive oly rendetlenül s erősen vert, mint mikor Bellarmin grófnét várta.
Nem tudott róla nyugodtan, álmodozva gondolkozni, mint egyszer - talán éppen száz év előtt - Máriáról gondolkozott. Akkor egy megmozduló virágos ág, szél fuvása, csillagok fénye, a sötétség, egy olvasott könyv - mindez Máriát hozta eszébe. Gondolatai róla nyugodtak és mélyek voltak, felidézte lelkében minden legkisebb szavát, kutatta rejtett értelmüket, s a mint vele foglalkozott, mozdulatlanul, csendesen ült helyén, csak szeme ragyogott, mint a jóllakott tigrisé, a ki senkitől sem háborgatva, a verőfényben, forró homokban sütkérezik.
Ha Melaniera gondolt, éhséget és szomjuságot érzett és sohasem tudta elképzelni a leányt nagyuras, hideg modorával, a mint a világban jár-kel, emberekkel szóba áll s a szép időről beszélget, megnéz valami uj szindarabot, vagy az utczán végigkocsizik, soha, egyetlenegyszer sem gondolt ugy a menyasszonyára, a mint az más, idegen emberek előtt, a társaságban vagy a családi körben megjelenik, hanem ugy látta, a hogy tartózkodását leveti s mig szeme szenvedélyt lehel, csak a „zászló becsületéért” védelmezi erőszakos csókzáportól édes ajkait. (A „zászló becsületéért” igy nevezik a katonák az olyan ütközetet, melyet a győzelem reménye nélkül, sőt a biztos vereség tudatában, fogad el a gyöngébb fél.)
Ugy jelent meg neki a leány, a hogy fiatal, virágzó, ruganyos, karcsu alakja - mint valami fénylő, fáradt hullám - az ő karjaiban pihen.
Néha hideg szélben, permetező esőben gyalog ment haza s forró feje nem tudott áthülni. Valami kimondhatatlanul édes fáradtságot érzett, de ez a fáradtság olyan volt, mint a megkönnyebbülés, előérzete a mennybemenetelnek.
Éjjel sokáig fent volt. A lámpát eloltotta, de a tüz fénye világitott, tisztán látott mindent. Gondolatokba merülve, csaknem összeroskadt képzeletétől mindannak, a mi még szerelmes szivére vár. Olyan összeroskadás volt ez, mint a fáé, mely gyümölcsei sulyát nem birja meg. Apró dolgok jutottak eszébe: a rózsaszinü függő lámpa, melyet előtte való nap hoztak haza, s mely bizonyára a rejtegetett hálószoba számára készül. Megvillant előtte a lámpa enyhe, derengő fénye, mely alul félhomályban hagy mindent s felfelé, a szoba tetejére ontja sugarát.
Képzelőereje erősen müködött. A lány ajkát ajkán érezte, hallotta suttogását. Annyira átérezte gondolatait, hogy csaknem elveszitette eszméletét. Aztán ajkai és kezei hirtelen hidegek lettek, a tüz végsőt lobbant, sietve levetkezett és füléig magára huzta a takarót. Egész éjjel Melanieról álmodott.
A lány képe betöltötte Szentegyedy egész valóját, a hogy a napfényben csillogó tavaszi áradás szinültig betölté medrét. Nélküle - ugy érezte - kiszáradt folyamágy volna, melyből az élet mozgása és szépsége örökre eltünt.
Azt nem gondolta meg s ha eszébe ötlik, akkori lelki állapotában felháborodással utasitja vissza a gondolatot, hogy az oly kiszáradt folyamágy, a minőnek ő az életét Melanie nélkül képzelte, nem marad sokáig üresen. Csak a következő tavaszi áradásig, mely szinültig betölti ujra...

XIV.
Hogy Szentegyedy szerelme mennyire érzéki természetü volt, tanusitja nehány levél, mely vőlegénykorából fenmaradt.
Az esküvő előtt egy héttel elküldték falura s ő naponkint két-három levelet is irt menyasszonyának, melyekben ilyen mondatok fordultak elő:
„Folyó hó 19-én kelt édes soraid boldoggá tették egész napomat... Azt irod, kissé megsoványodtál - én bizony nem annak tulajdonitom, hogy beteg voltál. És ha a mult éjjel álmatlanul eltöltött éjszakádat jó atyád a vacsorára fogja, én jól tudom, hogy a vacsora ártatlan abban... Legyünk nyiltak, édes Melanie! Szeretsz, - szeretlek; egész valóm, minden gondolatom a tied, vágyódom utánad s te vágyódol utánam.”
Egy más helyen igy ir: „Mire ezen levelemet olvasod, október 25-öt irnak, s mire édes válaszod olvasom, 27-et. Akkor már csak öt nap... Hát csak mégis elmulnak lassankint a napok. Leveleidből azt olvasom ki, egyetlenem, hogy neked is kegyetlen, gonosz napok voltak ezek, a távollét napjai! Ugy vagyunk vele, édes, mint a katona a hadi éveivel, kétszeresen, százszorosan számit minden nap. Pedig ezek nem is a háboru napjai voltak!... Nemsokára megtérek hozzád. Ha haza jutok, leülök lábaidhoz s elsuttogom, mennyit szenvedtem nélküled! Óh, mily boldogság lesz a te büvös szoknyácskád árnyékában.”
Ismét máshol: „Mint két napfényben csillogó sebes fiatal folyam, ugy rohan össze életünk, hogy nehány nap mulva a sirig egy mederben folyjanak. Azt irod, édes, az idő megáll fölöttünk. Igaz! Mint szeretném előre lökni perczmutatóját. Mindig álomba vagyok merülve s ha valaki megszólit, megriadva nézek rá, mint a ki más világból jött meg. Egy szebb, egy jobb világból, a hol életem szoknyácskád mellett fog elfolyni.”
Október 29: „Mindennap más édes emlék jut legerősebben eszembe. Oly bágyadt s méla vagyok mindig. Szivem az édes emlékektől ugy el van lepve, mint lehullott virágokkal a fa alja, mikor már kezd alakulni a gyümölcs. Vagy nem ugy, hanem ugy, mint mikor a gyümölcsszedés ideje közel... Ennek előérzetében igy imádkozom: Kegyes Isten, add nekem Melaniet s ne adjál nekem más semmit... Szerelmesem, örömeim forrása, nagyon szeretsz? Ird meg nekem, de oly lángolóan, hogy mikor olvasom, a boldogság megperzselje szivemet. Mindennap előre viszi hajónkat. Érzed-e a hullámok erejét? Látod-e előttünk a révet, zöld fák közt, napsugártól beragyogva, szerelmi üdvöt lehelve? Oda, oda visznek a habok...”
Az esküvő előtt két nappal érkezett haza Szentegyedy. Anyjától és Máriától szerencsekivánó levél jött. Anyja nem titkolta neheztelését fia választása felett, de a levél hangjából minden mesterkélt harag daczára kiérzett a leendő nagyanya titkos öröme s furfangosan rejtegetett hite, hogy nemsokára unokái lesznek.
Mária komolyan és egyszerüen irt. Gábor elkeseredést várt és könyeket s a helyett okos, meleghangu levelet kapott, egy szerető, gyöngéd testvér levelét.
Mindketten sajnálkoztak Gábor azon elhatározásán, hogy az esküvőt a Silbermann család kedvéért Bécsben tartják. „Őseid valamennyien Egyeden esküdtek örök hüséget kiválasztottjuknak, irta az öreg uriasszony szemrehányólag, s az ősi kastély még vendégszeretőleg tudná fogadni s el tudná látni uri kényelemmel Silbermann urék vendégeit.”
Mária gyöngédebben fogta fel a dolgot. „Nem hittem volna, irá az ő apró, elegáns betüivel, hogy hosszu időre le kell mondanom a reményről, szinről-szinre láthatni a nőt, a kit élettársul választottál. Édes-örömest kifejeztem volna neki hálánkat azért, hogy elborult lelkedet felderitette s a való életnek, a munkának, a közügyeknek megmentett...”
Az esküvő előtt való estén Gábor és Melanie kikocsikáztak. A hintó üvegablaka fel volt huzva, az utczák lámpái bevilágitottak a hintó homályos szögletébe, hol a két fiatal fej szerelmesen szorult össze. A jókedvü, kissé kaczér és bátor leányka szivébe félelem lopódzott, félénken huzódott távolabb vőlegénye forró közeléből s szótlanul nézett ki a Ringre a tovasiető emberáradatra, a fényes boltkirakatokra, a paloták kőczifrázatára s a lámpagyujtogatókra, a kiknek kanócza mint hulló csillag futott végig a sötéten maradt utczák hosszában és utána olyan vidor pattogással lobbant fel a láng, mintha dugót huznának.
- Félek, mondá aztán és kezét kiszabaditotta a férfi kezéből, nagyon félek, a hideg veriték szinte kiüt rajtam.
- Mitől félsz, édes, hisz melletted vagyok? válaszolta Szentegyedy és ujjahegyével a leány gesztenyeszin haját érintette.
- Tőled... magától... valami belső erő arra késztette, hogy a régi, bizalmatlan idegen „magá”-val szólitsa meg vőlegényét. Ez a „maga” egész más hangon volt kiejtve, mint az enyelgés óráiban. Aztán még távolabb huzódott el.
- Magától félek, Gábor, az idegen férfitól, a kit alig néhány hónapja ismerek. Tapasztalatlan, elvakult szememmel önnek csak felszinét ismerem, a külső embert, a kinek érdekében áll (s minden számitás nélkül, ösztönszerüleg teszi), hogy egy fiatal leánynak csak előnyös tulajdonságait mutassa meg.
Szentegyedy akaratlanul ugyanazon hangon felelt.
- Nem hiszem, hogy szive sugná önnek e hirtelen félelmet, melynek oka nem vagyok, mely reám nézve nem igen hizelgő.
- Hasztalan haragszik, engesztelte a leány a megsértődött ifjut, minden nő fél az esküvője előtt. Voltak barátnőim, kiket ez az irtózatos félelem hetekig gyötört, engem nagyon későn, mondhatnám, az utolsó pillanatban lepett meg. Éppen ugy nem tehetek erről, mint arról, hogy néha jól ki kell sirni magamat. Őszintén beszélek, én a maga szeméből rosszat olvasok ki. Olyan nyugtalan és erőszakos vagy, Gábor:... Ne is vigasztalj most édeskés szavakkal, majd elmulik magától...
Szép fejét a férfi vállára fektette és behunyta szemét. A hintó lépésben haladt velük, tisztán hallatszott a lovak patkója s a kerekek könnyü gördülése a kerámit kövezeten. Az utczákat öntözték, a kiszökkenő vizsugár szikrázott a lámpák fényénél s meghüvösitette a magas falak közt megrekedt, fojtó levegőt.
Olyan helyre értek, a hol uj házak épültek s a fehér tüzfalak kisértetiesen meredeztek az ég felé. Az ablakoknak szánt üregek olyanok voltak, mint a koponyacsont szemgödrei és a mindenre ránehezedő végtelen sötétségben csak a vérvörös jelző lámpácskák csillogtak és a sötétség felett a csillagos ég látszott.
Szentegyedyt megragadta a magány. A császárvárosban még sohasem talált ily elhagyott helyre, mely eszébe hozta volna a falut, annak nagy csendjét, a mezők fölé leszálló sötétséget és fent feje fölött a lámpasorok fényétől meg nem zavart csillagos éjszakákat.
- De Melanie felrettenve, hevesen fordult vőlegényéhez.
- Menjünk innen hamar, házak, emberek, barátságos lámpák közé. Én csak emberek között érzem jól magam, a sötétségtől és magánytól irtózom.
Fogatjuk csakhamar a legnépesebb utczákba fordult be. Melanie megkönnyebbülve, ragyogó szemmel nézte az arczok, női kalapok, fényes czilinderek és egyenruhák nagy sokaságát; a boltokból, házakból kisugárzó enyhe világosságot; a kirakott selyemszöveteket, ékszereket, piperetárgyakat; a zajt, a mozgást, a különböző szemek kiváncsi, érdeklődő tekintetét - a nagyváros társadalmát, egyszóval, melyben ugy élt, mint a hal a vizben, melynek törvényeit elfogadta, tetszését kereste, itéletét rettegte.
Félelme eltünt, a régi bizalommal és odaadással huzódott közelebb a férfihoz, a kihez holnap hozzáköti életét, de a kinek nem lesz kiszolgáltatva teljesen, mert a bécsi társadalom törvényei ezt a szilaj magyar urat is kötelezik, s az emberek eme nagy sokaságában, a közvéleményben mindig barátra és lovagias védelmezőre fog találni.
Ez a társadalom mindig elemében van, ha fiatal, szép asszonyt kellemetlen férj szeszélyei ellen kell oltalmába venni.
De mig e nem egészen ártatlan természetü gondolatok, (bár nem ily határozott alakban) fejében megvillantak, ragyogó szemét a férfi szemébe mélyesztve szerelmes szavakat suttogott neki.
- Te vagy mindenem, Gábor, egész világom te vagy!... Pedig a világ már akkor egyikük gondolatában szivük közé férkőzött.

XV.
Rövid hónap alatt örökre elszállt a mézeshetek boldogsága, a házastársak kölcsönösen kiábrándulva eszméltek fel szerelmi álmukból.
Melanie határozottan kijelentette, hogy nem illik, a világ itéletébe ütközik egy hónapnál tovább elvonulni és maguknak élni. A férfit kötelességei, a nőt kedvtelései arra utalják, hogy a világba mielőbb visszatérjenek. Férje nem tett ellenvetést, a szerelem szivében meggyöngült, a szép nő, a ki után áhitott, az övé volt és a mézeshetek alatt nem bizonyult olyan nőnek, a ki férje minden gondolatára igényt tartana, a kinek szivére az élet nehéz harczában támaszkodhatik.
A mézeshetek néha csak arra valók, hogy a nő és férfi, a kik egész életükre szóló szövetséget kötöttek, hamar megunják egymást. Az a szerelem, mely nem a sziv nemes érzelmein alapszik, s csak olthatatlan, mohó szomjuság a nő szépségei után, alig éli tul ezt a néhány mámoros hetet. A társadalom, mely mind a férfira, mind a nőre kivetette már hálóját, mely a házasságot a maga önző szempontjából tekinti, magányba küldi kiszemelt áldozatait, hogy megunják egymást, hogy erős vágy fogja el őket a társasélet szórakozása és öröme után.
Hogy a világ két boldog embert hatalmába keritsen, eltávolitja magától őket. A világtól elvonulva, megtanulnak a világnak élni. Ez a husos kamarába zárt egerek nyers elmélete. Az ismert együgyü számitás, melynél fogva a csemegekereskedő rászabaditja az édességre alkalmazottját, hogy három nap alatt örökre beleunjon.
És hány szegény szerelmes megy lépre. Légmentesen elzárkóznak a világtól, a helyett, hogy belevetnék magukat rohanó hullámaiba. Az élet prózája, melytől ábrándos szivük annyira remeg, megmentené szerelmük költészetét.
A csapraütött boldogság helyett, okosan, kis poharakból iszogatnák a szerelem borát. Csókzápor helyett, mely a fa virágait néha leveri, csendes tavaszi eső hulldogálna rájuk. A hivatal, az emberek, a szórakozások és a kötelesség, egyszóval a félbeszakitások, melyeknek szerelmük alá volna vetve, felüditenék őket s nehezebben unnák meg egymást.
Kezdettől fogva a világban élve, szerelmi magányuk sokkal tovább tartana. A házasságot és örömeit életük kiegészitő részének tekintenék, nem valami szokatlan, kivételes lázas állapotnak, mely miatt nehány hétre félbe kell szakitani megszokott életmódjukat. Az egyenes, járt utak helyett kigyózó gyalogösvényeket kell felkeresniök, hol elvadult bokrokon vadgalamb bugása hallatszik, holdfény surran be az ágak között, erős szagu virágok illatoznak mindenfelé, a honnan aztán rövid idő mulva kivágyódnak a száraz világosságra, Isten szabad ege alá!
Szentegyedy Gábor és Silbermann Melanie, mint annyi más, áldozatául estek annak a sok hazugságnak, tulzásnak, önámitásnak, mely a szerelmet és házasságot körülveszi. Mikor a férfi a nőbe szeret, senki sem veszi azt oly természetes valaminek, mint mikor ablakunk alatt az orgonabokor kivirágzik egyetlen éjszakán. Csodát emlegetnek, jeleket látnak feltünni az égen, mesés dolgokról beszélnek. Mindenki azon van, hogy a szerelmeseket rendkivüli eseményekre készitse elő. Költők lángoló dalainak, megható regényeknek olvasása csak fokozza a hatást. Szivük mennyei üdvösségről álmodik s teljesithetetlen igényekkel lépnek a boldogság elé. Oly igényekkel, melyeket emberi sziv nem teljesithet és el nem birhat.
Egy szép napon Szentegyedy észrevette, hogy közte és fiatal neje közt nincs rendben minden s szivük - mint két ellenkező irányu vizesés sodrába jutott könnyü csónak - sebesen távolodik el egymástól.
A kedveskedő nevek, a képtelenebbnél képtelenebb megszólitások, melyekkel az elragadtatás pillanataiban elhalmozták egymást, elvesztették üdeségüket, illatukat és lassankint eltüntek, mint forgalomból kivont pénzek. Nem kivántak már folyton magukban lenni, társaságot örömmel fogadtak, Gábor nem ült órahosszat a Melanie angol czipőbe bujtatott lábacskáinál s gyakrabban hajolt ujságjaiba, mint az édes, szép arczocska fölé. A beszédből hamar kifogytak s Gábor már nem fogadta olyan rokonszenves figyelemmel kis felesége érdekes fejtegetéseit azoknak a selyemruháknak csodaszép szinéről és divatos szabásáról, melyeket megrendelt és nem itélte el olyan egyértelemmel mindazokat a szép asszonyokat és fiatal leányokat, kiknek fitos orrocskája, szemejárása, beszéde, vagy viselete Melaniet ellenállhatatlanul kegyetlen birálatra, csipős megjegyzésekre ragadta.
Már nem vonogatta vállát megvetőleg s nem fintorgatta arczát, ha felesége elég kegyes volt megengedni, hogy kivüle még más szép nők is mozognak és élnek a siralom völgyében, sőt egyenesen kijelentette, hogy Miss Mari nevü kötéltánczosnő a férfisziveken épp oly ügyességgel tapos, mintha kifeszitett köteleken lépkedne a világ legédesebb lábacskáival.
Már nem volt oly tulságosan elragadtatva a rózsaszin, világoskék, aranysárga és sok egyéb szinü reggeli főkötőcskéktől, melyek kedves árnyékot vetettek a fiatal asszony tiszta homlokára; árnyékot, melyet Gábor ur többre becsült ő felsége, az angol királyné gyémántjainál; árnyékot, mely ez árnyékvilágban legszebb és legvilágosabb volt minden árnyék között.
A fehér kötényke, - oly könnyü csipkével körülszegve, mint egy tizenhat éves lány gondolatai -; a ragyogó szamovár, mely hasonlóan a Melanie szivéhez, hamar felforrt a borszeszláng felett s mely bőven eresztette az orosz tea illatos aranyszin levét, mint az ő felforrt szerelmes egész valója az aranyos jókedvet; a hófehér abrosz, melynek hórihorgas monogrammját bizonyos kedves tündérujjacskák himezték; a feledhetetlen reggelizések, egy szóval, melyeken Gábor olvasatlan számu lágy tojásokat s étvágyingerlő sonkaszeleteket szokott elkölteni, kezdték elveszteni hajdani varázsukat.
Melanie rájött, hogy a koránkelés az arczbőr szépségének árt és tulajdonképpen sem a téa nem lesz jobb, sem a Gábor étvágya kisebb, ha hallgatag inas tölti meg szinültig az átlátszó, kinai csészéket.
Az is ritkábban esett meg, hogy Gábor ur szedegette volna ki Melanie hajának barna zuhatagából a kisebb-nagyobb horgas aranytüket, a női fejnek a lázadó, makacs fürtöcskék rendben tartására hivatott eme rendőrintézményét.
A dalolás, nevetgélés, a szobában való körültánczolás, székek és egyéb utban álló butorok feldöntögetése, a gyermekes jókedvnek mindmegannyi nyilvánulása elmaradt apránkint.
Gábor nem kötötte be fájós torkát a Melanie csodakendőjével, melytől betegségének komoly javulását várta; és Melanie nem rakta fel a fejére a férje kalapjait azon babonás hitben, hogy azok elárulják neki a férfi legtitkosabb gondolatát.
Gábor emlékező tehetsége rohamosan gyöngülni kezdett: már nem tudta könyv nélkül, hogy öt hónappal azelőtt, például julius 16-án, Melanie milyen szinü ruhában volt s micsoda mély értelmü bölcsességet mondott éppen az X.-utcza tizedik házának tizenötödik ablaka alatt. Arra sem emlékezett világosan, vajjon ezen alkalommal napfényes idő volt-e, vagy kövér, nyári eső cseppek hulldogáltak fényes kürtőkalapjára, mely emiatt olyan lett, mint egy bőrig ázott uszkár?
Egy reggel valami csekélységért összepereltek és nem békültek ki félóra mulva. Pedig ez az idő elég hosszu arra, hogy a fiatal férj mélyen magába szálljon, szánja-bánja bünét, mardosó szégyentől, önvádtól gyötörve szerelmese lábai elé vesse magát s felejtse el, mint egy rossz álmot, hogy tulajdonképpen ő a megbántott fél s neki volna oka haragudni.
A külügyminisztérium, melyet Szentegyedy nagyon elhanyagolt, ismét gyakrabban részesült abban a szerencsében, hogy őt falai közt fogadhatta. A klubokban rendesen megjelent, nagy összegekben kártyázott, élénk részt vett a birálatokban, melyek itt szép szinésznők és félvilági hölgyek fölött ejtettek, sőt egy szépséghangversenyen az ő szava döntött egy szivarárus-leányka javára, a ki a külváros homályából nemsokára fényes városnegyedek palotáiba kerül, selyemruhát, ékszert, fogatot kap s egy kedves kis palotát ráadásul, melyben kellemesen leélheti rövid, tündöklő nyarát, hogy aztán az ünneplés és jólét lépcsőin sebesen aláhullva, ismét a szegénység, bánat és örökös könyek nedves sötétségében ébredjen fel. Szentegyedy legalább azt gondolta.

XVI.
E versenyen történt, hogy Ferrari herczeg, egy nagy befolyásu osztrák diplomata, közönyös, könnyed hangon igy szólt a körülötte álló urakhoz.
Ez a Szentegyedy nagy borismerő. Mióta a feleségét láttam, feltétlenül megbizom izlésében, mert nejéül a legszebb asszonyt választotta. - Gondolom a Silbermann leányát.
- Hizelegni fog Szentegyedynek, hogy a herczeg oly szépnek tartja nejét, mondá az urak közül valaki s szemével Szentegyedyre hunyorgott, a ki a diadalmas szépséggel hosszu beszélgetésbe merült s valami különöset mondhatott neki, mert a zsidóleányka halvány kreolarczbőrét égő pirosság futotta el s mig szép kis fejét tagadólag rázta, szeme igent mondott.
- Herczegséged ismeri talán Silbermannt? Nagyon gazdag ember. Több aranya van, mint nekem gondolatom és most a hadsereg főszállitója szeretne lenni. Herczegségednek azokban a körökben, a hol ez a kérdés eldől, nagy befolyása van.
Elhallgatott és leste a herczeg arczán a hatást, a fülébe öntött méreg hatását. De a herczeg másfelé nézett üvegszinü, zöldes szemével, s más dologra tért át. Könnyedén és minden sajnálkozás nélkül ejtette el e kényes beszédtárgyat, mintha csak egyik keztyüjét ejtené el; meg se köszönte az ügyetlen, tulbuzgó urnak, hogy hátát meggörnyesztve ujra fel akarta venni, sőt mikor még néhány kétségbeesett kisérletet tett, hogy a szép asszonyról beszéljen, a herczeg egyszerüen hátat forditott neki.
Lassan vontatott léptekkel ment át a termen, meghajolva, mint a kinek a dereka fáj s egy tábornokkal a hadsereg szervezésének égető szükségéről beszélt.
A tábornok az ellenkezőt bizonyitotta. A világ legjobb hadserege a mienk, mondá és szemlét tartott a versenydijra pályázó szépségek felett.
- Jobban szereti ezt mindenféle katonai szemlénél, ugyebár? kérdezte a herczeg kitérőleg s mosolyogva mutatott fejével a szőke és fekete női fejek hullámzó sorára. Ragyogó szemük előtt ugy érzem magam, mintha napfényben villámló puskacsövek volnának. Vigyázzon tábornok, nehogy sebeket vigyen innét haza.
Folytatta utját a tömegben, elhaladt a marsálszalagos rendezők között és a nélkül, hogy visszanézne, fogatába szállt.
Kint derült, verőfényes idő volt, járókelők lepték el az utczákat s egyik hintó a másikat érte. A herczeg dideregve huzódott be szürke mencsikoffjába és szórakozottan fogadta ismerőseinek köszönését. Némelyiknek csak a fejét biczczentette meg, másoknak csak a szemével köszönt, hölgyeknek mélyen levette kalapját, barátainak a kezével bizalmasan integetett.
Valahogy rosszul érezte magát, hátában kiujultak szakgató fájdalmai, a mi annak jele, hogy ok nélkül felizgatta idegeit s már kiment eszéből, hogy orvosa feltétlen nyugalmat ajánlott.
Praterstrassei lakása felé befordulva, Szentegyedynével találkozott. Melanie sötétzöld ruhát viselt, magas Stuartgallérral, mely rózsás fülecskéjéig ért fel. A herczeg köszönését egykedvüen, bár tisztelettel fogadta.
Ferrari herczeg hosszunyelü lorgnetjét orrához támasztva, sokáig utána nézett.
- Olyan, lágyan, bágyadtan, a hintó párnáin elomolva ül helyén, mormogta halkan, mintha unatkoznék. A férje nehány hetet fog szentelni annak a kis szivarárus-leánykának, a ki oly karcsu, mint egy török szivarka, és oly sárgás bőre van, mint egy valódi havannának s valószinüleg oly jól fog égni, mint egy havanna.
Palotájába érve a herczeg, titkárát hivatta. Wolf ur alázatos hajlongások közt jelent meg a küszöbön. Halvány, sovány arcza volt, erős, szénfekete szemöldökkel, mélyen fekvő, nyugtalan szemekkel.
A herczeg helyet mutatott neki s vértelen ajkán mosoly jelent meg.
- Tudja azt maga, Wolf, hogy orvosaim feltétlen nyugalmat rendeltek? kezdte lassan és merően a függő lámpára nézett.
Wolf urnak arczvonásai ugy vonaglottak, mint a hirtelen megütött czimbalom érczhurjai s oly reszkető, csengő hang tört ki belőle, mintha igazán czimbalom volna: ez volt a nevetése.
- Tudom. Szerencsére herczegséged jobban tudja orvosainál, hogy csak az állóviz romlik el, ám mindig friss, mindig fiatal, mindig erős marad a sebes folyó. Csak az olyan idegrendszert eszi meg a rozsda, a melyet jótékony izgalmak elől gondosan elzárunk. Herczegséged a császári város legszebb lovagja, szerencséje a nők körül s a politikában általánosan ismeretes. Ugy van alkotva, hogy utána bolonduljanak az asszonyok. Erről épp ugy nem tehet herczegséged, mint Szentegyedy nem tehet arról, hogy nagyon szép felesége van.
A herczeg összerezzent.
- Ördöngős ember, hogy kitalálja gondolataimat. Ma tünt fel először nekem e nő s ön már - mint a jó vizsla - a szép vad nyomában van. Szóljon őszintén, remélhetek?
Wolf ur mind a két kezét zsebébe dugta, nyakát vállai közé huzta és ajkait összecsucsoritotta, mintha valami kitünő bort birálgatna.
- Herczegségednek jó izlése van, Silbermann Melanie igazi race. Micsoda alak! Milyen járás! micsoda szemek! Mérget mertem volna rá venni, hogy herczegségednek tetszeni fog s azért ugy iparkodtam, hogy megismerjem a körülményeket. A nő apja nemsokára abba a helyzetbe jő, hogy herczegségednél kell kopogtatnia.
- Hisz milliói vannak?
- Mikor milliók égnek el, nagyobb füstje van. Silbermannak százezrei voltak.
- De hát akkor miért adta leányát Szentegyedyhez, a kinek otthon hét szilvafája van?
Wolf ur mind a két kezét kivette zsebéből s a széke támláján dobolt velük.
- Silbermann okos ember s kitünő orra van. Nem tudom a nyitját a számitásainak, de az iránt az ember iránt, a kit ő vejének választott, nagy tisztelettel viseltetem. Valami álruhában bujdokló mesebeli herczeg, vagy Isten tudja kicsoda-micsoda az ő veje, de nekem alapos gyanum van rá, hogy egy szép reggel mi mindnyájan megegyezünk abban, hogy Silbermann kitünő üzletet csinált leányával.
A herczeg kedvetlen mozdulatot tett a szájával és szemöldökével.
- Azt mondják, a császár figyelemmel kiséri ezt a kurta nemest. Meglássuk.
- Herczegséged nem jól teszi, ha Szentegyedyt kicsinyli. Jobb lesz felhasználni, mint lenézni ezt a csontos, barna arczu magyart. Az apósa pénzének hamar a nyakára fog hágni, ez a sok czimü és kevés aranyu ur, hanem akkor aztán a miniszterségig meg sem áll. Ha nejét szeretné, sohasem kaphatná meg azt a nőt herczegséged. Annak az embernek vasmarka van, csak azt lehet elvenni tőle, a mit a maga jószántából földre ejt.
Ferrari herczeg kevélyen nevetett.
- Ugy véli, kedves barátom? - a herczeg dühös volt, ha valakit kedves barátjának nevezett. Nos majd meglássuk. Ezt az ügyet magam fogom lebonyolitani s felkérem önt, kedves barátom, hogy ne avatkozzék bele. Az eredményről értesiteni fogom, hogy lássa be, mily felületesen itéli meg az embereket s hogy ez a... hogy is hivják, Szentegyedy uraság voltaképpen nem érdemli meg, hogy ön által kedves barátom, legalázatosabb szolgája, Ferrari herczeg fölé helyeztessék.
Kezével elbocsátó mozdulatot tett. A titkár megszokta már a herczeg szeszélyeit és jól tudta, hogy nehány nap mulva a jó viszony köztük helyreáll. Szó nélkül hajolt meg és kiment az ajtón.
Mihelyt kint volt, a herczeg sziszegve kapott hátához.
- Megint felizgattam magamat. Ettől az embertől meg kell szabadulnom, nagyon arczátlan már... Jaj a hátam... nem tudok egyenesen ülni. Szemembe meri mondani, hogy az a - hogy is hivják? - az az uraság meg tudja őrizni a feleségét tőlem, ha kedve tartja. S mily szemtelenül fejezi ki gondolatait - csak azt lehet elvenni tőle, a mit földre ejt - szóról-szóra igy mondta... A villanyozás nem sokat használ, oly égés van a hátamban, hogy ki nem állom... Az orvosaim a legnagyobb gazemberek, nem tudnak segiteni rajtam.
Becsengette inasát, aki erős szeszekkel dörzsölte gazdája hátát. Néha ugy megnyomta öklével, hogy a herczeg fájdalmában felsikoltott. Nyögdécselés, sziszegés, sóhajtozás töltötte el a szobát.
De a bélelt ajtókon keresztül egy hang sem hatolt ki a világba, a hallgatag falak hiven megőrizték a herczeg öregségének titkát, és a beavatott Jeanon kivül a szolgaszemélyzet közül senki sem sejtette, hogy gyermekként viseli magát s csaknem zokogásba tör ki urok, a ki mindenütt megjelenik, a hol fiatal nőkkel jöhet össze, a ki mindig egy szál piros szegfüt visel kabátja gomblyukában és minden két hónapban változtatja szépséges szeretőit.
E naptól kezdve Ferrari herczeg gyakran lovagolt ki magányosan. Irtózatos fájdalma daczára egyenesen ült a nyeregben, lovagostorát utánozhatatlan kellemmel tartotta keztyüs kezében s ragyogó arczczal köszönt ismerőseinek. Szokott női társaságát elhanyagolta és tüntetőleg adta a világ tudtára, hogy szabad, mint a madár s hogy a félvilági hölgyekkel most már végképp felhagyott.
- Tiszta szerelemről álmodozom, mondá barátainak negédesen, azon szándékkal, hogy kedélyállapotáról értesüljön egész Bécs, de különösen azok a körök, hol Szentegyedyné megfordul. Meg lesznek lepve uraim, de meg kell ismertetnem önöket azon nézetemmel, hogy még eddig soha sem szerettem igazán senkit, csakis édes órákat vettem egy csomó szép nőtől, hogy megtanuljam tőlük, miképp kell szeretni? Nem énekeltem, csak a hangjegyeket sajátitottam el. Ugy voltam ugynevezett szerelmeimmel, mint a békében tartott hadgyakorlatokkal, hol csak puskaporral lőnek, papirfigurákra szegeznek szuronyt s levegő ellen viaskodnak. Igazi háboruban még nem voltam soha.
Az emberek megcsóválták a fejüket s mindenki szentül meg volt győződve, hogy Ferrari herczeg valami meglepő kalandra készül.

XVII.
Melanie egy meghivót tartott kezében, arczán meglepetés látszott.
- Hogy jön a herczeg hozzá, hogy báljára meghivjon bennünket?
Gábor abbahagyta a beszélgetést, melyet apósával folytatott s a meghivóba nézett.
- „Ferrari herczeg” olvasta hangosan, aztán egykedvüen tette hozzá, bizonyára apának köszönhetjük a megtiszteltetést.
Silbermann tagadólag rázta a fejét és egészen elmerült kövérke, kurta ujjainak lelkiismeretes nézegetésébe.
- A herczeg befolyásos diplomata, Gábor meg a külügyminiszteriumnál szolgál, ez az egész. E meghivásnak különben az a magyarázata, hogy fijam-uram részvényei emelkednek. A herczegnek finom orra van, megérezte Gáborban a hatalmas embert, a ki maholnap hasznos szövetségese vagy veszedelmes versenytársa lehet. A herczeg akkor kezd kedvében járni az embereknek, mikor még senki se sejti, hogy azok fejére nem sok idő mulva a jólét, befolyás és szerencse verőfénye fog sütni.
Termeiben gyakran találkozunk idegen arczokkal, kiket az előkelő világ alig ismer s ha bizonyos idő mulva ezek az emberek a közéletben széditő magasra emelkednek, mindenki a herczeget dicsőiti, szentül hiszik, hogy neki köszönhetik szerencséjüket. Legtöbbször a sors ezen kegyeltjei is hálával és megindulással emlékeznek meg a herczegről, a kinek pedig összes érdeme annyi, hogy összeköttetéseinél fogva kiszimatolja a legmagasabb körök hangulatát és ismeri az emberek felől táplált véleményüket. A herczeg máskülönben kedves ember, igyekezzetek megtetszeni ő magasságának.
Az utolsó szavakat igénytelenül, csakugy odavetve, a lehető legártatlanabb arczczal mondta a bankár, aztán hizelegve simogatta leánya arczát s szokatlan bókokat mondott neki.
- Szép asszony vagy, Melanie, lehetetlen ellenállni neked. A herczeg bálján mindenkit árnyékba kell boritanod ragyogó szépségeddel. A szépség nagy hatalom, mindjárt a pénz után következik; szép asszonyok szemének fénye mindjárt az aranyok fénye után.
Melanie hidegen ejtette le a sima hátu meghivót, szó nélkül az ablakhoz ment s az utczára nézett. Havas háztetők tüntek szemébe, rozsdás ködös égbolt, a melyből a hó sürüen, függőlegesen esett. A mint az ablakból sokáig nézte, feje szédült, szeme káprázott s ugy érezte, mintha a szemközt levő házak, mint valami sülyesztőn, sebesen lefutnának ismeretlen mélységekbe s ő maga is velük ereszkednék lefelé.
Kedve támadt kikocsizni. Kérdezte férjét, nem tart-e vele? Pedig az igazat megvallva, nem óhajtotta most társaságát s megörült, mikor a bankár közbevetette magát.
- Több szabadságot engedjetek egymásnak gyermekeim. A házasság nem holtig tartó raboskodás. A férjed ugyan nagyon szép ember, de ezért nem kell mindig viselned, mintha kalapod vagy nyaklánczod volna.
- Óh, Gábor elég szabadságot ad nekem, - mondá a fiatal asszony s egy kis keserüség volt hangjában. A mi engem illet, én sohasem tartottam attól, hogy az erdőégés tulsokáig fog tartani.
Az „erdőégés” czélzás volt Gábor egyik szenvedélyes, vőlegénykori levelére, melyben szivét égő erdőhöz hasonlitotta. - Kérem csengessen valamelyikök s parancsolja meg, hogy fogjanak be.
Sietve indult öltözőjébe, mig Silbermann ugy kaczagott, hogy könnyezni kezdett belé.
- A kis vadgalamb rossz néven veszi tőled, hogy leveleid többet igértek, mint a mennyit teljesithettél. Fijam-uram, meg kell mondanom, hogy ostobaság volt tőled olyan lángoló leveleket irogatni. Egyszer kezembe akadt egyik leveled és megbotránykoztam rajta. Mintha csak iskolásfiu irta volna, a ki felteszi magában, hogy négy rövid oldalra annyi közhelyet ir ki ismert és kevésbbé ismert verselők müveiből, a mennyit csak a türelmes papir elbirhat. Engem apám - nyugodjanak porai békével - egészséges, józan elvek szerint neveltetett. Nekem sohasem volt szabad apró gyermekverseket szavalni nevenapjára és kivett a nyilvános iskolából, mikor látta, hogy az egész tanterv tele van a költészet mérges gyimgyomjával; ő csak az anyagi gondolkozás termékeny szántásaival akart megismertetni; a pieriai forrásviz helyett azokat a sebes folyókat óhajtotta megmutogatni nekem, melyek malmokat hajtanak, gabonaszállitó-hajókat birnak meg; vagy legfölebb azokat a mély vizeket, melyekben - égető nyárban - fürödni lehet... Ohajtanám, ha ti is józanabbul fognátok fel az életet. A szabadság a házaséletben mindig a férfinak válik javára, mert szabadságát a nő legfölebb arra használja, hogy nagy szabószámlát csináljon s elforgassa olyan emberek fejét, a kik férjének nagy szolgálatokat tehetnek. Mi kifogása lehet a férjnek, ha neje az egész világnak tetszeni akar? Az ilyen nők a legártatlanabbak. Mindenkinek tetszeni annyi, mint senkinek sem. Az ilyen nő mosolyától, nyájas szemétől, kedveskedő szavától virágzásba borul sok előkelő vén fa - befolyásos, gazdag emberek, a kikre szükségünk van - és jóizü gyümölcsöket terem nekünk. Összevonod szemöldöködet? ezek az elméletek nincsenek inyedre, fiam? Kár. A szépség a természet ajándéka, olyan természeti erő, mint a vizesés, vagy a szél, melyet az emberek hasznukra forditanak. Ha neked volnék...
Még tovább is beszélt volna, de Melanie bejött, prémes bundikájából kezet nyujtott apjának s férjét hivta, hogy kisérje el.
- Köszönöm, gyalog megyek a miniszteriumba, egy kis mozgás jót fog tenni. Elhiheted pedig, hogy jobban szeretnék veled menni, édes.
Lehajolt s gyöngéden megcsókolta a fiatal asszony kezét, a ki keztyüjét huzogatta. Azután mosolyogva apósa felé fordult.
- Vidd magaddal apánkat, ha ő elmondja pompás elméleteit - az előbb engem részesitett e nagy szerencsében - jól fogsz mulatni az egész uton.
- Micsoda elméleteket? Hisz a papa nagyon gyakorlati ember s most mint Hamlet elmélkedik és töprenkedik? Na jöjj papa, figyelmes hallgatód leszek.
A bankár örült, hogy szép módjával kikerülhette vejével a további társalgást, mely nem sok jót igért. A becsengetett inas ráadta kabátját, vejét egy barátságos, széles kézmozdulattal üdvözölte s karját nyujtotta leányának.
Csakhamar végig mennydörgött a hintó a kapuboltozat alatt. Szentegyedy Gábor felrántotta az ablakokat s csipős hidegség és szállingó hó jött be.
- Ki kell szellőztetnem ez ember után. Ferrari herczeg nagy diplomatának tartja magát, de sikerei csak szoknyák körében voltak. Ugy látszik, Melanie megtetszett neki; őt érti apósom az előkelő vén fa alatt, a ki virágzásba borult.
Összeránczolt homlokkal, sötéten járt-kelt a szobában, a nyitott ablakon betörő hideg jól esett lüktető halántékának.
- Most bizonyára a herczegről beszélgetnek. A méreg, a mit a bankár leánya fülébe önt, leszivárog-e szive közepéig? El fog-e bukni.
Szégyenlette, hogy ily gondolat megfordulhatott lelkében. Elhitette magával, hogy Melanie csak oly szenvedélyesen szereti, mint házasságuk első napjaiban. Megjelent előtte az odaadó szép asszony, a mint érintésétől, halk szavától, suhogó selyemszoknyácskájától tüzbe borult minden csepp vére. Felidézte a szerelmi esküt, melyet egymásnak suttogtak, az órákig eltartó bizalmas beszélgetéseket, a nő igéretét, hogy örökre fogja szeretni. Igaz, nehány hét óta viszonyuk meghidegült. Önmagát okozta érte! Ha egy szerelmes asszony megváltozik, mindig a férfi a hibás. Eszébe jutott a szépségverseny győztese, a kis szivarárusleány, a kinek igéretet tett, hogy ma meglátogatja. Nem megy el hozzá sem ma, sem holnap, sem soha! Hiába fogja várni, a takaros kis bolt homályában, halvány, bronzszinü fejecskéjét munkája fölé hajtva.
Vékony ujjaival karcsu szivarokat tesz a vevők elé s mohón hallgatja szerelmi suttogásaikat. A szerelem elragadtatásai, az édes örömek, a mámor, a megbánás, a könyek - mindez egymásután átvonul életén, mint a nyitott ajtó felé igyekvő szivarfüst. Bizony ugy lesz! Egy szép napon valamelyik ügyes vásárlója meggyujtja szivét és nem sok idő mulva hideg hamu marad a boldog égés után. A szerelem elszáll, elenyészik, mint a füst...

XVIII.
Mig Szentegyedy ily lelki háborgások közt, a havas szélben hüsitette égő fejét, Silberman és leánya a zárt hintóban robogtak tova. A járókelőkből, az utczából, a házakból nem láttak semmit, a hópelyhek sulyosan, egyenesen hullottak alá, a sebes, folytonosan mozgó fehérség elkápráztatta őket.
Silbermann kövér állát pálczája aranygombjára támasztotta és beszélni kezdett. Ismételte, hogy a szépség mindjárt a gazdagság után következik, hogy az éppen oly nagy hatalom, mint a pénz, meglehet vele vesztegetni az embereket. A szépség is jóbarátokat és ellenségeket szerez tulajdonosának, mint az arany; csodálatot és irigységet, szeretetet és gyülöletet támaszt az emberekben.
Ő - a bankár - szegény ördög volt. Husz éves korában még nem volt semmije csak csinos arcza és szép alakja. Egy idős asszonyság - a kire férje takaros vagyont hagyott - nem találta őt rútnak, jóindulattal viseltetett iránta és halála után őt tette örökösévé. Ezzel a pénzzel kezdte pályáját. Egész lelkével akarta a gazdagságot és sok évi kemény munka után elérte. Szerencséje soha sem hagyta el, vállalatai sikerültek, s ő rang nélkül, a születés előnye nélkül épp ugy élvezhette az életet, mint akár Ferrari herczeg. Mint dúsgazdag ember megengedhette magának a fényüzést, hogy egyetlen leányát szive szerint való férfihez adja nőül. Mert a veje lángész, a ki még sokra viheti és nagy úr lehet, de nem a felesége gazdag hozománya nélkül. Igen leányom, végzé szavait, nekem gazdagnak kell maradnom, hogy férjed ebben a zárkozott bécsi társadalomban boldoguljon. S a nehéz idők daczára reményem van rá, hogy aranyforrásaim nem apadnak el az általános elszegényedés közepett. Bár ez nem fog menni rázkódtatás és megpróbáltatások nélkül.
Elhallgatott és mély töprenkedésbe merült.
Melanie sokkal jobban ismerte atyját, mintsem az utolsó szavak titkos értelmét fel ne fogná. Nyugtalanul, hosszasan nézte a magas boltozott homlokot, melyből a hasznot hajtó pénzügyi müveletek egész légyraja szállt már elő; a szó valódi értelmében aranylegyek. Mi van most ama tevékeny homlok mögött? Mi vitte rá a gőgös pénzherczeget, hogy leányával rázkódtatások és megpróbáltatásokról szóljon, melyek gazdagságát felforgatással fenyegetik? Miért fejezte ki reményét, hogy aranyforrásait nem apasztja el a sok bukás, mely körülötte egész vagyonokat temetett már el feneketlen örvényébe? Miért emlegetett nehéz időket? Mire akarja előkésziteni?
Silbermann észrevette leánya nyugtalanságát s mint az olyan ember, a ki elérte czélját, megelégedetten tért át vidámabb dolgokra. De Melanie nyugalma fel volt zavarva, képzelete izgatottan foglalkozott atyja helyzetével, szeretett volna világosságot hozni a gyanutkeltő ködbe, szerette volna tudni a fájdalmas valót.
Már ajkán volt a kérdés, el volt határozva megtudni mindent, mikor atyja megállitotta a fogatot s leszállt Ferrari herczeg palotája előtt.
- Egy kis dolgom van a herczeggel mondá, és kiszállt.
Melanienek ugy tetszett, hogy az első emelet egyik ablakának királyvörös, nehéz függönye megmozdul s a herczeg halvány, beteges arcza jelenik meg egy pillanatra az üveg mögött.
Szégyenkezve huzódott a hintó belsejébe s azon boszankodott, hogy mit fog gondolni a képzelődéséről és önhittségéről hires herczeg, ha őt most meglátta palotája kapuja előtt, atyját mintegy hozzá kisérve.
Kedvetlen gondolatok fogták el s visszaemlékezett férje ingerült mondására: „atyád kifejti előtted pompás elméleteit. Az előbb engem részesitett e nagy szerencsében.”
Valami történt atyja és férje között. Talán neki is vagyoni helyzetük megingásáról beszélt, s mert férfi, neki megmondott mindent. Igen, valamit rejtegetnek előtte. Meg kell tudni, haladéktalanul. Megölné a nyugtalanság, ha férjével nem beszélhetne.
Megnyomta a csengő gombját és parancsot adott a kocsisnak, hogy forduljon meg és sebesen hajtson haza. Alig állt meg a fogat a lépcsőházban, az inas segitsége nélkül kiugrott és sietett a márványlépcsőkön fölfelé. Lélekzetéből kifogyva, halvány arczczal érkezett fel s egyenesen férje szobájának tartott.
Bejelentés nélkül nyitott be. El volt határozva, ujból felidézni szenvedélyes szerelmüket, mely kialvóban volt. Le fogja küzdeni leányos szemérmét és hideg hallgatását s elpanaszolja férjének, hogy megváltozott viselete fáj neki s ő még mindig ugy szereti, mint az első mámoros pillanatban. Megkéri férjét, hogy többet foglalkozzék vele; a dicsőség és hirnév helyett, melyet hajszol, elégedjék meg egy odaadó asszony szenvedélyes, tiszta szerelmével. A hivatal, a társaságok, a világ, mely most elvonja őket egymástól, ne legyen többé szivük közt akadály. És mindenek felett ne menjenek el Ferrari herczeg báljára, vessék tüzbe elegáns meghivóját; ne tegye ki őt Gábor a herczeg szemtelen pillantásának, kihivó beszédének, vakmerő udvarló kedvének.
Ennél a pontnál aggódott kissé, hogy mily szavakkal mondja el ezt férjének? A véletlenre, a társalgás pillanatnyi fordulatára bizta magát s benyitott a magas diófaajtón.
Férje dolgozószobája üres volt. A becsengetett inas értesitette Melaniet, hogy az ur hivatalba ment s az ebédről is kimentette magát.
Mostani kedélyállapotában kedvetlenül fogadta a hirt. Érezte, hogy ha felindulása estig lecsillapul, érzelmei elvesztik közvetlenségüket és Szentegyedy Gábor aligha fogja egyhamar megtudni a forradalmat, mely neje szivében reggel óta végbement s aligha fogja egykönnyen ujra hallani azokat az édes, meginditó beszédeket, melyekben lelkét feltárni készült.
A dolgozószoba még ugy volt, a mint férje hagyta. Félig kiszítt szivarkája még ugy volt az iróasztal szélén, a mint siettében ott felejtette s a levegőben benne volt a török dohány füstjének szaga.
Az iróasztal el volt lepve napilapokkal és megkezdett jelentésekkel. Angol és franczia könyvek hevertek rendetlenül, némelyik nyitva volt s egy-egy mondat piros irónnal volt körülhatárolva: gondolatok, melyek férjét mélyebben meghatották.
Egy felvágott levél is volt otthonról: Mária irása, bizalmas, egyszerü, szivigható szavak. A falusi gazdaság állapotának leirása, az édesanya üdvözlete, áldása, kedveskedő üzenetei. Tudakozódás Melanie egészsége és szórakozásai felül. Ártatlan czélzás, hogy szeretnék, ha együtt hazamennének, a tornáczos ősi házba, mert Szentegyedyné most beteges, nem birja meg a hosszu bécsi utat.
Ők már nagyon óhajtanák ismerni azt az édes kis teremtést, a kit Gábor feleségül vett. Szinről-szinre szeretnék látni, minden gondolatját ellesni, minden kivánságát megelőzni, tenyerükön hordozni. Ő - Mária - eszében tartja, hogy a nagybácsi, a Gábor kis feleségét - a mikor még nem volt felesége - rózsaszinü felhőnek nevezte. Azóta valahányszor szép tavaszi alkonyatkor rózsaszin felhőt lát, Melaniera gondol... Az idegen, nagy városban ne feledkezzék meg Gábor róluk, a kik otthon az ő boldogságáért imádkoznak s örökké vele foglalkoznak...
A fiatal asszony szivszorulva olvasta a levelet és Máriára gondolt. A Gábor unokanővére: vajjon szép-e? Van-e oly szép, mint ő? Gábor és Mária bizonyára szerették egymást. Hogy ez neki ezelőtt nem jutott eszébe soha! Mihelyt férje hazajő, mindenről kikérdezi. Be akar hatolni gyermekségük homályába; tisztán akarja tudni az együtt töltött évek apró eseményeit. Tudni akarja, hogy férje nem őrzött-e meg valamit szivében a kedves emlékekből, melyek Mária nevéhez füződnek? Nem maradt-e nehány csepp a pohár fenekén, melyet magától eldobott, mikor Melaniet elvette? A leány, az még most is szereti Gábort. Nem is titkolja. Szemérmetlenül irja, hogy örökké vele foglalkozik... Azt elhiszi, hogy szeretné már látni őt. Szemtől-szembe akar kerülni a nővel, a ki elragadta tőle a szeretet férfi szivét.
Össze akarja mérni szépségüket; gyönyörködni akar a hidegségen, mely nehány hét óta szivük közé férkőzött. Vissza akarja nyerni fölötte hatalmát. El akarja csábitani Gábort...
Ez és más hasonló gondolatok tömegesen tódultak agyába és zsibongó fájdalmat okoztak, mintha egy csapat hangya lepte volna el. Képzelődése elragadta és mindjobban elszomorodott. Fejét két kezére támasztva, sokáig ült mozdulatlanul.
A hóesés azalatt megszünt, s az égbolt végtelen szürkesége itt-ott meghasadt. A bágyadt, fakó világitású utczákon emberek jártak-keltek, és nem érezte meg egyikük se, hogy a Silbermann palotán belül egy női sziv oktalan bánatot érez, s egy gyászos történet veszi kezdetét.
Ebben a pillanatban siető lépteket hallott: Melanie megismerte férje lépteit. Megkönnyebbülten sóhajtott, kitörő könyei felszáradtak, szive sebesebben dobogott. Nyakába akart borulni, hogy kedvére kisirja magát, hogy megvalljon neki mindent: félelmét, bánatát, a féltékenység kigyójának megmozdulását. És meg akarja kérni, hogy a herczeg estéjére ne menjenek el.
Szentegyedy meg volt lepve, hogy nejét otthon találta. Kezet csókolt neki és nyájas udvariassággal üdvözölte.
- Egy levelet feledtem itthon mondá szórakozottan, válaszolni szeretnék rá.
- Egy levelet... tudom... a Mária levelét. S haza jött érte?
- Nos igen, még ma szeretnék rá válaszolni és a tartalmát már elfeledtem.
- Pedig a tartalma érdekes. Örökké önnel foglalkoznak otthon. Falun az emberek még nagyon szentimentálisak, nem gondolja?
Gábornak feltünt a fiatal asszony ingerült, gúnyos hangja, de apósa mondásai még ott égtek arczán, mintha arczulütötték volna. Nem volt kedve kibékiteni nejét; nem tudta, szemérmetlen beszédeit elmondta-e neki is Silbermann? nem tudta, Melanie e beszédeket hogy fogadta?
- Nincs igaza, ha anyámat és unokahugomat gúnyolja. Ismerek nőket, a kik nem oly szentimentálisak, s nem oly falusiasak, mint ők, s a kiknek az életről, de főkép az élet örömeiről, okosabb fogalmaik vannak. Ám kérdés, hogy a boldogságot és a boldogitást melyikök érti jobban.
Ezen kegyetlen szavak után sietve bucsút vett s Mária levelét gondosan tárczájába tette.
Mikor távozott, Melanie lángbaborult arczczal, megszégyenülve, elkeseredve nézett utána.
- Meg kell törnöm egykedvüségét, suttogta halkan. Féltékenynyé kell tennem, mert ime, én féltem őt. Ő is szenvedjen, ha én szenvedek.
Ferrari herczegre gondolt, a ki hajlandó neki udvarolni s a kinek az udvarlása nem veszélyes.
A fiatal asszony legalább ugy gondolta.

XIX.
Ferrari herczeg estélye szerencsésen elmult. A herczeg különös figyelmére méltatta Melaniet, s a jég meg lévén törve, legállhatatosabb udvarlói közé állt be. Ott volt mindenütt, a hol az előkelő világ összejön, s oly hü kisérője volt a szép nőnek, mintha árnyéka volna. Az árnyék ezuttal vaskosabb volt a testnél és kissé sántitott.
- Ne vegye rossz néven, mondogatta Melanienak, hogy köszvényem miatt kissé sántitok. Valamelyik ősöm hadisátora, a nagy török háboruk alkalmával, vizenyős, mocsaras helyen volt felütve bizonyára, s a tiszteletreméltó úr, dicsőséges neve mellett, reánk, unokáira hagyta ott szerzett köszvényét is.
- A herczeg rosszban sántikál, nevetgéltek barátai, ha együtt látták az elegáns, szép asszonnyal, a ki mindnyájoknak tetszett, s a ki egyiküket sem hallgatta meg.
A herczeg komornyikja ezekben az izgatott napokban igen sok borszeszt pazarolt el gazdája hátára és becses lábszáraira, s a bujkáló köszvény nyilallásait nagy müértelemmel enyhitette.
Hallatlan is volt, hogy a herczeget micsoda vakmerő vállalkozásokra ösztönözte szenvedélye. Mert Melanie szeretett korcsolyázni, ő is korcsolyát kötött. A hideget sugárzó, sima jégtáblára merte vinni idült köszvényét és keletkező hátgerinczbaját. Pihegve, halálra fáradva, reszkető térdekkel követte a nő vidor futását, a mint hattyuprémes, nehéz ruhájában előtte elsiklott, a mint friss arczocskája piros volt, mint a rózsa s a hogy minden szabad mozdulatára meglátszott testének csábitó körvonala.
A herczeg nagy örömét lelte e korcsolyázásokban, bár este erős szakgatásai voltak. A sebes mozgás, a hirtelen fordulatok, a sima jégtáblákba vetett erős hit, hogy gyakori alkalmat nyujtanak majd neki Melanienak az elesések apró baleseteiben segitségére lenni, - mindezek jókedvre hangolták és esztelen reményekkel töltötték el.
Bár fényes társaság hullámzott körülöttük, jobban egyedül voltak, mint bárhol. - Még a legjobb korcsolyázó is magával s legfeljebb társnőjével lévén elfoglalva, zavartalanul folytathatta czélzatos, ravasz, ügyes beszédeit a herczeg, melyeket Melanie egykedvüen fogadott, fel se vett, vagy minden kaczérság nélkül, szellemesen háritott el.
Néha mégis bizalmasabb hangon szólt a herczeggel, de csodálatosan, mindig akkor, mikor férje is velük volt, vagy a pavillonban a legfrissebb mendemondákat beszélte előkelő asszonyokkal.
E közben természetesen a folytonos együttlétnek megvolt a maga haszna. Csupa semmiségek, melyek egy fiatal diákszivet boldoggá tesznek, de melyeknek a kitanult és sikerei alkonyán levő világfi örülni nem tudott.
Nap nap után mult. Nem egy csodaszép téli délutánt töltöttek el együtt a jégen, mikor a levegő hirtelen lehül, az alkonyat rózsaszinét veri vissza a jégmező s a leereszkedő szürkeségben, a kigyult szines lámpák bizonytalan fényében annyi a titokszerüség, a szerelemre hivó alkalom.
A herczeg egy lépést sem haladt. Mint bizalmas barátai közt tréfásan mondá, a jégen sokáig eláll a női erény. Más ember már türelmét vesztette volna, oly szemmel látható volt udvarlásának reménytelensége, de Ferrari herczeg vashomlokán meg sem látszott a szép asszony rózsás körmeinek nyoma s a védelem hosszusága nem vette el kedvét. Azzal a szemtelen reménynyel vigasztalta magát, hogy a hosszú kiéheztetésnek királyi lakoma lesz a vége.
- Azok a várak védik magukat legmakacsabbul, a melyekben rengeteg kincs van felhalmozva, szokta mondani titkárjának, a kivel kibékült. A makacs védelem csak az ostromló fosztogató kedvét növeli s én egyáltalán nem mondok le édes reményeimről, a miért a kicsike bátran védi magát.
Szentegyedyben kellemetlen érzelmeket keltett a herczeg udvarlása, de nem léphetett fel ellene, mert bevett társadalmi formák közt mozgott s azokat nem lépte át. Másrészt lovagias természete visszariadt attól, hogy egy vén gavallér alkalmatlankodásaiért nejénél felszólaljon s közhahotának tegye ki magát.
Mégis a dolog soká tartott. Szentegyedy ugy gondolta, hogy a herczeg állhatatossága végre is feltünést fog kelteni és gunyos megjegyzésekre, temérdek rosszlelkü emberszólásra ad alkalmat. Neje annyi idő alatt már végezhetett volna vele s bármily tolakodó, rég kiadhatta volna neki az utat. Ismerte a herczeg természetét, kinek vakmerőségéről egész legendák keringtek s attól tartott, hogy nejével szemben is hozzányul szokott fegyvereihez. S neje hallgat, hosszasan eltüri egy kiélt világfi udvarlását. Nem ok nélkül félt attól, hogy a könnyü diadalokhoz szokott herceg félremagyarázza a nő türelmét és hallgatását. Arra magyarázza talán, a minek még gondolata is szégyennel és haraggal töltötte el a fiatal férjet, a ki nem sejtette, hogy nejét lappangó féltékenység vitte rá e lépésre s kedvetlenül lesi férje minden mozdulatát, melyből ébredező féltékenységet olvashatna ki.
Szentegyedyt, őszintén szólva, nyugtalanság gyötörte. Hivatalos ügyek s örökös elfoglaltsága nem csillapitották izgatottságát, sőt nehány fontos ügyet rosszul intézett el, a munka nem folyt ugy, a mint kellett volna.
Tanácskozásokban idegesen vitatta a maga álláspontját és feljebbvalói csodálkozva nélkülözték nyugodt itéletét s azt a hüvös, egykedvü okosságot, melylyel máskor előterjesztéseit védelmezte.
Azelőtt hivatalos órákban semmi másra nem gondolt. Elzárt fejében minden fiókot, melyben az élet egyéb benyomásai és emlékei voltak. Most tétlenül ült iróasztalánál, órákig eltöprengett hivatalához nem tartozó dolgokon, fejében egyik gondolat a másikat üzte s nyugtalanul idézte vissza emlékezetébe felésége és apósa legkisebb szavát, minden mozdulatát.
Gondolatai legtöbbször a herczeg körül forogtak. Dühös volt magára, hogy közönyös, csaknem idegen ember őt arra birja, hogy vele foglalkozzék. Valóban, mi van rajta, a mi gondolataira méltó volna? Öregsége, melyet festék és füző alá rejt? Merev testtartása, mely csupa mesterkéltség? Nevetséges önhittsége, hogy meleg fedők helyett, fiatal, szép nők ragyogó szeménél forralná fel langyosra lusta, fekete vérét?
Micsoda őrült égés van roskadozó tagjaiban, hogy korához nem illő érzelmekkel üldöz egy fiatal nőt? Micsoda sértő bizalommal van eltelve maga iránt, hogy el akar csábitani egy szép és erényes asszonyt? Mily csodaszere van, hogy neje nem érzi e nevetséges udvarlásban rejlő lealázást, s hogy eltüri közeledését, - a nyirkos, falánk hernyó közeledését a harmatos rózsához, melynek a rózsára nézve rossz vége lehet? A hernyónak nincs mit vesziteni rajta.
Aztán neje magaviseletét forgatta eszében. Az apja aranyszomja gyötörné őt is? Vagy annyira szereti atyját, hogy kedvéért legyőzi az undort, melyet benne a herczeg közeledése ébreszt? Mért kelt a herczegben esztelen reményeket? Mi oka van rá, hogy ezt a makacs bojtorjánt ruhájába engedi kapaszkodni? Vagy talán a nőre nagy ingere van annak, hogy az olyan hullákat is tudja galvanizálni mindenható szépségével, aminő Ferrari herczeg?
Egyáltalán sokat foglalkozott az ingerült Szentegyedy, neje jellemével. Kezdte szálaira szétszedni a fénylő selyemszövetet: a nő szivét, eszét, egész valóját, a kit szeretett. Apró események, elejtett szavak, elfeledett részletek jutottak eszébe. Nagy jelentőséget tulajdonitott oly dolgoknak, melyeket azelőtt fel se vett. Visszament egészen ama verőfényes boldog napig, melyen Melanie elárulta szerelmét. Bonczolta menyasszonykori magaviseletét és sok kifogásolni valót fedezett fel utólag benne. Kissé tartózkodó és számitó volt, mikor más nő teljesen oda engedte volna magát a szerelem üdvösségének. Sohasem szerette igazán. Tisztán emlékezett, hogy esküvőjük előtt való estén házak, emberek és barátságos lámpák közé kivánkozott a szerelem boldog magányából. Nem két kis nyájas lámpának tartja-e a herczeg szemét is, mely neki világit?
S egyáltalán az emberek szemeit, a férje uráét sem véve ki, többe veszi-e a hosszu sor utczai lámpánál, melyek csak arra jók, hogy utjában félénk kis szivét a sötétség ne borzongassa meg? S ha életutja tovább viszi, gondol-e még a néhány lámpával, mely egy pillanatra világitott neki?
Egyik délután sürgős ügyeket kellett Szentegyedynek elintézni. Valamelyik idegen nagyhatalomhoz intézett fontos állami sürgönyről volt szó, melynek szövegezésével az osztályfőnök nem volt megelégedve.
- Kedves barátom, ön sokat dolgozik s az megártott önnek. Pihenje ki magát istenesen. Az ész olyan, mint az önök fekete termőföldje a Tisza mellett: ugarnak kell hagyni egyideig, hogy ujra teremhessen.
Fontoskodva, komoly arczczal mondta ezt az osztályfőnök ur, mint aki valami nagyon okosat mondott. Szentegyedy meghajtotta magát és duzzogva szobája felé indult.
Borus tavaszi délután volt, mikor a hóviz még nem hatolt le a föld szivébe, mikor a házak északi oldalán még diadalmasan daczol a nap erejével a hó, de a délnek fekvő háztetőkről örökösen csurog-csepeg, járókelő gavallérok és sétáló hölgyek veszedelmére, kik aggodalmasan óvják tőle fényes kürtőkalapjukat és bársony bundikájukat.
A szobákat még fütik, mert kint a szabadban az idő sokkal kellemesebb. Néha csipős tavaszi szél kerekedik, a hó olvadása egyszerre megakad s a háztetők nem fenyegetik a járókelőket, megszikkadnak, mintha leányszemek volnának, melyek sirásukat hirtelen abbahagyják.
Szentegyedy fel s alá járkált szobájában, nagy főfájása volt, halántékát a hideg ablaküveghez szoritotta, s nézte a lent folyó eleven kocsiközlekedést, a járókelőket.
Egyszer csak a Ferrari herczeg sárgafekete hintóját látta elrobogni. A bakon zöldtollas vadász ült, a hintó üvegén keresztül feltünt egy pillanatra a herczeg halvány, idős arcza és lázasan égő szeme.
Szentegyedy tudta, hogy a herczeg ebben az időpontban nejét látogatja meg. Szándékosan kerülte ilyenkor házát, de most ellenállhatatlan kiváncsiságot érzett meglepni őket.
Mért látogatja meg minden nap? Mit csinálnak ilyenkor? Magukban vannak-e, vagy velük van az öreg Silbermann, a leánya szépségével üzérkedő milliomos?
Ezek a gondolatok még sohasem villantak meg ily világosan lelkében. A szivét emésztő sok nyugtalanságnak és bizonytalanságnak véget akart vetni. Csak akkor tért magához egy kissé, mikor palotája fehér márványlépcsőjén, a lépéseit felfogó bolyhos szőnyegen, neje szobái felé tartott.
Már csak vékony, aranyozott ajtó választotta el őt attól, a mit mindenáron látni óhajtott.
A márcziusi alkonyat még homályosabbá tette neje öltözőjét, melyet máskor bizonyos áhitattal és tiszteletteljes megindulással szokott átlépni. Ebből nyilott a társalgó szoba, honnét neje átható, ezüst kaczagása s a herczeg hideg, vontatott beszéde hangzott ki.
Szivét, ez édes, behizelgő nevetés hallatára, kedves emlékek lepték el.
A nehéz függönyök sötét biborszine, a kecses, karcsu butorok fénye, Melanie eldobott kendője, mely hanyagul a szék karján függött, s a gyöngyvirág-parfüm szaga, melyet ő használt, - mindez álmodozásba ringatta.
Alakja meglátszott a nagy állótükörben s ez a feldult, halvány arcz, azok a nyugtalanul villogó szemek, az összeránczolt homlok, ez a képéből egészen kikelt ember megijesztette.
Nem ismert magára.
Néhány hónapig tartó boldogság után odajutott, hogy neje hüségében kételkedve, ő, a lovagias gondolkozású, nyilt utakon járó ember, az ajtó előtt leselkedik, mint valami idős nyárspolgár, a ki fiatal, kikapós menyecskét hozott a házhoz?
Az ezüst nevetés elhallgatott s a herczeg fuldokló görcsös köhögése nyilalt keresztül a függönyökön.
- Igazán... valamelyik ősöm... a török háboruban... köszvényt szerzett... s az ősi... névvel együtt... ránk ma... radt... De a szivem...
E szavakat nehéz köhögéssel küzdve, egyenkint tudta csak kiejteni a herczeg.
Szentegyedyt szánalom és undor fogta el. Lovagias természete föllázadt, hogy nejét ilyen élőhalottal gyanusitani tudta. De hát akkor miért bosszantja vele? Miért teszi ki magát a világ nyelvének egy agg miatt, ki apja lehetne?
Ha most bemenne hozzájuk, ily szokatlan időben, a herczeg nem diadalmaskodnék-e felette? Nem töltené-e el jogos büszkeség, hogy a daliás, hires, fiatal Szentegyedy szivében féltékenységet tudott felkelteni? Nem szállna-e még alább neje becsülésében, ha rájönne szándékára, hogy őt vélt szeretőjével meglepni akarta?
Megfordult s azon az uton, melyen jött, lassan távozott.

XX.
Keserüség fogta el neje ellen. Az otthon nyugtalanság és kedvetlenség forrása volt rá nézve, a szép asszony szeszélyessége, s azon könnyelmüség miatt, melylyel egy rosszhirü világfi udvarlását elfogadta.
A sötétség már beállott s az utczákat tavaszi köd lepte el. Lámpagyujtogatók tüzcsóvája repkedett egyik lámpától a másikig, a sürü, gomolygó szürkeségben. Fogatok rohantak végig a keramitkövezeten, ablakok, ajtók, kirakatok kivilágosodtak.
Szentegyedy felhajtotta kabátja hódprémes gallérját s gondolatokba mélyedve ment tovább. Lassankint elmaradtak a belváros palotasorai s a külváros szükebb, csendesebb utczáiba ért. Gépiesen nyitott be egy negyedrangu kis trafikba, hol a szépségverseny pályanyertese, a bronzszinü kis szivarárus-leány nagy örömmel és nagy zavarral fogadta.
Ott aztán Szentegyedy helyet foglalt s gyönyörködve nézte, a hogy a kis leány szórakozottan szolgálta ki a vevőket s látható elragadtatással függesztette rá égő, fekete szemét.
Szentegyedy segitségére is volt, mikor egy friss doboz virginiát kellett a kis lánynak leemelni s nem az ő hibája, ha szorosan mellette állva, arczuk csaknem összeért s a barna, aranyozott fejecske egy pillanatra vállain nyugodott.
A leány neheztelve emlegette, hogy a verseny után hiába várta őt.
- Jobban vártam, mint a legjobb vevőmet, mondá mosolyogva s ragyogó szemeit egy csomó török szivarkára függeszté.
- S mért várt maga engem, kicsinyem? kérdezte a férfi komolyan s megfogta kezét. Mért várt, mikor jól tudta, hogy az olyan édes kis teremtéstől, a minő maga, jobb, ha a magam fajta férfi távol marad? Mit is keresek én itt, tolvaj darázs, a ki holnap más virágra száll? S mit vár maga engem, a ki aranyozott kis fejével boldogan jár-kel az emberek között, szépségével kapóssá teszi szivarjait s a ki lelke nagy ártatlanságában nem is sejti, hogy szegény, szép leányokkal ugy tesz a férfi, mint papirszivarkáival: meggyujtja, elveti és másikra gyujt...
Elkomorodva, mozdulatlanul állt egy darabig, aztán gyöngéden mosolygott.
- Megrémitettem, ugy-e? Rossz szokásom erős szavakkal élni. A szivarkáról vett hasonlatom ostoba és sértő, fel se vegye. Egyszerüen hála az, a mit irántam érez, pedig hálával csak szépségének tartozik, mely itéletemet az ön javára megvesztegette... De ha bizik bennem, egy jó tervem van, mely többet ér beszédeimnél: elmegyünk a szinházba, ma valami látványos darabot adnak.
- Ha bizom-e önbe? Arra, hogy önnel egy kedves estét eltöltsek, nem bizalom kell, csak jókedv. S az, mondhatom, megvan bennem. Mióta itt van kis boltomban, nem birok magammal, oly kitörő vidámság fog el. Dalolni szeretnék, ha nem szégyelném magamat ön előtt.
Dudolni kezdett, valami királyfiról, a ki egyszer egyet gondolt magában. „Egyszer egy királyfi mit gondolt magában?”
A királyfi pedig ezalatt jól érezte magát, izgatottsága, haragja, bánata megenyhült; elfeledkezett palotájáról, feleségéről s a fontos és nem fontos államügyekről; biborpalástja - azaz téli kabátja gallérját ujra arczára hajtotta s vitte volna magával hamupipőkét, a kinek lábacskáira éppen ráillett a mesésen kicsi aranyczipő.
A kis leány azonban türelemre intette ő fenségét, vevőit derülten szolgálta ki, s mikor a legutolsó is elment közülök, feltette egyszerü kalapját, egy igazándi szürke, nyárspolgári nagy kendőt akasztott a türelmetlen királyfi karjára, bájos hirtelenséggel fogta fel szoknyácskáját, s ő magassága arczába nevetve, kifelé indult. A királyfinak még rá kellett tenni a bolt ajtajára a nehéz vaslakatokat, a mi mindenesetre szokatlan foglalkozás volt tőle. E közben megelégedetten gondolt rá, hogy a karján függő fiatal teremtés szivecskéje nincs előle hasonló nehéz lakatokkal elzárva.
Kellemes gondolatokba merülve a legközelebbi bérkocsiállomáshoz mentek, beültek egy kétfogatúba, nehány másodpercz mulva a szinház langyos levegője fogta őket körül, s egy másodemeleti páholy félhomályában, embertársaik felé háttal ülve, s az egész világgal nem törődve, bizalmasan beszélgettek és várták a függöny felgördülését.
Az előadás megkezdődött. A darab gyermekeknek és a nép alsó osztályából kikerült néző közönségnek való darab volt. Valami bohó látványosság, melyben az ördög megjelen, melyben a gyertyák óriásilag megnőnek, titkos sülyesztők nyilnak meg, boszorkányok zúgva röpülnek át a szinpadon, mint egy csapat nagyobb fajta denevér. Szóval oly darab volt, melyben a gépeket, s nem a szereplők ügyességét mutatják be.
A kis szivarárus-lány, szorosan Szentegyedy Gábor mellett ülve, fénylő szemekkel nézte mindezt. Fel-felhangzott rövid, dallamos nevetése, jókedvü megjegyzéseket tett, megbámulta a tánczosnők kápráztató, sebes forgását és teljes erejéből tapsolt a tetőről alázuhogó, mesterséges esőnek, mely bőrig áztatott egy sereg gonosz szellemet s üde, friss szagot terjesztett az egész nézőtéren.
- Mily szép mindez, suttogta s háláson mosolygott, szeretném, ha mindennap szinházba járhatnék.
- Szegény kicsi, válaszolta a férfi s megszoritotta a lányka nyugtalan kezét, hiszen mindezt megszerezheted, ha aranyakra felváltod ifjuságodat, szépségedet.
- Tudom, válaszolt a leány, sokan tettek már nekem ily ajánlatot.
- És nem haragudtál meg érte? Vagy talán figyelmük jól esett?
- Miért haragudnám azokra, a kik szépnek tartanak?
- Oh! hát meg is hallgattad őket?
Eltaszitotta magától a leány kezét s haragos pillantást vetett rá. A tudatlan kis teremtés oly igazságot mondott ki, mely a férfit szive mélyéig megrázkódtatá.
A nő nem haragudhatik arra, a ki szépnek tartja. A tolakodásban a nő szépségének nyilt elismerése rejlik. Az udvarlás meghódolás. Melanie miért haragudnék Ferrari herczegre, a ki a világ legszebb asszonyának tartja őt? A nő erénye csak annyira terjedhet, hogy udvarlóját nem hallgatja meg; de annyira nem terjedhet, hogy elitélje epedő pillantásait, s bensőleg ne örüljön, hogy a herczeg (a szerelem édes villámától sujtott vén fa) lobogó lánggal ég.
A kislány ijedten engesztelte Szentegyedyt.
- Senkit sem hallgattam meg... anyám emlékére esküszöm, hisz azok közül senkit sem szerettem. Mért tart engem rossznak?... De nézze, a darabnak mindjárt vége lesz. Ni, most jön a hattyulovag, ezüst mellvért van rajta s hófehér selyemköpeny. Ugy hasonlit magához, a növése, testtartása ugyanaz, de maga mégis szebb, vonzóbb a nézése, szebb vágásu az ajka, és a hangja, óh a hangja mélyebb, zengzetesebb.
Nagy zajjal kelt fel ültéből, kalapját feltette s fekete szemeivel szinte égette a férfi arczát, mely nem volt oly fagyos, oly szigoru többé s kiderült ujra. Az erős, okos férfi, bizony ő sem haragudott a kis leányra, a mért szépnek tartotta őt.
Nemsokára félreeső vendéglő külön szobájában ülnek, oly kis gömbülyü asztal körül, hogy ketten is alig fértek el.
A bizalmaskodásban már nagyon messzire mehettek, mert a kis leány tegezte a férfit.
- Ki tudja, hogy esik meg az ilyesmi? te már a szépségversenyen megtetszettél nekem. Sokáig vártalak, de tudtam, hogy egyszer mégis lehajolsz értem s leszakitasz... Azt akarod mondani, hogy házas ember vagy s feleségedet valószinüleg szereted? Mit bánom én. Nem akarom én egész életedet betölteni, csak életed egyetlen óráját akarom megédesiteni. Egyetlen órádat, melyet ne felejthess el többé soha.
Áthevült arczoskáját oly közel tartotta a férfi arczához, hogy szinte sütötte azt, mint valami izzó érczlemez.
- Vártalak, Gábor, folytatta, pezsgőt szürcsölve, mely hamar a fejébe ment. Sohasem várta még igy a galamb a vércsét, hogy tépje szét.
S a vércse ott ült a galambbal szemközt s nem érzett kedvet, hogy széttépje.
Egy ideig hallgatásba merült, aztán gyöngéden megsimogatta a kis leány fejét...
- Nem ismered az élet vastörvényeit, kicsinyem. Mindnyájan elérhetetlen dolgok után sóvárgunk s nem támadjuk meg azt, a mi ellen nem áll.
A kis leány nem igen értette meg. Ő csak azt látta, hogy a férfi arcza hideg marad, hogy szavai barátságtalanok s hogy bánja meggondolatlanságát, hogy itt ül vele, mint egy könnyelmü, fiatal diák.
Sirni kezdett. Könyeivel többre ment, mint szenvedélyes beszédeivel. Szentegyedy vigasztalni kezdte...
Késő éjjel volt, mikor hősünk gyalog hazafelé indult. Hideg volt, a kitisztult égen csillagok ragyogtak, a házak rézcsatornáiról halkan pengve vált el egy-egy jégcsap.
Dideregve huzódott be prémes kabátjába s átkozta a véletlent, mely a szivarárus-leánykához vitte. Állandó viszonyt kezdjen vele? Vagy feléje se menjen többet?
- Nem vagyok a régi, mormogá, valami elpattant bennem. Ime, már a fiatalság s a szerelem is hidegen hagynak. A kis leány elragadó, de mit kezdjek vele?...
Ásitva gondolt könnyü diadalára s rosszkedvüen ért haza. Sokáig nem tudott elaludni és másnap fényes délben ébredt fel.

XXI.
Egy délelőtt hősünk nagybátyja, s nyugalmazott huszár-alezredes látogatta meg Szentegyedyt hivatalában.
Az öreg ur csupa egészség és tréfás jó kedv volt. Temérdek ujságot hozott, friss sütésü pletykát, botrányos történetkéket, a császári udvar nyilt titkait. Ezeket olyan ártatlan, semmi mondó arczczal tudta elmondani, hogy csupa gyönyörüség volt hallgatni.
Különösen Ferrari herczegről tudott sok mindent. A nagy diplomata azt hiszi, hogy az évek nyomtalanul rohantak el feje fölött. Szemeit még most is oly hóditó bájjal jártatja körül a világban, mintha tizennyolcz éves apród volna, a királyné háztartásában. Kenőcsökben, mindenféle szépségvizekben keresi az eltünt ifjuságot, mely nem jő többé vissza soha. Hősiesen viseli a rászakadó öregség sulyát, világos nyakkendőt és keztyüt visel, a nőknek s szerelemnek még nem tud bucsut mondani. Pedig már nincs semmi valódi rajta. Haja, foga, arczszine, szemöldöke, melle, lábszárai, mindene hamis. Az alezredesnek szerencséje volt együtt fürdeni vele s tiszta lélekkel, irigység nélkül elmondhatja, hogy alig van nehány latnyi hús rajta.
Szegény herczeg valamikor a nők bálványa volt, bolondultak érte az asszonyok s most szivükből kinevetik.
De azért a herczeg állócsillag az udvar politikájában. Az uralkodó igen jóindulattal van hozzá s szava többet ér, mint akármelyik miniszteré. Volt már rá eset, hogy a herczeg befolyása országos ügyekben, de főleg a külpolitikában érvényesült. Mindenki tudja ezt, a ki az udvar levegőjében él s ezen a sikamlós, veszedelmes pályán haladni akar.
A herczeggel jó viszonyban kell élned, Gábor. Lesz idő, hogy csillaga halványulni fog s te leszesz az erősebb; de addig sok viz fog elfolyni a Dunán.
- Mért élnék rosszabb viszonyban vele, mint bárkivel pályatársai közül? mondá Szentegyedy hosszú hallgatás után.
A nagybátya felelet helyett leült szemközt Európa nagy fali térképével s azt magyarázgatni kezdte.
- Látod, öcsém, milyen nagy országok vesznek bennünket körül, de azért az osztrák császár földje a legnagyobbak közül való.
- Micsoda összeköttetés van Ferrari herczeg s ez országok között? Öregségére, urambátyám, államtudományokkal foglalkozik, ugy veszem észre.
- Foglalkozik a ménkő! Csak azt akarom mondani neked, hogy jókora darab földön próbálgathatod meg az államférfiui tudományodat. De ha Bécsben sokra akarod vinni, a herczeggel összeütköznöd nem szabad.
Gábor meglepetve fürkészte az alezredes nyilt, bátor arczát; mit akar vele, a köszvényes herczegével?
- Sem a herczeggel, sem mással a nagy urak közül, édes öcsém. Fényes pálya derekán állasz s még mindig emelkedőben vagy, mint a sas. Ne felejtsd el, hogy szárnyaid erején kivül a szeleket, a fent kavargó légáramlatokat is figyelembe kell venned. Nem azért csaltalak el őseid birtokáról, hogy heveskedéseddel elrontsd terveimet, mikor oly jól indul minden.
- Heveskedésemmel? Nem értem, bátyám.
- Beszéljünk világosan. A herczeg udvarol Melanienak s te féltékeny vagy rá. Ha zavartalan családi életet kivántam volna neked, nem hoztalak volna ide, nem kerestem volna ki számodra ezt a milliomos bankárleányt. Otthon hagytalak volna az unokahugod mellett, a kinél édesebb, jobb nőt sohasem ismertem, a kinek a rózsás kis körme hegye többet ér ezeknél a nagyvilági hölgyeknél összevéve. Ám én karriért forgattam eszemben, széditő emelkedést, hirnevet, vagyont, nagy befolyást a közügyek menetére. Arra szántalak, hogy megujitsad családi czimerünk kopott aranyozását. Nem boldogságra, miniszterségre kell törekedned. Nőd szépsége és szellemessége arra való, hogy oly előkelő s befolyásos ur, mint a herczeg, észrevegye... Ne pattanj fel, nem mondom én, hogy becsületed ne mosd le vérrel, ha becsületed fenyegetve van; de Melanie sohasem fog megcsalni, a felől nyugton alhatol.
- A herczeg tolakodó. Az lázit fel, hogy vénsége daczára reményleni mer.
- Az az ő dolga, Gábor, azzal feleséged hirnevére nem esik árnyék. A kaczagók a te részeden vannak. Régóta vagy Bécsben, eleget forgasz magas köreiben, s még nem vetted észre, hogy itt a féltékenység nem szalonképes? Minél több rokonszenvre és jóindulatra kell a császárvárosban szert tenned, hogy minél magasabbra juthass.
Olyan szép és eszes asszony, mint Melanie, a sziveket könnyen hóditja meg. Nem a maga számára, hanem számotokra, a mi nagy különbség.
- Nem akarom, hogy a feleségem ilyen hóditó hadjáratokat folytasson. Különben, ha igy folytatja, eljön az idő, hogy tetteivel nem törődöm.
- Ne légy gyermek, Gábor. Ha a herczeg udvariassága annyira bosszant, bizd rám, majd elintézem én szép szerével. Különös okom van rá, hogy a herczeggel türhető viszonyban légy. Csak még azt akarom mondani, hogy Melanie anyának érzi magát, az anyósod mondta.
Szentegyedy Gábor szemeiben szikrázott az öröm. Aztán arcza elkomolyodott.
- És Melanie sohasem mondta nekem.
- Ő maga sem tudta. Ebben az állapotban vigyázz a feleségedre, fiam, mert családi örömed mindnyájunk öröme. Most már lesz kiért kincset, hirnevet, hatalmat szerezni, mert lesz, akire ráhagyhatod. A herczeggel pedig még ma elintézem a dolgot.
- De bátyám!
- Bizd csak rám, én nagy stratéga vagyok. Sokkal nehezebb feladat volt ennél Máriának hirül vinni eljegyzésedet. Most már apa vagy, Gábor, veszélyek felidézése nélkül elmondhatom: a kis lány halálosan szerelmes volt beléd. Ha nem lettek volna veled más terveim, örömem telt volna benne, összeházasitani benneteket.
A nagy stratéga diadalmasan távozott el s Gábort igen zavart érzelmek martalékául hagyta.
Apa! ez meglágyitotta, boldogsággal csordultig megtöltötte szivét, de másrészt meg volt hatva, hogy Mária halálosan szerette őt.
Vádolta magát, hogy könnyelmüen bánt el unokahugával. Gyöngéd szivében oly érzelmeket ébresztett, melyeket nem viszonozhatott. Önzésében nem is gondolt a fájdalomra, melyet Máriának házasságával okozni fog. Titkos bánat hervasztja a szép virágot s anyja, a kinek kedves terve volt a két fiatal életet összekötni, falusi magányában elhagyatva, még nem is láthatta a nőt, a kit fia Máriánál többre becsült. Hirtelen megmozdultak emlékei. A Mária társaságában töltött kedves napok; a méhes körül folytatott beszélgetések virágzásba borult hársfák alatt; a holdvilágos esték, mikor a terrászra kiülve bánatos népdalokat énekeltek.
Ez emlékek hatása alatt Gábor levelet irt haza. Szokatlanul gyöngéden irt Máriáról s egyetlen szóval sem czélzott arra, hogy apa. Azzal mentette magát, hogy nincs joga megirni ez örömet, mig neje be nem avatja őt boldog titkába. Pedig az igazság az volt, hogy nem tartotta kiméletesnek apasága felett ujjongani oly levélben, melynek minden betüje arra volt szánva, hogy fátyolt boritson a fájdalomra, melyet Máriának okozott.

XXII.
Ezalatt az alezredes Melanienál járt. A szép asszony nem volt otthon, kikocsizott. Elhatározta, hogy felkeresi. Márczius végén volt, hidegnek, hónak semmi nyoma. A nap melegen sütött, sétáló hölgyek könnyü selyemköpenykéket szedtek elő, világos szinü ruhák és napernyők tünedeztek fel.
Az árnyékos oldalon még didergett a könnyen öltözött járókelő, azért a nagy stratéga a napsütött oldalt kereste, a hol tavaszi verőfény ragyogó szőkesége volt a levegőben. Szivarját sziva, kellemes gondolatok fogták el. A sötét házak ablakai mind nyitva voltak s minden ablak tele volt emberfejjel.
Az alezredes meg sem állt, mig az előkelő világ gyülőhelyének bejáratához nem ért. Park volt az, fasorokkal, mesterséges vizeséssel, lapdázó térrel s pihenő helyekkel. Ismerős fogatok és lovasok mentek el mellette. Aranyozott kocsiküllők s a lovak ezüstszerszáma messzire fénylett.
Hamar fölismerte a Melanie fehér lovait, a hintó üres volt, nem volt benne a fiatal asszony nyulánk, előkelő alakja.
Szentegyedyné kényelmes vasszéken ült, egy csoport fenyőfa alatt, a hol a járókelők nem láthatták. A herczeg tiszteletteljesen állott előtte, vörös keztyübe bujtatott ujjai közt papirszivarka füstölgött.
Felettük, köröttük nyugalom és béke. Bárányfelhők világos árnyékot vetettek a földre; egy széltől levert fészekben csupaszka verébfiak tátogatták feléjük sárga szájacskájukat. A fiatal asszony ma halvány volt kissé, megindulva nézegette a fészket.
- A család, mondá halkan és elgondolkozott. Ferrari herczeg, önnek sohasem volt családja? Sohasem volt nő, a kit egész lelkéből szeretett volna? Igazán kiváncsi vagyok rá, mivel tudja menteni sivatag önzését, a férfi önzését, aki sohasem házasodott meg?
A herczeg bágyadt szeme megvillant egy pillanatra, homlokán mély ráncz jelent meg.
- Sohasem jutott eszembe e felett gondolkozni. Azt hiszem, szabadságomat féltettem... vagy mit tudom én, mért maradtam agglegény? Elég boldogtalan házasságot kötnek az egész világon, mért szaporitottam volna számukat én is? Lehet, hogy nagyon késő találkoztam a nővel, vagy valószinüleg sohasem találkoztam vele, a kit az ég nekem rendelt. Egy ilyen fészekalja verébfiok pedig még soha sem keltett bennem sóvárgó vágyat a család után.
Lovagostorával izgatottan veregette fényes lakkcsizmája szárát és félig kiszitt szivarkáját a fűbe dobta.
Szentegyedyné nem válaszolt. Felkelt s a fészekhez lépett. A szomszéd bokorból az anyamadár kétségbeesett kiáltása hallatszott, életét koczkára téve, a félelemtől csaknem eszméletlenül szállt le biztos rejtekéből, s kicsinyeinek védelmére kelt.
A fiatal asszony megzavarodva lépett hátrább. A kis gyámoltalanok ügyetlenül vergődtek a pelyhek között s anyjuknak válaszolva, keservesen csipogtak.
- Inkább az felel meg hajlamomnak, hogy szél legyek, mely az ily fészket földre dobja, mintsem hogy én is fészket rakjak, mondá kedvetlenül a herczeg s figyelmesen nézte a Melanie meghatott kedves arczát. A szél erősebb a fészeknél, asszonyom.
Azt hitte, elérkezett a döntő pillanat. Az a pillanat, melyet jól ki kell számitani s aggodalmasan megfontolni, mint az erős vadnak az ugrást, melylyel áldozatára veti magát. Mert hátában nyilaló fájdalmai, éjjeli láza és izzadásai daczára még erős ragadozónak képzelte magát a herczeg.
Szentegyedyné nem vette észre a változást a férfin, nem látta, mily emésztő láng csapott ki szeméből s keze mennyire reszketett. Minden törekvése az volt, hogy segitsen a szerencsétlenül járt verébcsaládon. Anyának érezte magát ő is, hajlandóbb volt szánalomra s könyek jöttek szemébe az anyamadár kétségbeesett kiáltozására.
- Kérem, tegye fel a fészket. Nézze, ott azon kanadai nyárfán milyen megfelelő nyilás van a fa oldalában. Valamikor a villám hasitotta meg s e szegényeknek most biztos menedékük lesz az olyan rakonczátlan szelek ellen, a milyennek magát tartja a herczeg.
Alig csillapithatta rosszkedvét a férfi, a társalgás e fordulata miatt. A levert fészek, a meghatottság, melyet az a fiatal nő szivében ébresztett, a gondolatok, melyekkel elméje foglalkozott, szomoru képe a feldult családnak, - mindez nem volt alkalmas a tigrisugrás megkisértésére. A hangulat hiányzott hozzá.
Bár a mély meghajlás nagy fájdalmat okozott, ő azt egy fiatalságra vágyó vén piperkőcz hősiességével rejtette mosoly alá. A fészket tőle telhető gondossággal vette fel s elhelyezte a nyilásban, melyet Szentegyedyné napernyője nyelével jelölt ki neki.
Ebben a pillanatban ért hozzájuk az alezredes. Kifogástalan hódolattal üdvözölte a nőt, a kinek a Szentegyedy-családra nézve boldog titka van s a ki most anyaságával koronázta meg a családnak tett becses szolgálatait.
Mélyen meghajolt a herczeg előtt, s biztositotta ő magasságát, hogy pompás jó szinben van, aztán kérdezte, hogy a tavaszi futtatáson hány lovat bocsát versenyre? A herczeg, a ki sokat tartott lovaira, belemelegedett e beszédtárgyba. Lerajzolta a homokba nagy költségen épült istállóinak beosztását, s tervezetét. Érdekesen fejtegette, hogy az idomitónak mennyi fáradtságába kerül kiismerni a ló természetét. Az embereket sokkal könnyebb kiismerni, mondá csipősen. Aztán kitünő lovainak családi összeköttetéseit sorolta fel. Egy-egy kedvenczének még dédapját is néven nevezte. Lovainak nemessége ép oly kétségen felül áll, mint a Ferrarik büszke családfája.
Melanie alig figyelt rájuk. Kissé rosszul érezte magát s kendőjével fogatját intette elő, mely szerencsére a közelben haladt el.
Az alezredes tulzott gyengédséggel tudakozódott hogylétéről s annyi gonddal helyezte el hintajában, mintha a legkényesebb selyemkelmével lett volna dolga. Jó tanácsokat adott az utra, a kocsisnak feltünően lelkére kötötte, hogy ne hajtson sebesen és ügyeljen, ha idegen kocsi szembe jő vele.
A herczegnek feltünt az alezredes magaviselete. Alig hogy eltünt a fiatal nő világos napernyője, kérdő pillantásokat vetett társára.
A megmentett verébcsalád jókedvü lármát csapott a közelben, a levegő átmelegedett, éltető napfény özönlötte el az egész parkot, ragyogó pillantásokat váltottak az emberek, hangos beszéd, vidám nevetés hangzott mindenfelé.
Az alezredes vidámsággal fogadta a herczeg elbeszélését a széltől földre dobott fészekről.
- Az asszonyka megindulása érthető, mondá boldog nevetéssel. A Melanie udvarlóinak, ha ugyan vannak, hosszu időre türtőztetni kell magukat. A szép Szentegyedyné családi eseménynek néz elébe.
A levert fészek, a csupaszka verébfiak azért ringatták álmodozásba.
A herczeg elhalványodott, aztán erőltetett nevetéssel felelt.
- Ah, ön érdekes dolgokat mond nekem. A szegény udvarlóknak biz ez nem fog nagy örömet okozni. Szentegyedy még sokra viszi, nagy ur lesz belőle, mert átkozott szerencséje van.
Elbucsuzott az alezredestől, lovára ült, s dühösen elvágtatott.
A nagy stratéga pedig jókedvüen szivta szivarját, s a mint a tavaszi verőfényben hazafelé indult, kellemes gondolatai voltak. Müvét siker koronázta, a Szentegyedy-család hatalmas, gazdag, irigyelt lesz nemsokára.

XXIII.
Néhány hét mult el, Ferrari herczegre egyik sem hozott vigasztalást, sem változást. Egyik hét épp oly unalmas, szürke volt, mint a másik, egyformán peregtek le a napok. A Szentegyedynén végbement boldog változás hire az ösmerősök közt, mint a futótüz terjedt el, s a herczeg, a ki még kisérleteket tett, mielőtt a játszmát végleg feladná, a szép asszony lelkében oly gyökeres változásokat vett észre, hogy a jó rendben való visszavonulás helyett a vad futást választotta. A varázs meg volt törve, ellenállhatatlanságának hire odaveszett. Igy vesznek oda a vert hadsereg ágyui és társzekerei.
Ha a szép asszony karcsuságát, leányos arczát, könnyü járását látta, kétely fogta el az alezredes közlésének szavahihetőségében. De élesebb megfigyelés után a reménykedő kétely eloszlott s világosan látta helyzetét.
Melanie arczszine gyakran és könnyen változott, hamar elfáradt, valami édes bágyadtság fogta el, szava halkabb lett s szemei, melyeket a herczeg drágakövekhez hasonlitott, nem voltak többé oly nyugodtak és tiszták, mint azelőtt.
Valami derült magábazárkozás látszott egész valóján. Keresett magának egy pontot a levegőben s tekintetét sokáig reá irányozta. Megesett, hogy a hozzá intézett szavakat nem hallotta, azokra nem felelt. Annyira vétett a jó izlés ellen, hogy udvarlója előtt sokat beszélt férjéről. Ha kis gyermekeket látott az utczán, gyöngéd kiváncsisággal nézegette alvástól kipirult arczocskájukat, s egy rózsás orrú, szőke kis malacz láttára figyelmeztette a herczeget, hogy a legrútabb állat is kedves, elragadó kicsiny korában. A herczeg meg volt botránkozva az „elragadó” jelző felett s gunyosan felelt. A fiatal nő, kinek szivében a szokatlan, uj érzelmek ezernyi forrása fakadt, hévvel ragaszkodott állitásához s e tekintetben nem volt hajlandó elfogulatlan és illetékes birónak elismerni a herczeget. Állitása bizonyitására a kis csirkét hozta fel, melynek sárga pelyhei az arany fényéhez hasonlitanak, melynek iczipiczi fekete szemecskéje, gyönge csipegése, ingadozó, kedves szaladása s az a mód, melylyel anyja szárnyai alól fejecskéjét a nagyvilágba kidugja, minden jóérzésü emberben felkölti a család gondolatát.
Nem lehetett változtatni rajta: Szentegyedyné egész lelkével más eszmekörbe jutott, mint elkedvetlenedett udvarlója. Mióta anya lett, jobban ragaszkodott urához, szive meglágyult, boszúérzete tovatünt, nem kereste az alkalmat, hogy őt ingerelje. Másrészt Szentegyedy gyöngédsége is fokozódott, több időt töltött neje szobáiban, mindenféle kedves ajándékkal lepte meg s ha valamit megkivánt, ő maga szerezte meg neki. Még a gondolatát is elleste, tenyeréből édes mézzel etette, mint a nóta mondja.
A herczeg elvesztette fejét. Belátta, hogy hóditó szándéka legyőzhetetlen akadályba ütközik. Az ostromot tovább erőszakolni nem lehetett, a sok izgatottság miatt köszvénye és hátbaja nagy erővel rohanta meg, lelke elvesztette ruganyosságát, esze nem volt oly fogékony többé, a mesterségesen fentartott ifju erő kilobbant; az egész ember összedőlt egy szép napon, mint valami régi épület, melynek sokáig támogatták roskadozó falait, mely esengve várta a kedves tavaszt, hogy verőfény szaladozzék időtől megfeketült homlokán. Ám a tavasz nemcsak verőfényt, viharokat is hozott magával a déli vidékről, széleskedvü, meggondolatlan szeleket s ezeknek az öreg ház, minden abbeli szivós akarata mellett is, hogy átéli a tavaszt, áldozatul esett.
Titkára megijedt, mikor egy reggel magához hivatta. A herczeg öreg ember lett s ez öregséget nem lehet sokáig eltitkolni. Az utolsó hónapok izgalmai tiz évnek munkáját végezték el arczán, beszédén, tartásán. Makacs köhögés kinozta, nehezen vet lélekzetet.
- Wolf ur, kezdte halkan s hagyta állni a ravaszképü, hajlongó uri embert, önnek igaza volt. Megadom önnek az elégtételt s kijelentem, hogy a Szentegyedyné erénye felülmulja szépségét s mindenesetre felülmulja az én erőmet és harczi kedvemet. Gavallérhirem menthetetlenül oda van; sohasem lehetek már jámbor férjek ijedelme; sohasem lehetek már gyertyaláng, melybe sok meggondolatlan lepke belehúllott; sohasem égetem már meg szép, fiatal asszonykák pillangószárnyát.
Dagadt, fájós lábát kényelmes széken nyugtatva, a fájdalomtól sziszegve, megalázva, de a magábaszállás és megbánás minden jele nélkül beszélt a herczeg, mig a titkár görnyedezve, kigyózó mozdulatokkal hajlongott előtte.
- Herczegséged nincs még annyira. Távolról se. A szerelmet el kell hagyni kissé s a nyáron tengeri fürdőbe kell menni. A visszavonulásban nincs lemondás: ez az erőgyüjtés, az összeszedés politikája, mint egy hires orosz miniszter nemrég mondta... Apropos politika. A külügyminiszter szárnysegéde és bizalmasa a déli órákban tiszteletét fogja tenni. Herczegséged véleményét akarja kipuhatolni igen fontos ügyben.
- Mi volna fontosabb ügy reám nézve e roskadozó, beteg monarchiában, mint ez a kivánatos, erényes asszony, a ki lábacskáival szivemen tapos? Micsoda nagyobb bánat érhetne engem annál, hogy megöregedtem? Vigye el az ördög fontos ügyeiket és államtitkaikat: annyit sem törődöm velük, mint egy szem érett, piros cseresznyével, mely a Melanie kis duzzadt szájához hasonlit. Olasz családból születtem, mint kis gyermeket hoztak ide Ausztriába, melyhez sem az ősök emléke, sem az anyaföld szeretete.... semmi nem kötött. Itt neveltek, itt léptem szolgálatba, itt emelkedtem fel a magam erejéből. Szolgálataimat kincsekkel s magas állásokkal jutalmazták. Mig gyomrom és szivem rendben volt, mig szép asszonyoknak szerelmére áhitoztam s tudtam jóizüen enni-inni a pénzemért: mért ne éreztem volna jól magam itt?
De öregségtől, betegségtől, kudarczoktól elgyötörve, mit törődöm e furcsa ország sorsával, melyben annyi különböző népfaj került össze, mint Noé állatjai a vizözön veszedelmében? S mely nem hazája egyik népnek sem, a mely e nagy boszorkányüstbe akarva nem akarva összekerült. Ausztria fontos ügyei? Ennek a belső gőzöktől tultöltött ócska kazánnak egyetlen fontos ügye van: kinyitni az összes biztositószelepeket, megelőzni a szétrobbanást...
Kimerült és elhallgatott. A titkár aggodalmasan csóválta fejét, hosszu karjai mozdulatlanul, mereven lógtak le, kiszáradt teste mellett, csak szemei beszéltek, melyeket a rémület kitágitott, mintha arzénikumot vett volna be, melynek a szemgolyóra hatása van.
- Herczegséged ma nem fogadhatja a miniszter szárnysegédét. Ha annak is ilyen érdekesen beszél, sorsa meg van pecsételve. Eddig hüségesen szolgáltam herczegségedet, jó kutyája voltam, a kit rugdalhatott, jogom van kérni azt a kegyet, hogy a szárnysegéddel megértessem, jöjjön máskor, a ház ura nem jól érzi magát.
Ferrari herczeg arcza beteges pirban égett, kitörő indulata csalta ezt a piros alkonyatot képére.
- Fogadni akarom. Nem félek már semmitől: nehány nap alatt megöregedtem. Csak ettől az egytől féltem teljes életemben. Sem a királyoktól, sem az emberek véleményétől, sem a haláltól, az aggkortól féltem egyedül. És most itt van, hirtelen rám zuhant, mint valami jéghideg hóesés. A miniszter olyan karácsonyfára való, lyukas diót küld a nyakamra, aminő ez a gróf Herbett, ez a gyönyörüséges nyalkafi, akinek az az összes érdeme, hogy egy kicsit meg van aranyozva? Haha, jöjjön csak uracskám, tudom, hogy elmegy a kedve hasonló diplomácziai küldetésektől. Képzelem, mennyire betanulta ügyefogyott mondókáit! Hagyja el Wolf, ha kegyvesztes, leszek - amivel nem törődöm - gondoskodni fogok jövőjéről. Menjen jó lélek, vezesse be a szárnysegéd urat, adja értésére, hogy köszvényem miatt itt, ebben a kedves pipázóban lehetek csak szolgálatára. Menjen maga okos; simulékony halandó, maga titkárok titkára, a ki a drágalátos Ausztriának azt a foltját vallja hazájának, ubi bene. Ebben a bölcs felfogásban nem áll egyedül, osztozik benne igen sok honfitársa.
A tiszteletreméltó Wolf ur fanyaran mosolygott. Olyan mosolygása volt, mely gyöngédségre és kellemre nagyon hasonlitott a harapáshoz. Ő ezt a mosolyt nagyon kifejezőnek és előkelőnek tartotta, s azt egy tábornoktól tanulta el, a ki szakasztott ilyen mosolylyal hagyta el a császár szobáját, mikor váratlanul nyugdijazták. Pedig még szeretett volna szolgálni.
Wolf ur még habozott, de gazdája türelmetlen kézmozdulatára kiment a szobából.
Néhány hosszu percz telt el. Az ajtó előtt halk sarkantyupengés hallatszott, s Herbett gróf belépett.
Magas, feszes tartásu, széles mellü katona volt, simára borotvált, rózsás arczából két fényes, kifejezéstelen, mozdulatlan bádogszem ragyogott elő, nagy, szőke bajusza egyenesre volt fésülve, mert a miniszter nem szerette a hegyesre kifent, magyaros bajuszt. Egyáltalán semmit sem szeretett, a mi magyarokra emlékeztette. A tiszt mélyen meghajolt a herczeg előtt, s meghivót adott át neki, a miniszter bizalmas jellegü ebédjére.
- Bocsánatot kérek, gróf, hogy lábaim miatt ide fárasztottam. Foglaljon helyet, ide mellém, egészen közel hozzám. Legyen oly kegyes, nyomja meg a csengetyü gombját. Szivart s cognacot! parancsolta a belépő komornyiknak s lekötelezetten mosolygott a grófra, köszönete jeléül.
Herbett gróf leült és mély sajnálkozását fejezte ki, hogy a herczeg szenved. Ő nagyméltósága szomorkodni fog, ha ez esetről értesül, mert a herczeget különösen nagyrabecsüli és sokat tart rendkivüli képességeiről. A herczeg személyében, szokta bizalmas körben mondani, a szerencsés Ausztria egy hadsereggel bir.
Ferrari herczeg felsziszszent kissé.
- Ezer bocsánat, gróf, a testi erőm nincs velem annyira megelégedve, mint ő nagyméltósága: el akar hagyni. Azon gondolkozom, hogy visszavonulok. Öreg csontjaim már nem tudják jól szolgálni a dicső Ausztriát. A fiatal nemzedéken van a sor, hogy belső reformokkal meggyógyitsa a birodalmat. Önön van a sor, kedves gróf.
- Belső reformokat mondott ön, herczeg? A miniszter abban a nézetben van, hogy a világ helyzete alkalmas a fegyveres leszámolásra egy hatalmassággal, mely Ausztria nagyhatalmi politikájának makacsul utjában áll. Az udvarnál sokan vannak abban a nézetben, hogy herczegségednek kell diplomácziailag előkésziteni ezt a háborut. Arra csak az ön lángesze és szerencséje képes.

XXIV.
A herczeg sovány, eres kezével a szék karján dobolt, s gondolataiba látszott merülni. Hosszu, nyomasztó csend állt be. Őt tehát Berlinbe küldenék. Neki kellene siettetni a háboru tüzaknáinak felrobbanását. Régóta tartott ő már tőle, hogy a katonapárt ujabb kalandokba sodorja Ausztriát. E kalandokon a birodalom csak veszithetett, s a mi fő, a történelem itélőszéke előtt az ő nevével volna örök időkre összeforrva mindama szerencsétlenségnek, nyomornak, szégyennek emlékezete, mely e háboru Pandora-szelenczéjéből Ausztriára ki fog áradni. Azt még sem akarta, hogy nevét átkok közt emlegesse a maradék. Azonkivül jól ismerte a „rendszer”-t, melylyel Ausztriát kormányozzák. Előrelátta, hogy a vesztett háboru után a nagy bünösöket futni engedik, a kis bünösök, az eszközök ki lesznek szolgáltatva a tömeg dühének. Ha ugyan Ausztria népei dühösek tudnak lenni azért, hogy Ausztriát vereség érte.
Mindez hirtelen átvonult lelkén. Öregen, betegen, angol pénzintézetekben elhelyezett nagy vagyonnal rendelkezve, mért engedje magát eszközül felhasználni a katonapárt által? Ellenállása nem használ ugyan semmit, mert kapnak helyette száz más kalandort, a ki jó pénzért, méltóságok és magas kitüntetések reményében az állam hajóját a porosz szirteknek neki vezeti; de legalább meg lesz az az elégtétele, hogy ő nyiltan és őszintén feltárta a helyzet veszélyeit s a veszedelmes lejtőn fel akarta tartóztatni Ausztriát.
Ő már e küldetésből semmit sem nyerhetett, csak veszithetett. Aztán meg itthagyja Melaniet? Lemondjon róla, önbizalmát teljesen elveszitse? Ez a kétségbeesés, mely elfogta, nem fog-e elmulni ismét, ha köszvénye csillapul s ha a szép asszony szeszélye ugy hozza magával, hogy ujra reménységet nyujtson neki? Bágyadt nézése, kissé vontatott járása, fiatal, ruganyos melle, gesztenyeszinü haja, egész édes szépsége megjelent emlékezetében s marasztotta, nem engedte, hogy elmenjen.
Panaszosan kezdte: ő beteg, köszvényes, tehetetlen. Hogy mehetne ő olyan messzire? hogy vállalhatna magára olyan felelősséget, melytől a birodalom sorsa függ? Ő le van kötelezve a miniszternek kitüntető figyelmeért, de a maga részéről kedves barátját, Herbett grófot ajánlaná berlini nagykövetnek. S ha még jó szolgálatokat tehetne Ausztriának! De ő már csak egy jó szolgálatot tehet - s ezt, biztositja róla tisztelt barátját, szivesen és zugolódás nélkül teszi meg - fiatalabb erőknek engedi oda a helyet, melyet a birodalom hüséges szolgálatában egy emberöltőn át elfoglalt. Berlinbe, ha a fegyveres leszámolást óhajtják előkésziteni, magasrangu katonát küldjenek. Az majd bizonyára észre fogja venni, a mit a diplomaták szeme észre nem vett: Poroszország nagy katonai tulsulyát Ausztria felett. A háborut haderőnk gyökeres átalakitásával kell előkésziteni s ez még éveket fog igénybe venni. E nélkül a háborut merész lépésnek tartja, mely a birodalomra szerencsétlenül végződhetik.
- A herczeg pesszimista, mondá a szárnysegéd zavartan és arcza elárulta megdöbbenését és irtózatos meglepetését.
Ferrari herczeg nyugodt maradt, csak a szokottnál is sápadtabb volt. Reszkető ujjai közt papirosszivarkát sodort s a melléje tett borszeszlángnál lassan meggyujtotta és füstkarikákat fujt szét a levegőbe. Semmi sem árulta el rajta, hogy most oly szavakat mondott, melyek talán sorsa fölött határoznak. Még mosolygott is a veszélyes és nagy koczkázattal járó játékhoz, melybe a világ, az emberek s az élet ellen egy pillanatra elkeseredve, köszvényétől kinozva, belefogott.
- Önök, katonák, azt mondják: háboru! Helyesen van, de azt elő kell késziteni. Az olasz háborut is elleneztem. Nem azért, mert olasz vér foly bennem, hanem azért, mert Ausztriának sulyos belső baja van, melyet külháborukkal orvosolni nem lehet. Meg kell nyugtatni Ausztria népeit, ki kell békiteni a magyarokat.
A végzetes szó ki volt mondva. Tizennyolcz év óta nem akadt osztrák államférfi, a ki ezt az udvarnak, vagy az udvarhoz közel álló intéző egyénnek meg merte volna mondani. Egy olasz születésü diplomatának volt fentartva, hogy nem a birodalom sorsa felett való aggodalomból, nem hazafias kötelességből, hanem az életunalom egy pillanatában kimondja az élő igazságot, mely Világosnál nem halt meg s melyet Aradon nem lehetett vérbe fojtani.
Herbett gróf, bármennyire tudott magán uralkodni, csaknem felugrott helyéből, mintha vipera marta volna meg. Mozdulatlan fekete szemeit tágra nyitotta a megbotránykozás és a félelem. Abban a hitben volt, hogy a herczeg megőrült, vagy részeg, vagy az ég tudja, mi történt vele. Ha nem akart elvállalni egy bizalmas küldetést - bár nagy esztelenség ez is - azt még fel tudta fogni, de hogy a herczeg, elfogadható és udvarképes mentség helyett, a fennálló rendszer durva megsértésével tetézze bünét, ezt már egy szárnysegédi agyvelő nem volt képes megérteni.
Támolyogva állt fel, nehány bucsuszót dadogott és vaczogó fogakkal, egész testében remegve gondolt a sulyos kötelességre, mely e jelenet után reá vár. Átkozta sorsát, hogy neki kell e beszélgetés tartalmát a miniszternek tudomására hozni. Földindulást, égijeleket, valami természetellenes csodát várt s nagyon meg volt lepetve, mikor a napfényes utczákon jókedvü embereket látott járni-kelni, a kik közül egyik sem látszott észrevenni az elegáns, fiatal szárnysegéd feldult kedélyét s egyik sem tért ki, - halálra ijedve - a veszedelmes, robbanó hirek elől, melyeket ez a fényes egyenruhás uriember a köpenyege alatt rejtegetett.
Ferrari herczeg ezalatt behivatta Wolf urat és lemondó kérvényét mondta tollba. Azután daczosan, de megkönnyebbülve értesité komornyikját abbeli elhatározásáról, hogy a miniszter mai ebédjére el fog menni. Hiába volt minden előterjesztés, minden kérelem: hajthatatlanul megmaradt szándéka mellett. Sokat szenvedett, mig felöltöztették, de akarata erősebb volt nyilaló fájdalmánál. Diplomácziai diszöltözetét vette fel, az arany virágokkal himzett sötétszinü frakkot, valamennyi rendjelét föltette, aztán minden lépésnél sziszegve, hintójába ült...
Az urak már a társalgószobában voltak összegyülve s a herczeget mély hajlongások közt, nyájasan fogadták. Legtöbbnyire tábornokok voltak, a kik a háborut ugy várták mint egy jó tavaszi esőt, mely egyetlen éjszakán kikelti számukra a hirnév, dicsőség s a gazdagság aranyvetéseit. Ott volt még egykét miniszter és főur, a háborupárt vezéremberei.
Az előrehaladott tavasz daczára a kandallóban tüz égett. Hat óra felé járt az idő, mikor már a levegő ujra kihült s nedves szürke párák szabadulnak ki a napsütésben szikkadó földből.
A herczeg nagyon sápadt volt, de az urakkal jókedvüen társalgott. Később sokáig emlegették, hogy életének e sulyos napján, nagy diplomata hiréhez méltó ügyességgel leplezte el keserü indulatát s dévaj történetkéket beszélt fiatal korából. Az aranjuezi szép napokra visszaemlékezve állt a fényes társaság között, mely tisztelettel hallgatta szavát s mely nem sejté, hogy a herczeg hajója életveszélyes sérülést kapott és már visszatarthatatlanul sülyed lefelé.
Az ajtónálló kitárta a belső termek ajtaját s a külügyminiszter magas alakja látszott a küszöbön. Főhajtással és barátságos kézintéssel üdvözölte vendégeit és egyenesen a herczeghez sietett. Ferrari herczeg látta, hogy a szárnysegédnek még nem volt alkalma keserves tapasztalatairól ő nagyméltóságának beszámolni.
Az udvarmester kijelölte az urak helyét s a társaság asztalhoz ült.
A miniszter ebédlője nagy, világos terem volt s az asztal patkóalakban, a terem közepén állott.
Az urak gyorsan ettek s halkan társalogtak. Minden három urat három cseléd szolgált ki. Az ételeket zajtalanul hozták és vitték s a mely pohárból ittak, azt azonnal megtöltötte a vadász.
A miniszter jókedvüen társalgott szomszédaival. Aztán eszébe jutott valami s a vele szemközt ülő szárnysegéddel hosszu, bizalmas beszélgetésbe eredt. A herczeg a beszélők arczából kiolvasta, hogy róla van szó. Herbett grófon meglátszott, hogy zavarban van, hogy a kifejezéseket aggodalmasan keresi, hogy óvatosan kitér némely kérdések elől. A miniszter szemei villámokat szórtak, néha szájába harapott s arczán meglepetés, harag, boszuvágy váltakozott. Mindkettő óvakodott attól, hogy Ferrari herczegre pillantson, de a herczeg jól tudta, hogy a feltünően hosszu társalgás az ő sorsa fölött döntött. Nyilvános pályáját befejezte a mai napon: holnaptól kezdve szabad lesz, mint a levegő. Nem fog többé befolyást gyakorolni a birodalom ügyeire; nem járnak hozzá magas méltóságok; az udvari cselédség bérruhája sohasem fog többé megjelenni előszobáiban, elegáns meghivókat, fontos sürgönyöket, verőfényes üzeneteket hozva. Sohasem lesz alkalma többé e diszes társaságban a miniszterhez oly közel ülni; az udvari vadász utóljára tölti tele gránátszinü spanyol borral poharát s utóljára hagyja majd névjegyét egy halmaz czukorka fölött, hogy azt neki másnap házához vigyék.
Ám az ebéd még nem haladt ennyire. A pecsenyénél voltak. Ekkor a miniszter felemelkedett s rövid felköszöntőt mondott. „Iszik, mondá, az osztrák hadsereg kipróbált vitézségére, mely a sárgafekete zászló alatt, nehéz napokban, teljesiteni fogja kötelességét.”
Fenékig hajtotta poharát és sötéten, haragosan Ferrari herczeg felé nézett.
A jelenvolt urak lelkesedése áttörte az etiké korlátait és kissé zajos volt.
Ferrari herczeg még csak szempilláit sem mozditotta meg. A háboru politikáját, melyet ő ellenzett, ünnepélyesen proklamálták. Szük, bizalmas körben és teritett asztalnál, de a világ meg fogja hallani.
A háborupárt félrelöki őt, s ő már elkésett lemondásával. Mikorra e fényes teremben a gyertyákat elfujják, s a magas, ives ablakokon friss levegőt bocsátanak be, akkorra az ő sikereinek, szerencséjének, egész életének emléke örökre kiköltözik innét. Bukott nagyság után kiszellőztetik a termeket, a hol jártkelt s a hol a haza javára tanácsait suttogá. Mint egy elszivott szivar füstje, ugy menekül ki emléke a nyitott ablakon át.
Ez elhatározó pillanatban a herczeg ismét oly páratlan udvaroncz lett, mint pályája virágkorában, emberi szem nem volt képes áthatolni derült, nyugodt arczának fátyolán, mely mögé gondolatait és érzelmeit rejté. Szomszédjával közönyös dolgokról beszélgetett, s köszönettel utasitotta vissza meghivását egy fényes irodalmi estélyre, melyen olasz verseket is fognak szavalni.
Ebéd után az urak szivarra gyujtottak, s elragadtatással beszéltek a hires felköszöntőről. A miniszter cerclet tartott. Mindenkihez volt nyájas szava, mindenkinek szép és kedves dolgot mondott. Mikor a herczeghez ért, oly hangosan beszélt, hogy az egész teremben meghallották.
- Nagyon öregszik ön, herczegem, valami távoli fürdő jót tenne önnek.
Az éles, gúnyos hang kinos feltünést keltett. A közönséges udvariasság elemi követelményén hogy valakinek életkora nem tartozik reánk bizonyára nagy okból tette magát tul a miniszter.
- Öregszem, válaszolt Ferrari herczeg, s derült mosoly jelent meg ajkán és szemében, s bizony nyugalomra vágyom.
Halványan, de kifogástalan kellemmel hajolt meg, s mikor felemelte fejét, megváltozott körülötte minden.
A fényes társaság tagjai lehetőleg elhuzódtak mellőle. Minden arcz megváltozott, minden szem hidegen nézett reá, minden sziv elfordult tőle.
Erényei összezsugorodtak és hibái szertelenül megnőttek e napon. A tömeg, mely annyiszor irigyelte lángeszét, befolyását, kincseit és szerencséjét: most egyszerre fölébe kerekedett és alig rejthető örömujjongással nézte végig megaláztatását. Ezek az égő, falánk szemgolyók, csufondáros mosolyok, gonosz megjegyzések tulajdonosai: ez a fényes társaság egy szóval, mely Ferrari herczeg bukásának tanuja volt, korántsem müvelt, eszes, jóizlésü világfiak előkelő csoportja volt e pillanatban, hanem egy csapat kiéhezett kánya és holló, a mely hullára száll...
A herczeget még azon éjjel erős szélütés érte; nem halt bele, de élet-halál közt lebegett sokáig és lemondását legmagasabb helyen elfogadták.

(Vége az I. kötetnek.)

MÁSODIK KÖTET.
XXV.
Az alezredesnek csinos legényszállása volt, melynek egyik világos, barátságos szobájában teafőzéssel foglalkozott. Fiatal legénye, a Szentegyedy család szineibe öltöztetve, abban a pillanatban dugta be az ajtónyiláson fejét, mikor az illatos, párolgó folyadékot kinai csészébe szürte le s fénylő szőkeségét sok rummal sötétitette meg.
A legény nyomában borotvált, kövér képü ur jött sebesen, kopaszodni kezdő fején fekete selyemsipkát viselt, mig magas kürtőkalapját a kezében tartá.
- Jó reggelt, kedves barátom, kiáltá s a legényt szeliden félrenyomva, a szabaddá lett ajtón belépett. Ruhája finom angol szövetből készült, fehérnemüje, nyakkendője kifogástalan volt s aranymonogrammos melltüje, gyürüi, óraláncza, ezüstfejü sétabotja: tiszteletet ébresztő bizonyságot tettek ez ur vagyonosságáról.
- Milyen rossz ember ön, Weidenbach ur, mondá az alezredes, miközben elszedte vendégétől a kürtőkalapot és az ezüstfejü sétabotot s ezen kétségkivül kedves holmikat egy kerek asztalkára gondosan letette. Ezer esztendeje nem láttam, már azt hittem, kinevezték Mexikóba külügyminiszternek, a minek a mexikóiak ugyan szivükből örvendhetnének és boldogaknak mondhatnák magukat, de engem és a bécsi szépeket ez az esemény biztosan halálra megszomoritott volna.
Weidenbach urnak hunyorgó, kék szempárja volt, mely, mint két harmatos ibolya, mindannyiszor könyben uszott, valahányszor az érdemes férfiut a bécsi szépségekre, illetőleg a tőlük való kinos elszakadás lehetőségére figyelmeztették.
Kis selyemsapkáját megigazitva, mutatóujját tanácskozólag az orrára téve, minden szavának bizonyos, a nemes fémek természetével járó sulyt kölcsönözve, beszélni kezdett.
Mindenekelőtt teljes megvetését fejezte ki minden idegen világrész fölött, mely az aranyos császári város körfalain kivül esik. Azután komolyan kijelenté, hogy mai állását semmi szin alatt nem cserélné el külügyminiszterséggel. Egyáltalán a miniszterekről olyan hangon nyilatkozott, mely a világgal sejteté, hogy ő magasan fölöttük áll. Végül - s ez volt beszédében a legérdekesebb - a bécsi szépekre tért át, miközben szemeit, a harmatos ibolyapárt, selyemzsebkendővel törülgeté.
Az alezredes ezalatt két teritéket parancsolt, engedelmet kért kedves barátjától, hogy neki egy pohárka kitünő abszinthtal szolgálhasson, mely ital, biztositja róla, egy indiai szigeten készült, valami keleti herczeg számára, kivel az alezredes egy tigrisvadászat alkalmával ismerkedett meg.
A két ur kellemes csevegés közt tömérdek hideg sültet, teát, osztrigát és abszinthtot pusztitott el. Weidenbach ur, már a hatodik ismert bécsi énekesnő egészségeért ivott s csak ugy odavetve, előkelő közönynyel adta tudtára kedves barátjának, hogy Ferrari herczeg kegyvesztetté lőn. Az ő testi-lelki barátja, az öreg Francz, a külügyminiszter tulajdon olimpusi ajkáról hallotta, mikor reggel az öltözésnél segitségére volt, hogy a herczeg „vén ló”. Szerény tapasztalatai szerint oly kifejezés, a minővel a miniszter csak azokat tiszteli meg, a kik mindenható kegyében valamikor magasan álltak s most annál mélyebbre buktak alá.
Az alezredes meg volt lepve e nagy ujságtól s a hirtelen kegyvesztés okáról kérdezősködött.
- Valami okának csak kell lenni, mondá, kedves barátjának szivarral szolgálva. A herczeg az udvar kegyencze volt, tekintélyes államférfi, kivel befolyásra csak kevesen mérkőzhettek, a császárnak hü szolgálatokat tett. Hogy a külügyminiszter vén lónak nevezte, az csak életkorára vonatkozik s abban én valami nagy szerencsétlenséget nem látok, hisz a herczeg, magunk közt legyen mondva, közel jár a hatvanadik életévéhez.
Weidenbach ur kétértelmü, kétségbeejtőleg titkos jelentőségü mosolylyal válaszolt.
- Valami okának kell lenni: elhiszem azt. Nálunk, az udvar szolgálatában álló uraknál, a herczeg bukása nem kelt csodálatot. Ferrari herczeg elég ügyes ur volt, az udvar kegyét is birta valamennyire, a nők körül nem egyszer voltunk versenytársak (arról hallgatok, hogy kettőnk közül nem én huztam a rövidebbet)... de uramisten hány ilyen ügyes, jónevelésü és szerencsés herczeget láttam én már hirtelen eltünni magas állásokról, mintha valami szinpadi sülyesztő nyelte volna el őket. Mi udvari szolgálatban álló urak, nem keresünk nagy okokat. Lehet, hogy a Francz roszszul nyilatkozott róla, mikor a minisztert öltöztette. Lehet, hogy valamely udvari lakáj urra nem elég gyöngéden és illedelmesen nézett s ez megboszulta magát. Talán én hagytam keményre valamit, a mit a külügyminiszter nagyon szeret, s ami romladozó fogait a szokottnál keményebb próbára tette. Ki tudja, a boldogtalan herczeg talán éppen azon a napon volt ebédre hiva s az én keményen maradt sültemnek áldozata lőn.
Az sincs kizárva, hogy valamelyik udvari lovász ur nagy összegeket rakott a herczeg lovaira a tavaszi futtatásokon és sokat vesztett rajtuk. Vagy valami ellensége megnyerte valamelyik ajtónálló ur jóindulatát s ez levette a herczegről kezét... Mit tudom én, mi történt? A magunkféle befolyásos urak, a kik főherczegek és császárok környezetében élünk, valami vigyázatlan szóval, vagy akaratlan mozdulattal megbuktathatjuk a hatalmas minisztereket. De önt, kedves barátom, szeretem, s a kedvéért hajlandó vagyok öcscséért valamit tenni. Talán valami kitünő uj puddingot találok fel a napokban, a mi ő nagyméltóságának pompásan fog izleni. Megvan! az ön öcscse jó kezekben van, alezredes ur! Kitünő találmányomat... hogy is hivják... valami hosszu, selypitő neve van... ahán! Szentegyedy-puddingnak fogom keresztelni. Divatba hozom öcscsét, kedves barátom, rákényszeritem ő magasságát, hogy a, hogy is hivják, Szentegyedy-nevet soha sem lesz képes inycsiklandozás s igy kellemes gondolatok nélkül kiejteni.
Ezután a hosszu beszéd után, mely fényes alkalmat adott Weidenbach ur személyének fontosságát s jó szivét kellő világitásban tüntetni fel, harmatos ibolyához hasonló szemeit ez az ur nagy aranyórájára szegezte és értésére adta az alezredesnek, hogy legnagyobb sajnálatára nem részesitheti őt többé társalgásának vonzó és tanulságos örömeiben. Hivatalos elfoglaltsága elszólitja őt, bár nem volna kedve ellen még kimeritőbben ismertetni meg azon sulyos következményeket, melyekkel közpályán élő hatalmas államférfiakra, az udvari cseléd urak jóindulatának elvesztése járhat.
Miután még nehány pohár édes pálinkával leöblitette torkát, sietett kijelenteni, hogy a miniszteri konyhától való távolléte alatt valami ételt esetleg elhibáznak s ő nem veszi lelkére, hogy az ő keményen maradt sültje vagy elrontott puddingja miatt megint valami hires állami méltóság essék áldozatul a miniszter felgerjedt haragjának.
Ezután számtalan szives kézszoritás között bucsuzott el és tiszteletét kérte átadni a, hogy is hivják... Szentegyedy urnak, kinek ő utját fogja egyengetni a hatalomhoz.
Fényes kürtőkalapjában, borotvált, sima arczával gondolatokba merülve sietett haza.
Fejében egy könnyü, finomansült, illatos, édes puddingnak terve motoszkált, mely a miniszternek ízleni fog, s melylyel ő divatba hozza egy fiatal nagyratörő államférfi nevét, megszerzi neki az emelkedést, a dicsőséget, a gazdagságot, a halhatatlanságot.
Ez alatt az alezredes a Ferrari herczeg bukásáról elmélkedett. Ő, aki öcscse emelkedését oly tervszerüen és oly fáradhatatlanul készitette elő, aki még a külügyminiszter szakácsával is ismeretséget kötött emiatt: elérkezettnek látta az időt, hogy gyors, merész bevatkozással diadalra juttassa ügyüket.
- Meg kell tudnom, mormogta, fel s alá járkálva szobájában, s néha az ablaküvegen dühös indulókat dobolva, meg kell tudnom.
E „meg kell tudnom” a herczeg bukásának okára vonatkozott. Ezzel kezében volna a helyzet kulcsa. Ezt ismerve, könnyü volna fellépni Gábor érdekében. Csak annak ellenkezőjét kell cselekedni, a mit a herczeg tett.
Az öreg ur jártas volt a politikai élet szövevényeiben, jól tudta, hogy a herczeg bukását valami hatalmas irány, hatalmas akarat okozta, melynek a herczeg utjában állott. Mi volt ez az irány? Ez az erőszakos hullám, mely ledöntötte a herczeget negyven éves pályája talapzatáról? A ki ily erős hullámra rábizza magát, az előrejut feltarthatatlanul. Ha öcscse okos és nagyravágyó: akkor szolgálni fogja azt a hatalmas, hullámzó akaratot, mely Ferrari herczeget ellökte utjából. Megbizható részleteket kivánt tudni: magához a herczeghez sietett. Ott tudtára adták, hogy a herczeg sulyos betegen fekszik, nem fogadhat senkit.
Innét Gábor apósához ment. A bankároknak jó orra van, Silbermann bizonyára többet tud mint mások. A bankár maga is meg volt lepve, közelebbi részletet nem tudott és izgatottan erősitette, hogy ez nagy csapás és nagy pénzbeli veszteség reá nézve.
Innen az alezredes a katonai kaszinóba indúlt. Itt már többet tudtak. A miniszter harczias felköszöntőjének hire kiszivárgott s kiszivárgott az is, hogy Ferrari herczeget távoli fürdőkbe küldték.
Micsoda összefüggés van e két esemény között, melyről nehány óra mulva egész Bécs beszélni fog, s mely óriásilag fel fogja izgatni a közvéleményt?
Sok gondolkozás és kinzó tépelődés, még több lótás-futás után az alezredesnek jó ötlete támadt.
Azon félhivatalos ujság szerkesztőségébe indult, melyről ország-világ tudta, hogy a külügyminiszter összeköttetésben van vele. Az alezredes már rég ismeretséget kötött a szerkesztővel és most ez eszélyes előrelátásnak hasznát vette.
A szerkesztő otthon volt s a nyugalmazott katonát a külügyminisztérium egyik befolyásos fiatal hivatalnokának nagybátyját, szivesen fogadta. Felvilágositotta a dolgok állásáról s bizalmasan bevallotta, hogy a harczias felköszöntőt szabad közzétenni, de a Ferrari herczeg lemondását hajlott korával és betegségével kell megokolni, s a hadseregről, a háboruról, meg a magyar kérdésről nyilvánitott véleményét agyon kell hallgatni, felsőbb parancs folytán.
- A magyar kérdés kényes dolog. Szeretnék erről egy nagyszerü czikket irni. Az uraságod öcscse jó szolgálatot tehetne nekem. Elmondhatná, micsoda véleménye van honfitársairól.
Az alezredesnek eszébe jutott valami. Szentegyedy Gábor lelkéből Bécs eltörülte a falusi politika emlékeit. Előkelő körökben forgott és ott ült az események szövőszéke mellett: a külügyminisztériumban, hol a magyar kérdést csak a monarchia, (mint mondani szokták) „cselekvési szabadsága” szempontjából szokták figyelembe venni. Egész gondolkozása átalakult apránkint. A szive fájt, ha népe nyomorára gondolt, de más kibontakozást nem látott, mint sorsunkba belétörődni, a hatalommal kibékülni, beérni anyagi érdekeink gondozásával jogok és szabadság helyett. Hazája elmaradását és szegénységét látva, nagyon búsult a százados mulasztás felett és a magyar politika czélját igy határozta meg: mivelődni, meggazdagodni.
A külügyminisztériumi palota ablakából, s nagy urak előszobáiból nem olyannak látta már a világot, mint otthon, a szentegyedi méhes hársfái alól. Rég nem volt otthon, nem látta szinről-szinre a nemzet sebeit, s fogékonyságát elvesztette a passziv ellenállás azon tana iránt, melyet Magyarország követett. Nem tudta felfogni a hősiességet, mely az adómegtagadásban, s több efélében nyilvánult. Ő azt a költségek esztelen szaporitásának tartotta, melyet, a rossz gazdálkodás miatt eladósodott földbirtok sokáig nem birhat meg.
Gábor ur ezen véleményét jól ismerte az alezredes, s azért nagyon megörült az ujságiró azon szándékának, hogy öcscsét kikérdezi Magyarország felől.
Biztositja a szerkesztőt, hogy öcscse szivesen fogadja látogatását és egész nyiltan fog nyilatkozni a helyzetről, mely az ő szerény véleménye szerint is sokkal jobb, mint minőnek Ferrari herczeg látja. Aztán számtalan bizalmas szemhunyoritgatás és gonosz nevetgélés között elmondta tisztelt barátjának, hogy a miniszter a herczeget „vén ló”-nak nevezte. Neki - az alezredesnek - jó összeköttetései vannak az udvarral, ő hát megtudta. Reméli, tisztelt barátja nem él vissza bizalmával s óvakodni fog e kitünő megjegyzés közzétételétől.
Még hozzátette, hogy a sajtót nagyrabecsüli, mert a politikában ugyanaz a feladata van, a mi a lovasságnak a háboruban, tudniillik a földerités, a roham és a futók legázolása. A futók legázolása teszi teljessé a győzelmet. Tisztelt barátja lapjára is az a feladat vár a herczeggel szemben; hadd kerüljön patkók alá. Különben, egészen négyszem közt mondva, a herczegről neki mindig meg volt a maga véleménye. Sohasem tartotta igazi nagyembernek.
Egészen megfeledkezett róla, hogy néhány nappal azelőtt a herczeg legbuzgóbb tisztelői közé tartozott s még nemrég lépett közbe, hogy Gábor valami meggondolatlanságot ne kövessen el a hatalmas ur ellen, a kinek szava, akkori mondása szerint, többet ér, mint akármelyik miniszteré.
- Igen, igen, le kell gázolni a herczeget, mondá, kezeit megelégedetten dörzsölve, nehogy holnapra feltámadjon ujra, mint letaposott füvek a mezőn. Azután a hirlapok nagy befolyásáról beszélt a ravasz öreg. A sajtó a közvélemény koronázatlan királya, mondá és ügyesen játszott elragadtatással nézett körül a barátságtalan, kopott, sötét szerkesztői szobában. Ő öreg katona, a ki mint honfoglaló ősei, nyeregben töltötte el élete javát; ahhoz van szokva, hogy nyiltan kimondja a mit érez. Nos, ő a hirlapokat, az ő szakadatlanul ömlő fekete betüikkel, termékenyitő, langyos tavaszi esőnek tartja, melytől emberek szivében és agyában kinő az eszmék vetése s kibimbóznak a nemes érzések virágai.
A szerkesztő, a ki katonák részéről nem volt ily gyöngéd kényeztetéshez szokva, nem utasitotta vissza a hizelgő hasonlatot, sőt sajnálkozását fejezte ki, hogy tisztelt barátja, a ki oly tehetséges és kellemes ember, már alezredes korában otthagyta a hadsereget, melynek azóta egyik legképzettebb és legvitézebb tábornokát tisztelhetné benne.
Az alezredes elárulta, hogy családjában nincsenek nagyravágyó emberek. Az ő személyétől eltekintve, bár a tábornoksághoz oly könnyüséggel hozzájuthatott volna, a mennyivel tisztelt barátja egy pompás vezérczikket megir, itt van az öcscse! A nagyemberek minden képessége megvan benne. Lehetne otthon független ur, népszerü pártvezér, a ki nemzete sorsára jelentékeny befolyást gyakorol. A helyett szerény hivatalnok a külügyminiszteriumban, emelkedésre nem gondol, hatalomra nem vágyik. A magyarországi viszonyokat senkisem ismeri jobban nálánál s ő biztositja tisztelt barátját, hogy az interwiew hallatlan feltünést fog kelteni s becses lapjának előfizetőit nehány százzal meggyarapitja.
Ilyen és hasonló beszélgetések között hamar eltelt másfél óra. Délfelé járt az idő, az alezredes karonfogta tisztelt barátját és bérkocsin öcscséhez hajtatott...

XXVI.
Ezen a napon Szentegyedy Gábor kitünő kedvében volt.
A herczeg bukása, melyről a külügyminisztériumban értesült, örömmel töltötte el. Ferrari herczeg hiába használja ezentul festékdobozát, pirositóit, ragyogó, fehér álfogait, mesterséges fiatalságának valamennyi kétségbeesett eszközét: ő öreg ember immár. Öregségét oly magas helyről adták a világ tudtára, hogy abba bele kell nyugodnia. Hasztalan fog ezentul szép asszonyok körül lebzselni, a gonosz világ azt mondja róla, hogy szemük tüzénél, égető, vidám mosolyuknál csak melegedni kiván; melegedni, mint fehér márványkandallója lángjánál, hol a sziporkázó, aranyos tüzbe nézve, a hidegségre, hamura, sötétségre gondol, mely minden égésnek s igy a fiatalság boldog égésének is elmaradhatatlan következménye. Nem kerülhette ki ő se, a gyászos öregség már itt van, az életnek nemsokára vége lesz; Melaniera s annyi másra... soha sem gondolhat többé.
Igazán ideje volt, hogy ennek a kiélt, öreg bolondnak oly kiméletlenül felnyissák a szemeit, igy füzte a megkönnyebbült férj gondolatait. No lám, nem akart Berlinbe menni, mintha neki itt Bécsben még keresni valója volna s mintha valami makacs reménység még visszatartaná.
Szentegyedy legalább szentül meg volt győződve, hogy a herczeg Melanie miatt akart maradni, a mi őt végtelenül elkeserité és hiuságát érzékenyen sértette.
A hivatalos órák kellemes pletykázás közt hamar elmultak, Gábor hazafelé indult.
A tavaszi égen felhők borongtak, csak itt-ott látszott az égboltnak egy-egy világos, tiszta foltja. Valami enyhe, bágyadt, homályos világitás volt az utczákon, mely hasonló volt a folyamok belsejében levő nyugodt, fénytelen világossághoz. A felhők, mint ott a hullámok, mérséklik a nap erejét és kisugárzását.
Hősünk elnézte a felhők futását, mintha nem is népes, izgatott, forrongó nagyvárosi utczákon menne. Nehány boltba betért és Melanienak apró tárgyakat, nyalánkságot és virágot vásárolt.
- Kárpótolni akarom őt a herczegéért, gondolta mosolyogva és kitörő örömet érzett a dévaj tréfák fölött, melyekkel nejét a herczeggel boszantani fogja.
Egyik kirakatban apró főkötőket és kicsi kékszalagos mellénykéket látott, bizonyos, alig nehány arasznyi világpolgárkák számára, kiknek világrajöveteléről fiatal anyák oly boldogan álmodoznak. A nevetségesen parányi főkötő nem menne rá egy jókora piros almára, és fogadást merne ajánlani, egy ellen tizet merne tenni, hogy a kékszalagos mellénykét nem tudná ráhuzni a hüvelykujjára... nem bizony.
Mégis, elejtette e gondolatot. Hogy menjen ő be, ilyen kaczagtató semmiségeket, ily feltünő holmikat vásárolni? Mit mondana hozzá a külügyminiszter, ki azt akarná, hogy hivatalnokai lendületes jegyzékeken, a felidézendő véres háboru diplomácziai előkészitésén törjék fejüket s ne tegyék ki magukat a boltoslegények gunyjának s bizalmaskodó szemhunyoritásainak? A családi titkot e vásárlás által dobra ütni, biz ez nem mutatna nagy diplomácziai hivatottságra s az elfoglalt hivatalos állás méltóságán veszedelmes csorbát ejtene.
Aztán mit mondana hozzá Melanie? Nem venné-e rossz néven az illetlen beavatkozást az ő édesanyai jogaiba: bizonyos apró legényke, vagy kisasszonyka toalettjéről gondoskodni?
Micsoda oktalanság volna elárulni a fiatal asszony előtt, hogy nincs tulságos erős hitünk az ugynevezett gólyaelméletben. Mert ha a gólya kiszámithatatlan és ellen nem őrizhető repülésétől várnók atyai örömeink teljesülését, hogy vehetnők bizonyosra azt, mikor a gólyával a világ fennállása óta még senki sem beszélt s igy határozott igéretet egyetlen gólya sem tehetett nekünk? Honnan tudjuk mégis, hogy biztosan jönni fog s hogy ekkor meg ekkor körülbelül itt lesz?
Nejét a palota erkélyén találta. Ugy tetszett neki, hogy a fiatal asszony hirtelen eldugott valamit, a min az előbb buzgón dolgozott; valami kis rózsaszin foltot, nem nagyobbat egyik pirba borult arczocskájánál.
A jókedvü férj abban a megrögzött gyanuban élt, hogy az elrejtett rózsaszin valami nagyon hasonlit azon világos szinü selyemszövetekhez, melyeket a kirakatban kitett liliputi mellénykék hófehér csipkés hálózata alul kifényleni látott. Azt azonban egész bizonyosan megállapitotta, hogy neje nem báliruhán dolgozik, mert soha, egyetlen szalagot sem varrt a maga ruhájára, a maga kedvéért.
Gyöngéden tudakozódott neje egészségi állapota felől, s átadta ajándékát.
- Sajnálom, hogy meg kell önt szomoritani egy kissé, mondá enyelegve és leült neje mellé, Ferrari herczeg öregsége hivatalosan konstatálva van.
Röviden elmondta a nap nagy eseményét és ragyogó tekintetükből, a mit váltottak, egymásra nevető arczukból megláthatta volna a herczeg, hogy sorsa nem ébresztett sajnálkozást a nő szivében, a kinek virágzó fiatalságát le akarta győzni öregségével.
Bizalmas, boldog beszélgetésen kapta őket az alezredes. Engedelmet kért, hogy bemutathassa Melanienak kedves barátját, egy tekintélyes félhivatalos lap szerkesztőjét, a ki férjének nagy tisztelője, s a ki nagy sulyt fektet arra, hogy a birodalom helyzetéről megismerje Gábor véleményét.
A szerkesztő a világ legkedvesebb erkélyén mutattatott be Melanienak, virágok és déli cserjék között, a mint hintaszékén hátradőlve, szeretettel férjére függesztette fénylő szemeit, s megnyerő nyájassággal fogadta a szerkesztőt, a kinek az ő szerelmetes uráról oly hizelgő véleménye van. A beszéd napihirek körül forgott. A szerkesztő ugy tele volt ily hirekkel, mint a mellette zöldülő leánder apró rózsaszin bimbóval. Azután áttért Ferrari herczeg balesetére - igy nevezte bukását - és a nagy változásokról beszélt, melyek ily hatalmas és öreg fenyő kidőlését okvetlenül követik.
- A fiatalabb fenyőknek több világosság és meleg jut, és szabad tér, hogy kedvükre felnőhessenek.
Az alezredes ezt talpraesett és igen okos gondolatnak nyilvánitotta és szomoruan jegyezte meg, hogy öcscse nem becsvágyó, helyzetével meg van elégedve, nincs meg benne a nagyemberek türelmetlen, mohó szomjusága a hatalom forrásai után. Röviden: az ő Gábor öcscse szerény, bátortalan, mondhatná lusta ember; pedig nagy dolgokra volna hivatva születésénél, vagyoni állásánál és kiváló tehetségeinél fogva.
Ezalatt a „szerény” ember ujra feléledni érezte lelkében azt a diadalmas akaratot, melylyel a császári városban néhány év előtt annyi sikert ért el. A kicsinyes féltékenység, a családi életből eredő izgalmak, szeszélyek és indulatok elnyugodtak immár. Az egyensuly lelkében ujra helyreállt. Melanie anya lesz. Életükbe visszaköltözött ujra a bizalom s a zavartalan boldogság hüvös nyugodtsága. Elméjét nem gyötörték már sötét tünődések, a békés otthon ujra biztositva van.
Legalkalmasabb idő a férfi életében, hogy a közpályán nagyot merjen és nagyot nyerjen; hogy merész czélokat tüzzön ki, s azokat elérje. Jól ismerte ő a császári város intéző köreinek hangulatát, s a Ferrari herczeg bukása, mint egy éjszakai villámlás, egy pillanatra megmutatta neki azokat az életveszélyes szakadékokat, melyeket óvatosan kerülnie kellett. Az utolsó hetek izgalmai közt is figyelemmel kisérte az eseményeket, a szinfalak mögött lefolyó titkos cselszövényeket. Oly hatalmas embernek leszoritása, a minő a herczeg volt, a háboru-párt erejéről és határozottságáról tanuskodott. Neki ehhez a párthoz kellett csatlakoznia, de okosan, bizonyos kibuvó ajtócskákról gondoskodva.
Most, a mint szivéből nevetett nagybátyja buzgalmán és ártatlan cselszövényén, hirtelen elhatározta, hogy szint fog vallani. Nehány oda vetett, ruganyos mondatban akart véleményt mondani az eseményekről; jól tudta, hogy a hirlapiró fantáziája ugyis kiszinezi azt, s nyilatkozata, ebben a meghamisitott alakjában, mindenfelé feltünést fog kelteni.
Neje kezét megfogva, gyöngéd mosolylyal hajolt le hozzá, aztán hirtelen fölegyenesedve, vendégéhez lépett.
- Nemde, uram, szép innét a császári város? Mondhatom, nagyon megszoktam Bécset és szivemből szeretem. A mi Pestünk lassan fejlődik, szegény. Hisz olyan nemzet fővárosa, mely fegyverben töltött sok századot, mig más, boldogabb népek mivelődtek. A magyar jó katona most is és teljesiteni fogja kötelességét, ha a harczok órája üt.
A magyar kérdés néhol aggodalmakat kelt de a mennyire én népemet ismerem, a háboru nagy olvasztókemenczéjében minden széthuzó érdek és törekvés egyetlen nagy elhatározásban olvad össze: megmenteni a trónt és birodalmat. Azt pedig fölösleges volna hosszasan bizonyitani, kedves szerkesztőm, hogy hadseregünkben vannak Európa legvitézebb és legképzettebb ezredei... Hanem nézze, a nők nem szeretik, ha politikával untatják őket. Legyünk tekintettel a feleségemre: mondja el ön, kedves szerkesztő ur, legujabb regényének tárgyát, mert mi nagyon szeretjük az ön müveit. Bámulatosan ir. Van egy jelenet például a „Rokonok” czimű regényében, mely egészen Jókaira emlékeztet; Jókai a mi legjobb regényirónk.
Könnyedén, mosolyogva, odavetve beszélt, mint a ki nem fontolgatja szavait s szavai szivéből jönnek. De a hirlapiróra nagy benyomást tett. Ő szakértő volt: kiérezte, hogy a hanyagul összefüzött néhány szóban egész politikai programm van. Állásfoglalás volt ez a bukott herczeg nézetei ellen; azon nézetek ellen, melyekért a herczeg állásával fizetett.
A Szentegyedy óvatos, szintelen, csaknem fukar beszédének igénytelensége nem tévesztette meg a hirlapiró itéletét. A rövid beszédben volt valami száraz világosság, mely nem kerülte ki figyelmét s a látszólagos szürkeség mögött a nagyratörő férfi becsvágya lüktetett.
Jól megjegyezte magának ezt az embert, a ki nyugodtan nevetgélve utasitja vissza nagybátyja azon kétségbeesett kisérleteit, hogy öcscsét ünnepiesebb, érdekesebb s a mi fő, hosszabb nyilatkozatra kényszeritse.
- Elszalasztja a jó alkalmat, mormogta kedvetlenül az alezredes, és másnap reggel ragyogó arczczal olvasta a félhivatalos ujság öthasábos czikkét, melyben Szentegyedy Gábor „fellépése” volt méltatva. A jó öreg sok olyant talált ugyan a czikkben, a mit öcscse másképp mondott, vagy sohasem mondott, de a czikk maga eseményszámba ment, mohón olvasták mindenfelé.
Hanem beavatottak között a legnagyobb meglepetést az keltette, hogy Szentegyedyt a miniszter ebédre hivta s hosszas megszólitással tüntette ki.
Évek óta ő volt az első magyar, a ki ebben a szerencsében részesült.

XXVII.
Silbermanné sohasem volt képes leányát megérteni, nem is fejlődött köztük soha benső viszony. Most kétszeres gyöngédséggel vette körül, még gondolatát is leste, de Melanie tartózkodó és türelmetlen volt vele szemben.
A bankár ragyogó arczczal járt-kelt a világban, Ferrari herczeg bukása felett hamar napirendre tért s tevékeny, nyugtalan esze uj tervekkel, a jövővel foglalkozott. Veje emelkedése felizgatta képzeletét; erősen meg volt győződve róla, hogy nemsokára széditő magasra emelkedik.
Leánya állapota annyiban érdekelte, mert nagyon szeretett volna egy szőke fiucskát. Elhatározta, hogy unokájának nevére nagy összeget tesz be valamelyik bankba. Szilárdan föltette magában, hogy a nagyapai tisztet kellő méltósággal fogja viselni s ugy rémlett előtte, hogy szélsőségig menő engedékenységével unokáját magához szoktatja.
Gábor urat ritkán lehetett most otthon találni. A dicsvágy fejébe szállt, mint a könnyü burgundi bor, melyet ebéd közben bőségesen iszogatott. Államügyek és udvari pletykák; titkos jegyü sürgönyök és egy sikerült élcz; komoly tanácskozások és feszes külügyminiszteri ebédek nagyon igénybe vették szegényt.
A készülődő nagy esemény már előre vetette árnyékát: az egész ház örökös izgatottságban élt.
A fiatal asszony minden szeszélye teljesült, az egész háznép az ő kizárólagos rendelkezésére állott. Kedvében igyekezett járni minden ember és minden szemből több gyöngédség sugárzott feléje, mint máskor. A kertész legszebb virágait szakitotta le neki s a szakács napjában négyszer-ötször alázatosan megkérdezte, nem kiván-e valamit, mert ilyenkor - itt elpirult és zavarba jött - ...ilyenkor nem jó elfojtani egyetlenegy kivánságot se. Jobb, ha kiüt rajtunk minden vágyunk, mint a himlő; ha bennünk marad, jobban belébetegszünk.
Szebb hasonlat nem jutott hirtelen eszébe. Melanie e napokban nem igen tudta méltányolni az ő hasznos müvészetét: sültjét, édes tésztáit, mindenféle szakácsremekeit.
Egy este, mikor már az alkony fénye eltünt a felhők arczáról, Gábor egyedül lelte feleségét.
A szobában sötétedett, a butorok mély árnyékot vetettek köröskörül; alakjuk összefolyt s a nappal oly kedves és barátságos zongora, mint valami idomtalan szörnyeteg, egészen beleolvadt a homályba.
Kint egészen sötét volt; a nyitott ablakon nem fútt be a szél; a függönyök mozdulatlanul függtek aranyozott tartójukon.
Az óra valahogy elállt s a nagy szoba csendjét most nem zavarta meg semmi hang.
Gábor egy lépést sem látott előre; csengetett, hogy a gyertyákat gyujtsák meg, de a fiatal nő, a ki a diván egyik szegletében összehuzódva ült, sötétben akart maradni továbbra is.
- A világosság bánt, szólt halk, panaszos hangon, rosszul érzem magamat. Nem tudod, Gábor, mennyit szenvedek.
Szentegyedy leült neje mellé s forró, száraz, kis kezét ajkaihoz emelte.
- Beteg vagy, lelkecském? kérdezte és a kedves, kis arczot közelebb vonta magához. Miért nem hivtatok orvost?
A nő ingerülten szakitotta félbe beszédét.
- Miattad szenvedek és ő miatta; meg fogok halni.
Gábor ijedten védekezett.
- Látod a sötétség milyen komor gondolatokat ébreszt benned. Miért beszélsz a halálról, mikor az élet benned oly erővel kering, mint a baraczkfa gallyában, mikor a rügyek először bujnak ki a gyönge háncs alól?
A fiatal asszony idegesen rázta fejét.
- Nem gondolok semmire, csak arra, hogy könnyen meghalhatok. Mily könnyelmüen kiteszitek ti férfiak a nőt a halálos veszedelemnek s ha szenved, nem törődtök vele. Ti csak kevély örömet éreztek a felett, hogy fiatok fog születni.
A férj zavartan csittitotta.
- A fájdalom a ti osztályrészetek, igaz, de örömötök is kétszeres. Légy béketürő, drágám, az orvost azonnal elhivatom.
Melanie siró hangon válaszolt.
- Tud is rajtam az orvos segiteni!
- Mégis, mi bajod van? Fájdalmat érzesz? Hol fáj, szivecském, majd én meggyógyitom.
- Sokat állok ki, Gábor, nagyon félek attól, a mi következni fog. Ugy érzem magamat, mint a kit valami mély, nagy vizbe dobtak s uszni nem tud. Egész valóm összeborzong azoktól a hideg, szürke, utálatos hullámoktól, melyek fejem felett összecsapnak, s melyek el fognak nyelni. Meghalok Gábor s nem fogom ismerni őt, a kit a szivem alatt hordok.
Könyei megeredtek és sokáig, keservesen sirt.
A férfi szivén rémület vett erőt. Ha ez előérzet volna, csalhatatlan sejtelme annak, a mi következni fog! Ha Melanie meghalna és sohasem ismerné kis fiát, a kiért oly sokat szenvedett! Most ez a szomoru lehetőség megvillant benne, s jobban áthült tőle, mintha kint a fagyos földön órákon keresztül feküdt volna. Vádolta magát, hogy e nehéz napokban fogalma se volt neje testi és lelki szenvedéseiről, hogy gyermeke anyját tizedrangu államügyek és léha szórakozások miatt elhanyagolta.
A nyitott ablakon szintelen, csillagtalan tavaszi égbolt látszott. A park fái, a gyepágyak s az utak elvesztek a szürkülő homályban; az ujhold vékony ezüstvonala nem árasztott világosságot, csak a kertészház vérvörös lámpája csillogott keresztül a tavaszi párákkal telt, langyos szürkületen.
Szentegyedy elvonta nejét a diványról s az ablakhoz lépett vele. Látta, hogy a könnyes arczocska meg volt nyulva s halantéka beesett.
A nő összeborzadt, a mint szemébe tüntek a mozdulatlan fák, az egyhangu szürkeség, a bágyadt fényü csillagok s a vérvörös lámpa.
Hevesen becsapta az ablakot.
- Fázom, mondá magyarázólag s hozzátette még, az az irtózatos piros lámpa olyan, mintha sirboltban égne; nem tudom nézni.
Gyertyát parancsolt. Férje nyugtalanul aludt ezen az éjszakán és nem tudta levenni szemét neje nyugtalan arczáról, a mint mély, erős álomba merülve kibontott, kuszált hajjal feküdt párnáin.
- Ha belehalna, gondolta a férfi, és rémületében szinte felkiáltott.

XXVIII.
Ismét két hónap telt el, nyár közepe volt.
Silbermannék falura vitték leányukat, nehogy a rekkenő hőség, a forró éjszakák, az átizzott, rossz levegő megártson neki.
Bécshez közel volt nyaralójuk, sötétzöld tetejü, apró tornyocskákkal megrakott, világos, derült urilak, melynek platánfái alatt a fiatal asszony nyugalmat, friss levegőt, életkedvet remélt.
Férje a városban ebédelt s csak az estét töltötték el együtt.
Bizalmas, kedves esték voltak azok. A verandán esteliztek, körülöttük mindenütt sötétség borult a fákra, csak az ő lámpájuk fénye szürődött át a lombokon. A bankár vidám történetkéket beszélt, s hangos, érczes nevetése messzi hangzott az éjszakában.
Néha karcsu pezsgőpalaczkok durrogtak mintha megannyi pisztolylövés volna - s a család tagjai egymás egészségére üritették poharukat.
A hüvös, átlátszó, holdfényes éjszakában karonfogva járt fel s alá a nyárilak fái alatt Gábor és Melanie s beszélgetésük örökös tárgya a gyermek volt, a kit sóvárogva vártak mindaketten.
Ha szentjánosbogár világitott a bokrok alján; ha az elült madarak álmukban egyet-egyet csipogtak; ha, bár szél se volt, megrázkódtak a fák, mintha élő, érző, töprenkedő lények volnának: akkor a fiatalok képtelen ábrándokat szőttek s képzeletük rózsás angyalfejekkel népesült be.
Egy reggel Melanie igen rosszul érezte magát. Vére mind a fejébe rohant, aztán halotti sápadtság boritotta el arczát. Arczocskája, nyaka, kezei oly sárgák lettek, mintha cseppentett viaszból volnának.
Silbermanné félrevonta vejét és nehány halk szót váltott vele.
- Menj el itthonról, Gábor, órája eljött. Aztán siess haza, könnyebb lesz neki, ha tudja, hogy a mellékszobában vagy, mig ő szenved.
Melanie nyugtalanul figyelt rájuk.
- Ne hagyj itt magamra, félek.
Tágra nyilt szemében az eddiginél is nagyobb rémület tükrözött.
Kint sütött nap, az éjjeli harmat már felszáradt, a Bécs felé vezető országut ebben a pillanatban üresen fehérlett a szikrázó verőfényben, egyetlen kocsi, egyetlen járókelő se volt rajta.
Gábor maga hajtott; az országut fái, a bokrok, az utjelzők sebesen iramodtak el mellette, mintha mindannyian a magányosan álló nyárilak felé futnának, melyet ő elhagyott.
A válság tehát itt van. Neje most éli át fiatal életének legnehezebb óráit. De hát átéli-e?
Haragosan megcsapkodta a lovakat s a könnyü szekér elveszett a szürke porfelhőben.
Egyszer csak vele szemben az orvos fogata bukkant fel. Ugy tetszett neki, hogy az orvos kocsisa igen lassan hajt s az orvos ur igen kényelmesen veszi a dolgát.
Megállitotta lovait s a hintóhoz lépett. Az orvos nyugodtan és barátságosan nézett rá aranykeretü szemüvege mögül s néhány kérdést intézett hozzá.
- Ne csináljon olyan kétségbeesett arczot, mondá hidegen, minden nap millió meg millió asszony esik tul rajta.
- Nem késik el, orvos? felelte Gábor, óráját nézegetve.
Az orvos mosolygott.
- Dehogy. Még legalább hat óránk van addig.
Kezével üdvözölte és tovább hajtatott.
Gábor összeborzadt. Még hat óráig fog tartani! Képzeletében látta nejét kinok közt vergődni, melyeket nem lehet megröviditeni, sem enyhiteni.
Feje fölött a nap magasra emelkedett; fehér falú, derült nyaralók, jól ápolt gyümölcsösök és virágos kertek mellett hajtott el, jókedvü emberekkel találkozott, messziről Bécs templomtornyai s középületei ragyogtak.
A napsütött mezőkön munkások mozogtak s szemközt jövő meszesszekér tetején lomhán nyujtózkodva, egy fiatal ficzkó tele torokkal énekelt.
A külügyminisztérium kapusa mosolygva mondott neki jóreggelt, de a komor, nyugtalan arcz látása megijesztette. Azt hitte szegény öreg, hogy valami nagy baja történt a birodalomnak. Ha nem lett volna jó nevelése, szinte megkérdezte volna a tétován járó magas alaktól, a ki vállai közé huzott fővel ment fel a lépcsőkön: „Kegyelmes ur, talán háboru lesz?”
Odafent a miniszterhez hivták, a ki fontos jegyzéket mondott tollába. Ő nagyméltósága nagyon jókedvü volt s a porosz kérdésről beszélgetett vele.
- Mához egy évre visszavesszük vasmarkából Sziléziát, mondá s kövér, hófehér ujjait nézegette. Addig megkötjük a szövetségeket s diplomácziailag előkészitjük a háborut.
Azután szellemes, de kissé hosszadalmas fejtegetésekbe bocsátkozott Poroszország pénzügyi erejéről és hadseregéről. Futólag megérintette a lehetőséget, hogy Napoleon szövetséget ajánl a porosz ellen.
- Természetesen nem fogadjuk el, tette hozzá s finom mosoly játszadozott ajkai körül, mert nem akarjuk megosztani vele sem a dicsőséget, sem a győzelem eredményét. Ausztria elég erős arra, hogy a parvenü Poroszországgal egymaga végezzen.
Aztán elmondta, hogy a berlini osztrák katonai attasé egy uj puskáról ad hirt, melylyel a porosz hadsereget tavaszra felfegyverzik.
- Mintha puskák, s nem a katonák vitézsége döntené el a háborut, szólt és egy csipet burnótot vett egy aranyszelenczéből, melyet az orosz czártól kapott ajándékba.
Szentegyedy feltünő szórakozottsággal hallgatta ő nagyméltóságát, a kinek végre feltünt a fiatal osztálytanácsos halvány, feldult arcza.
- Talán valami jó hire van számomra, kezdte, s kimért, elegáns nevetésre fakadt, miközben száját csak egy kissé nyitotta ki.
Szentegyedy megütődve pillantott reá. Mi van arczában, a mi arra mutat, hogy örvendetes hireket rejteget?
- Nos, tette hozzá a miniszter, Szentegyedy kérdő és csodálkozó tekintetére válaszolva, azt hittem, ön mint született diplomata temetési arcz alá rejti kitörő örömét. Vagy valami rossz hirt kapott hazájából, mondá aggodalmasan, melyről még nincs tudomásom? Pesten kiütött a forradalom?... Vagy mi lelte?
- A feleségem beteg, mondá Szentegyedy, a tartózkodás és illem korlátain tulcsapó keserü türelmetlenséggel, s a nő élete ilyenkor hajszálon függ.
Ő nagyméltósága, mint nagy diplomata, egyetlen mozdulattal sem árulta el, hogy ő nagyobb dolgokat várt. A háboru előkészitésén fáradozó osztrák diplomácziai gépezet fejét mit érdekli egy asszonyka betegsége? Mit törődik egy csecsemő világrajövetelével ő, a ki véres háboru felidézésén töri fejét, melyben ezer meg ezer emberélet fog elpusztulni?
Mégis eleget tett a társadalmi követelményeknek, nehány közönyös vigasztaló szót mondott s Szentegyedyt haza küldte.
- Aztán üdvözölje nevemben a kis osztrák állampolgárt, mondá derülten s bucsuzásra hanyagul odatartotta az ujjahegyét. A kis kölyök bizonyára ellenségem lesz, hogy a porosz háboruval nem várok még vagy husz esztendeig. Milyen ragyogó kilátása nyilna megszerezni a Mária-Terézia-rendet! De husz év mulva hozzon szinre valami dicsőséges háborut az apja, ha ő lesz külügyminiszter. Én már akkor a föld alatt leszek, nem csinálom Ausztria történelmét... A felesége beteg, mormogta ő nagyméltósága, a mint Szentegyedy mögött az ajtó bezárult, s már elvesztette fejét. A birodalom nagy érdekével semmit se gondol, mihelyt személye van érintve. Ez a század helytelen iránya. Az emberek önzők.
Ezen kétségtelenül bölcs és mélyértelmü megjegyzések után a miniszter munkához fogott. Az ismeretes mosoly, melyet a világban járva álarcz gyanánt viselt, eltünt arczáról s fáradt, unott kifejezés váltotta fel.
Ezalatt Szentegyedy őrült sebességgel hajtott haza. A lovak patkója szikrát csalt ki a kerámit kövezetből; a kik látták, megdöbbentek sötét, haragos nézésétől. Mikorra haza ért, lovairól szakadt a tajték. Fel akart menni a lépcsőn, de mást gondolt s egy kerti székre ült le. Szemét a földre függesztette, minden lépésre, mely a nyári lakból hangzott, felemelte fejét.
A kertben csend és béke volt, Szentegyedy pedig háborgó gondolatokkal foglalkozott.
A gyermekről gondolkozott, a ki annyi fájdalmat, aggodalmat és szenvedést okoz, bár még világra se jött. Még meg se született, már is megindulást, rémületet, kétségbeesést tud ébreszteni a szülők szivében. A mig meg nincs, vágynak utána, és nélküle üres az egész világ. A mint megvan, nyomor, lehangoltság, bánat jut osztályrészül azoknak, a kik utána áhitoztak.
Eszébe jutott, mily örömet érzett a hir hallatára, hogy neje reményteljes állapotban van. Mindig csak a fiut várta, nevének örökösét, a ki életének büszkesége lesz. Arra egy pillanatig se gondolt, hogy Melanie életével fizetheti meg reményük teljesülését.
Most, a bizonytalanság és magábaszállás e rettentő pillanatában keserüen vádolta magát.
A nőt, a ki fiatal, erényes szépségét neki adta, a kivel a szerelem s a boldogság annyi édes emléke köti össze, ezt a jól ismert, szeretett, drága lényt feláldozta egy ismeretlennek, egy megfoghatatlannak, egy siró-rívó kicsi jószágnak, a kiről még semmit sem tud, a ki, meglehet, szeretetét sohasem fogja szeretettel viszonozni s a ki talán eddig nyugalmas és derült életét folytonos csalódásra s emésztő gondokra forditja.
Csodálatosan tisztán emlékezett egy beszélgetésre, melyet a családról s a gyermekekről valamelyik jó családatyával folytatott.
Az a boldog, mondá az illető ur, a kinek gyermeke nincsen. Nekem jó gyermekeim vannak, egy ellen sincs kifogásom s én élek-halok értük, azért beszélek igy. Minél jobb, kedvesebb a gyermek, annál több bánatot és nyugtalanságot okoz. Életünk egyik fele abban telik el, hogy gyermekek után sóvárgunk; s a másik fele aggodalom és szomoruságból áll, melyet miattuk érzünk. Az az ember, a kinek gyermekei vannak, ha igazán szereti őket, nem független, erős férfi többé: gyermekeinek nyomoruságos rabja. Se gondolata, se érzéseit se meggyőződése, se tette nem oly szabad és igaz többé, mint azelőtt. Mint a nap képe a legkisebb harmatcseppben - minden legkisebb cselekedetében szülői szeretetének fénye ragyog; óvatosabb, félénkebb, megalkuvóbb lesz; megremeg a legkisebb széltől, melyben kisfia meghülhet s érdeklődik a világ legelhagyottabb pontja iránt, ha ott difteritisz-járvány lép fel. Hogy követhetne az ilyen ember nagy czélokat, mikor elméjét és képességeit ezer meg ezer apró, jelentéktelen dolog veszi igénybe? Sőt még azt is mondhatom, hogy a gyermek bennünket rosszabbá tesz s összezavarja erkölcsi fogalmainkat a jóról és rosszról. Hány dolgot itélünk meg enyhén, mert gyermekünk követte el! Mennyi apró bünt követünk el, az önzés, hiuság, kapzsiság büneit, hogy gyermekünk előtt az élet nehéz utját egyengessük s jólétet szerezzünk számára!
A mi rendszerünk, a gyermeknek családi körben való nevelése, elhibázott dolog. A spártaiak gyermekeit az állam nevelte, hogy a spártai férfiak jobban a hazának s a közügyeknek élhessenek...
Ezek a gondolatok most megrohanták szivét s nagy fájdalmat okoztak neki.
Egyszerre lépteket hallott, egyenesen feléje tartó, nehéz lépteket.
Az inas volt, örömtől kipirult arczczal, sapkáját a levegőben lóbálva. Alig tudott szólni, ugy elfulladt a nagy sietés miatt.
- Nagyságos uram, megtörtént.
Szentegyedy nem is hallotta mit beszélt, rohant fel a lépcsőkön, két-három fokot keresztül ugrálva, neje hálószobája felé tartott.
Szive hevesen dobogott, mikor belépett.
Melanie az ágyban feküdt; kék selyem vánkosok és ágytakaró enyhe fénye esett kimerült, halálsápadt arczára; keskeny, bájos homlokán még rajta volt a kiállott szenvedések veritéke. Tekintetét belépő férjére emelte, de nézése szomoru volt, szeméből nem sugárzott a boldog anya szenvedélyes elragadtatása.
Az orvos a bábával beszélt, mindketten zavartak voltak s Szentegyedy hiába várta, hogy elébe hoznak egy pólyás kis holmit s gratulálnak, hogy fia született. Figyelt, nem hall-e gyönge, csilingelő sirást s nem mozdul-e meg valami az asztalon?
Neje ágyához lépett s kezet csókolt neki, aztán zavartan s várakozással nézett körül. Melanie megragadta férje kezét és zokogott. Az orvos közelebb jött és hideg, nyugodt hangja kissé remegett.
- Nem szabad felizgatni magát, nagyságos asszonyom; minden izgatottság életveszélylyel járhat. Ön nem oka, nem tehet róla.
Aztán Szentegyedyhez fordult.
- A gyermek halva született. Ő nagysága a veszélyen tul van. Mi mindent megtettünk, édes uram.
Szentegyedy érezte, hogy torka összeszorul s hogy keblét hangtalan, görcsös sírás emelgeti, mely kitörni nem tud.
Egy perczczel előbb még az anyát féltette, s mikor az anya megmaradt, majd megszakadt szive a gyermekért.
Melanie, haragos, sötét pillantást vetett maga körül. Sokkal jobban ki volt merülve, hogysem mozdulni, vagy szólni tudott volna, de arczán oly kétségbeesés látszott, mely a jelenlevőket mélyen meghatotta.
Szentegyedy letérdelt a nő ágyánál s szép, büszke, fekete fejét neje hideg kezecskéjére hajtotta.
Félig eszméletlen állapotban, mintegy ködön vagy vékony falon keresztül hallotta az orvos szavait.
- Kifejlett erős fiucska volt, szakasztott az apja. Nem nézi meg?
Kezével elutasitó, heves mozdulatot tett. Sirt...
Mikor este a harmadik szobában a kicsi testet ezüstös koporsóba tették, az anya, bár semmit sem hallott, ösztönszerüleg felsikoltott.
- Most szegezik be a koporsóba. Hallom, ahogy a szögeket beverik. Gábor, ne engedd szegény kis fiamat! hideg lesz odakint a lelkecskémnek... Ne vigyék el, ne vigyék el!
Füleit befogta s fejét zokogva a párnák közé rejtette; aztán elájult.

XXIX.
A fájdalom első rohama elmult. Szentegyedy nehány levelet irt, miközben könye a papirra folyt.
Nehány nap előtt az államgondoknál sokkal inkább azon törte fejét, mit fog anyjának táviratozni, ha fia születik? Különböző távirati szövegeket készitett erre az alkalomra s egygyel sem volt megelégedve. Az egyik tulkomolynak, másik nagyon is tréfásnak, a harmadik kissé homályosnak tetszett előtte. A legjobbnak mégis ezt találta s leirva készen is tartotta: „Nagymama vagy. Unokád fiu-e vagy lány, nézd meg magad. Melanie teljesen jól érzi magát”...
És most vidám hangu távirat helyett levélben irta meg, mi történt. „Gyönyörü, kifejlett, nagy fiacskám született, irta a többek közt, de holtan. Isten adta, Isten elvette”...
Sok idő telt belé, mig zokogástól többször félbeszakitott levelét befejezte.
Anyjának ezen a hangon irt, de egyik barátja másforma levelet kapott tőle. Ebben nem használt bibliai mondásokat, hanem kiöntötte lelke egész keserüségét. „Nem tudok megnyugodni a gondolatban, irá, hogy Isten ujját lássam kis fiacskám halálában. De hisz ő nem halt meg, mert suhasem élt, csak néhány hónapig mozgást vitt végbe.
A hogy nem látom a gondviselés nagyszerü bölcseségét abban, hogy egyetlen hideg májusi éjszakán mind lefagy a fák virága, a nélkül, hogy valaha gyümölcs fejlődnék belőlük: épp ugy nem látom be, mért kellett elpusztulni a parányi teremtésnek, a ki életre rendeltetett, mielőtt élt volna?.. De hagyjuk a töprenkedést: mire való az? S egyáltalán mire való az egész élet? Mi értelme van az életnek s mindazon érzésnek, melyet az bennünk ébreszt? Tulajdonképpen az élet: mi? Egy nagy sötét farkasverem, melybe, ha belehulltunk, nem látunk, nem hallunk semmit abból, a mi közelünkben történik. Csak egy tenyérnyi szürke foltot látunk fejünk felett: azt égnek nevezzük...”
Feje égett s rettentően fájt, mire leveleit elvégezte. Ez alatt elhozták a kis ezüst koporsót s az orvos a kis testet egy kendőbe burkolva beletette. Nemsokára le volt szögezve s oda tették a Melanie szalonasztalára, selyemkaszettek s csecsebecsék közé. Alig volt nagyobb a szép asszony egy keztyüs dobozánál.
A nyitott ablakon akadálytalanul beözönlött a napsugár; a sok csipke- és selyemszövet enyhén fénylett s egy régóta nyitvafeledett illatszeres üveg telelehelte a szobát frissen szakitott gyöngyvirág szagával. Minden ugy volt itt, a mint Melanie hagyta. Ugy tetszett Gábornak, mintha ebben a pillanatban lépett volna ki a fiatal asszony az ajtón; mosolyából, fénylő tekintetéből még maradt itt valami...
Délután a külvárosban egy zárdát keresett fel, hol magyarországi ferenczrendiek laktak.
Azt mondták neki, hogy engedélyt kell kérni, másképp a kis halottat nem temetik el.
Belépett a nehéz, tömör ajtón s alacsony homályos folyosóba jutott. A piszkos, fekete falra roppant nagy fafeszület volt fölszegezve. Alatta a kőkoczka egészen ki volt kopva a sok térdeléstől. Az épület négyszögletü volt s a középen szük, nedves udvart zárt körül. A magas falaktól ez udvarba sohasem juthatott be a napfény, a nedves talajon zöld moha s penészvirág nőtt, mint a sirokon. A falakra beteges vadszőllő kuszott fel, néhol erőtlenül hulltak le száraz, ölelő karjai. Az udvar egyik szögletében kerekes kut állott, tetejéről leesett a bádogvitorla, a kerék fogai a vénségtől kitördeltek, a rozsdás lánczon félig elrothadt veder himbálózott s bent a kutban a feketés, egészségtelen, rossz szagu viznek nem volt sem tükrözése, sem fénye, mintha halott embernek szeme volna.
A folyosón alacsony ajtók nyiltak egymás mellett, hasadásukon szabad utja volt az őszi szélnek. Egy öreg, pergamenbőrü szentatya jött elő valamelyik sötét fülkéből s olvasója csörgött, a mint egyet-egyet lépett.
- Beszélhetek a rendfőnökkel? kérdezte Szentegyedy s a rozzant lépcsőkön a barát után indult.
Kisérője nem felelt, hanem kinyitott egy üveges ajtót s a látogatót előre bocsátotta.
A rendfőnök kövér, gömbölyü ur volt, szürke haját a halántékán előre simitotta és fogatlan, húsos száját különös módon félrehuzta, mikor beszélt.
Szentegyedy előadta kérelmét s a pap egykedvü arczczal nyult toll és papir után, hogy a temetési engedélyt megirja. A főtisztelendő atya éppen uzsonnája mellől kelt fel s az ott hagyott asztalon kivánatos sonkaszeletek pirultak s gránátszinü sashegyi csillogott egy termetes palaczkban.
- Ez engedélyre a gyermeket el fogják temetni. Az egyház nem temetheti el, édes fiam, mert még nem volt megkeresztelve s igy mint pogány halt meg. A rendes sirok közt nincs is neki helye; temetőn kivül földelhetik el; különben a sirásó tudja, mi a kötelessége.
Szentegyedyből kitört a rég fojtogatott indulat.
- Hát nem temetik el rendesen? Az egyházi törvények szerint szegény kis fiacskám pogány?
Aztán a világfi kerekedett benne felül s kivette tárczáját.
- Nem lehet ezen segiteni, főtisztelendő ur? Én nem bánom, akárhová temetik, de a nők sokat adnak az ilyesmire.
- Világnak fia, válaszolt a pap kenetteljesen s alázatos fejtartással, nem segithetek rajta. Én az Isten szerény szolgája vagyok és az egyházi törvények Istentől vannak.
Kényelmes karosszékben ülve szeliden és nyugodtan figyelte a pap a fiatal apa mozdulatait, s még mindig igen kevélynek és makacsnak találta a csapás után, melylyel az ég meglátogatta.
Két kövér hüvelykujját egymás körül forgatta; aztán mikor látta, hogy vendége nem mozdul és megnémulva, megkövülve ül helyén, egy türelmetlen és sóvárgó oldalpillantást vetett a piruló sonkaszeletekre és húsos ajkait s két szemét összehuzta, mintha sashegyit szürcsölne.
Szentegyedy végre feleszmélt, a temetési engedélyt magához vette, s köszönés nélkül ment le a lépcsőn.
Este a sirásó eljött a kis koporsóért. Szentegyedy befogatott s beültette maga mellé; aztán a temetőhöz hajtatott. A nagyvárosi temető rettenetes utvesztőjében, a holdfényben kisértetiesen fehérlő sirkeresztek között ráakadtak az elkülönitett térre, hová a még meg nem keresztelt gyermekeket temetik.
A sirásó másfél lábnyira ásott le a földbe, a kis ezüst koporsót, mely egyszerü fekete fakoporsóba volt zárva, beleeresztette s a nyirkos földet ráhányta. Aztán letérdepelt, elmormogott egy miatyánkot, megelégedett mosolylyal rakta zsebre a gazdag borravalót s kapáját vállára vetve nyugodalmas jó éjszakát kivánt.
Mikor léptei elhangzottak s csak a szél bujkált a temető bokrai között. Szentegyedy száraz, könytelen szemmel nézett fel a nyugodt csillagokra, melyek a halottak birodalma felett épp ugy fénylettek, mint tegnap, mikor még az ő szive tele volt kedves reménynyel s életkedvvel. Ma már halottja van....
Szentegyediné betegsége négy hétig tartott, az első napokban azt hitték, hogy eszét veszti fájdalmában.
Férje nem merte neki megmondani, hogy elvesztett drága kincsüket a temető árkához közel ásták el mint egy hullott verebet, és sohasem mondta el beszélgetését a pappal, a ki szivük magzatát pogánynak nevezte.
A nő idegesen és gyakran kérdezősködött: hová temették el kis fiát? körülültették-e már sirját virággal és örökzölddel? Körülkeritették-e aranyozott vasrácscsal, s fehér márvány-sirkövére rávésették-e a nevét? A nevét! eszébe jutott, hogy annak, a kit keservesen sirat, neve nincsen. Még nem is élt, már is bánatot hagyott maga után. Egyetlenegyszer sem nyitotta ki szemecskéjét, hogy velük a lámpába nézzen; egyszer sem hallották sirása hangját; virágsziromhoz hasonló kezecskéinek mozdulatát nem látták soha.
Néhány napig eső esett s ettől Szentegyedynét még komorabb gondolatok lepték meg. Az iszapos, szennyes, jéghideg viz lehat a földbe, oda, a hol drágája eltemetve fekszik.
Alig várta, hogy férje hazajöjjön. Zokogás közt kérdezte ki, milyen volt a kicsije koporsója? tettek-e valami puhát a fejecskéje alá? a fedele jól záródik-e? Közölte vele aggodalmát: attól félt, hogy a viz rohamosan leszivárog kis fiához, hozzáférkőzik parányi testéhez és siettetni fogja feloszlását.
A folytonos sirás és önkinzás miatt gyógyulása lassan haladt, álmatlanságban szenvedett s oly sovány volt, hogy ismerősei alig ismerték meg.
Aztán jöttek a részvétlátogatások. A hölgyek komoly, ünnepélyes arczczal jöttek, érzékeny szavakban fejezték ki mélyen érzett részvétüket, pedig szivükben üresség és közöny volt. Mindeniknek ujból el kellett beszélni a szerencsétlenséget s ők, a kedves kiváncsiak nem elégedtek meg azzal, a mit ez esetről Melanie és anyja tudott, hanem részleteket kivántak. Találgatták az okot, mely a kis fiut megölte. Nem mondták a szemébe, hogy talán a fiatal anya erősen füzte magát; hanem egész sereg fekete és nem fekete föltevés, gyanitás, fürkészés, mendemonda, sőt babona került megvitatás alá.
A látogató asszonyok mindenike tudott hasonló esetet, mely vagy vele, vagy anyjával, vagy nagyanyjával, esetleg valamelyik barátnőjével történt. E pontnál különben az orvos, s a községi orvos is más-más nézeten voltak.
Ezek a beszélgetések, örökös kérdezgetések, a szomoru eset kiváncsi feszegetése mindannyiszor felujitotta a fiatal anya fájdalmát, a hányszor ez a tárgy előkerült. Sokat sirt és szeretetreméltó barátnői vele sirtak; de lassankint annyira megszokta ezt a dolgot, hogy nagyobb bánat nélkül tudott vele foglalkozni s fájdalma végre megenyhült.
Gábor anyjától nagyon kedves levél érkezett. Az öreg urasszony nem titkolta, hogy nagy veszteség érte, de vigasztalta, hogy máskor nem kell hasonló szerencsétlenségtől tartaniok. Egyuttal megirta, hogy Máriával együtt fel fog jönni s nehány hónapig gyermekeinél marad.
Melanie türelmetlenül várta, hogy anyósát lássa s hogy Máriával megismerkedjék. Ezek a gondolatok elfoglalták, már ritkábban sirt, szemlátomást tért vissza viruló egészsége és életkedve.
Egyszer megtalálta a gyermekruhákat, melyeket anyja gondosan elrejtett. A piczi kis főkötőket, apró kis ujjasokat, a diszes keresztelő dunnát, az egész szalagos, csipkés, selymes készletet, melynek nem egy darabját maga csinálta, belevarrva rózsaszinü gondolatait, boldog ábrándjait. Most már nincs, a kire rá adja, nincs, a kit öltöztessen. A mint egyenkint visszarakosgatta őket, könye patakzott, de ugy érezte, hogy ezek a könyek nem szoritják össze a szivét, nem fenyegetik megfojtással; könnyen fakadnak fel. Ez már enyhe, édes sirás volt, szinte megkönnyebbült utána és nyugodtabb lett tőle.
Szerencséje volt Melanienak a nyár is. Ha bánata télen éri, mikor szüntelenül szakad a hó az ólomszürke felhőkből, mikor a nap későn kel fel, s korán lebukik vérpiros tányérja; ha nem tud kijárni és szobáiba zárkózva tölti az unalmas, egyforma napokat: talán fájdalma későbben és nehezebben enyhült volna meg.
De nyár volt, vidám aratók vágták az aranybuzavetéseket; hegyek s völgyek zöld pompájukban álltak; madarak lepték el a bokrokat; fecskék keringtek az eresz körül; a levegő tiszta, száraz, páranélküli volt; könnyü bárányfelhők uszkáltak az örökké derült égbolton, s Melanie, a vadgesztenyefák hüvös homályában megvonulva jól érezte magát; vagy kitette magát a napsütés édes csiklandozásának, erősödött, fejlett, tele szivta magát életerővel a napsugarakban, mint akármelyik vadvirág.
Gábor örvendezve vette észre, hogy neje kedve felderül. Szabad idejét mellette töltötte s egy szép nyári alkonyatkor, mikor kis fiuk emléke előttük felmerült, a nő halkan igy szólt:
- Nem nézted meg, milyen volt?
Gábor tagadólag rázta fejét. Melanie könnyedén sóhajtott.
- Anyám azt mondja, hogy fekete haja volt, mint neked s az orra olyan volt, mint az enyém. Szép kis fiu volt. Talán ha megnéztem volna, ugy bevésődött volna emlékezetembe, hogy mindig előttem állana. Sohasem tudtam volna elfelejteni, Gábor. Igy, ha behunyom szememet, semmit sem látok belőle. Szemeim előtt szürke foltok usznak, de kis fiam arczát nem látom sehol.
Könyben uszó szép szemeit férje arczáról a kéklő hegyek felé forditotta s a messzeségbe nézett.
A nap még egyszer fellángolt, aztán eltünt a hegyek megett, de utána még nem következett teljes sötétség. Az a fénytelen, bizonytalan világosság jött utána, mely tuléli a napsugarakat s megelőzi az éjszakát. Az az átmeneti állapot, félig világosság, félig homály, mely a fiatal asszony szivében is uralkodott.
El fog jönni a feledés éjszakája szivére is s kis fia képe örökre eltünik onnét, hogy más érzelmeknek s más bánatnak adjon helyet.

XXX.
Az urasszony beváltotta igéretét s szeptember hónap elején Máriával együtt megérkezett.
Gábor a hivatalban volt s éppen jó hireket kapott: az államtitkár megsugta neki, hogy első osztályfőnökké nevezte ki a császár. Az államtitkár arról is tudott, hogy ő felsége jókedvvel irta alá a legmagasabb kéziratot s mosolyogva tette hozzá:
- Ebben az emberben nem csalódtam. Meg vagyok vele elégedve.
Mondanunk sem kell, hogy Gábor ur aranyos kedvében volt s lekötelező nyájassággal fogadta hivataltársainak szerencsekivánatát.
Az államtitkár ivet köröztetett, melyen a külügyminisztérium hivatalnokait felhivta: este gyüljenek össze egyik előkelő szálloda külön éttermében s ünnepeljék meg az első osztályfőnök ur kinevezését.
A külügyminiszter melegen szorongatta kezét s abban a ritka kitüntetésben részesitette, hogy őszintén és természetesen beszélt vele, a mi egy nagy diplomatától mindenesetre hallatlan önmegtagadás volt.
Mikor hazafelé iparkodott, fogatában hanyagul hátradőlve, a köszönéseket mosolyogva viszonozva s jobbra-balra köszöngetve - diadalmas, büszke érzés vett erőt rajta. Azt hitte, minden ember csodálkozva nézi őt, a ki a császári városban rövid idő alatt oly fényes pályát futott meg. Szép női arczok sugárzó pillantásait, megelégedett emberek mosolyát mind a maga számára foglalta le. A mult hetek megpróbáltatásait egészen elfeledte s a jövő ragyogónak, kedvesnek tünt fel előtte.
- Előttem van még az egész élet, suttogta halkan, a mint fogatja egy fordulónál csak lépésben mehetett előre. Holnap az egész Bécs tudni fogja kinevezésemet. Vajjon mit szólnak hozzá az emberek? Mit szól hozzá Ferrari herczeg, a ki nagyuri kicsinyléssel tekintett rám s kinek örökébe léptem?
Emelkedését maga is váratlannak találta.
- Mi okozta azt, füzte tovább gondolatait, hogy ily gyorsan emelkedtem? Mit tettem, hogy az intéző körök figyelme felém fordult? Nem emlékszem, hogy valami nagyon hasznos, vagy nagyon kitünő dolgot cselekedtem volna. Sem okosabb, sem ügyesebb nem vagyok másoknál, miért választottak ki éppen engem? Bizonyosan igy jutnak magas állásba mások is, maguk se tudják hogyan. Az élet nagy folyamában egyik hullám éppen olyan, mint a másik; de az egyiknek szikla van utjában, ez irányából kitér; a másik beleugrik valami mély, feneketlen hasadásba s oda vesz; a harmadik sulyos gabonaszállitó hajó alá jut, s keservesen hordozza tovább; végre van olyan, melyet felsziv a nap, odafent felhő lesz belőle s mint jótékony tavaszi eső száll le a földre, megöntözni a viruló vetéseket. Erről azt mondják, hogy a csillagok közt, a magasban született. De mért jutott neki ez a feladat; mikor egyik hullám annyit ér, mint a másik?
Kiértek a főutra. A házsorok közt mint szétöntött hangyaboly nyüzsgött az ember.
Uri fogatok, bérkocsik, omnibuszok rohantak el egymás mellett; lovasok iramodtak a fasorok között; divatos és nem divatos női kalapkák villantak meg a roppant emberáradatban; égő, gunyos, kihivó, nyugtalan, bágyadt, szóval mindenféle szemek tekintettek egymásra; rokonszenv, barátság, gyülölet, szerelem érzelmei keletkeztek az egymásra vetett pillantások hatása alatt.
És emberek, lovak, házak, fák felett őszi napfény tüze, nyugodt fénye terült el, s mindent megszépitett, a mi utjába került.
A forrongó élet e hatalmas jelenetei másfelé terelték Szentegyedy figyelmét; gondolatai más irányba tértek.
A nagyváros minden toronyórája tizenkettőt ütött s minden toronyban delet harangoztak. Az utczai élet, a forrongás, lótás-futás s zürzavar tetőpontját érte. Mint óriási nagy üstökben forralt viz zubogása, olyan zsongás hallatszott mindenfelé a levegőben.
Szentegyedy végigtekintett a folyton változó, izgalmas képen s elégedetlenül sóhajtott.
- Szép az élet, szép a hatalom gyakorlata s a hirnév, mondá, de e változó tömeg minden egyes tagjának szivében érdekeltséget kelteni, gondolataikra befolyást gyakorolni, szeretetüket birni: elérem-e én azt valaha? A vagyonhoz, magas álláshoz és családi boldogsághoz hozzá jön-e valamikor a népszerüség, mely után a legjelesebb elmék s legjobb szivek áhitoznak? Leszek-e én a nép kedvencze egykor?... Vagy nem leszek soha?...
Aztán övéi jutottak eszébe, a kik kápráztató emelkedésének örülni fognak. Ősz anyja, a ki egy alföldi uriházban irogat neki gyöngéd leveleket; unokahuga, ez a szép, kicsit tartózkodó, de mély érzésü leány, a ki őt valamikor szerette, s a ki ma se ment férjhez senkihez!
Bizony hősünknek nagy kő esett le a szivéről, s lelke mélyéig meghatotta, mikor a Silbermann palota lépcsőházában anyja, s Mária siettek elébe.
Felesége és anyósa kissé hátramaradtak, hogy ne zavarják a váratlan viszontlátás édes elragadtatását.
Az urasszony könyek között ölelgette fiát, s nem tudott betelni nézésével.
- Be megváltoztál, szerelmes fiam, mennyire megöregitett ez a csunya nagyváros, mondogatta, könyei közül rámosolyogva.
Máriával kicsit feszes volt az első találkozás. Tiszta, átható szemeiből nyájas üdvözlet sugárzott a férfi felé, de mozdulatlanul, leeresztett karokkal állt helyén.
Aztán észrevéve, hogy az anya őszinte szavai nem lehetnek jó hatással a fiatal asszonyra, a ki mellett Gábor öregebbé lett, halk, kedves hangján igy szólt:
- Ha három év alatt valamit változtál Gábor, az csak előnyödre történt. Nekem ugy tetszik, hogy megférfiasodtál.
Vidám beszélgetés közt mult az idő. Az urasszony nem fáradt bele a kérdezgetésbe és fia nézésébe. A társalgás németül folyt, csak Mária és Gábor váltottak egy-egy szót magyarul.
Az urasszony elmondta, hogy az idén kitünő volt a termés.
- Ránk is fért, tette hozzá elkomolyodva, mert a német világ alatt elpusztul a magyar gazda jóléte. Minden nap más-más birtok kerül dobra; az adó sulyos, az életmód megdrágult; az emberek nem vállalnak hivatalt; az adófizetést rendszeresen megtagadjuk s aztán a nyakunkra szállásolnak egy század katonát. A ficzkók olyanok, mint egy kiéhezett sáskacsapat: megeszik mindenünket.
- Te is megtagadod az adófizetést, anyukám? kérdezte a külügyminiszteri osztályfőnök ur s tréfásan megfenyegette ujjával Máriát, a ki mindenféle jellel intette az urasszonyt, hogy nem jó beszédtárgyat választott, hagyja abba.
- Meg biz én, fiam. Nálunk most legnagyobb ur a zsandár s mindenféle jött-ment cseh fuvolás képviseli a törvényt. Az uri osztály visszahuzódik mindentől, a vármegyeházak be vannak csukva, az egész ország egy nagy siralomház. De ti idefent jobban tudjátok, mit csináltok. Együgyü, öreg asszony vagyok, nem értek hozzá...
Aztán mintha be akarná bizonyitani, hogy ez nem neki való beszédtárgy s a politizálásnál van neki sokkal kedvesebb foglalatossága: gyöngéden simogatta Melanie arczát és simára fésült fényes haját.
Lelkecském, nagyon foglak szeretni; az arczocskád ugy a szivemhez szól, hogy nem tudok betelni veled. Sohase kivánkoztál hozzánk? Ne gondold, hogy Egyed a világ másik végén fekszik, s csak a ti Bécsetek ér valamit. Ugyancsak megkötözted egy szines selyemszállal a vad oroszlánt: a fiamat, mert a szülőföldjének feléje se nézett.
A szülőföld! Bizony ebben a pillanatban felmerült az a Gábor lelkében. Csodálatos világosan látta a nádast, a kanyargó Tiszát, a széles utczáju falvakat s az egyedi uriház csillogó ablakait, széles tornáczát, meg a méhest, melyet Mária oly feledhetetlenné tett előtte.
Hosszasan nézte a szép, komoly arczot, melyen hiába kereste a rejtett bánat vagy hideg közöny nyomát.
Szemei nyájasan s szeretettel néztek most is reá, mintha szivét nem érte volna csalódás és mintha nem volna oka megváltozott érzelmekkel tekinteni a férfira, a ki őt minden magyarázat nélkül cserben hagyta.
Elfogulatlansága s nyugodtsága apránkint eloszlatta Gábor mélységes zavarát; felülkerekedett benne a világfi, a ki kényes helyzetekben feltalálja magát.
Nemsokára Silbermann fogata állt meg a lépcsőházban. A bankár sietett fel a lépcsőkön s az urasszonyt megölelte, mintha régi ismerősök volnának.
- Ez aztán kedves meglepetés, mondá mosolyogva. Legközelebb valami csinos birtokot veszünk a fiatalok számára. Jó közel Egyedhez, egy ugrásra az ősi birtoktól. A magyar Alföldről csodás dolgokat hall az ember, szeretnék már alaposan megismerkedni vele. Azt mondják, az egy igen nagy sikság, melyen a Tisza (ugy-e Melanie, a Tisza?) hömpölyög keresztül. Azután hires a gulyása is. Bécsben minden vendéglőben majmolják ezt a nevezetes nemzeti ételt, melybe oly sok paprikát tesznek, hogy majd kieszi az ember szemét. A csikósok a húst a nyereg alatt puhitják és nyersen eszik meg. Azért van a magyarok közt oly sok gyomorbeteg, hogy Karlsbad tele van velük.
Silbermann ur mindezt aggodalmat keltő komolysággal mondta s valószinüleg nagyon meg lett volna lepve, ha kétségbevonják, hogy legfölebb száz esztendeje lehet annak, hogy Szent István király a keresztény hitre téritette a pogány magyar népet.
Egyszer csak abbahagyta a magyar Alföldről szóló mély értelmü fejtegetéseit s vejéhez fordult.
- Fogadd szerencsekivánatomat, fiam, mondá egészen elérzékenyülve, az államtitkár már mondta nekem.
Észrevette hallgatóinak arczán a meglepetést.
- Talán még nem is dicsekedtél el vele?
Felállt s apró tánczlépésekben közeledett veje felé.
- Ezennel bemutatom önöknek az uj első osztályfőnököt, a Ferrari herczeg utódját. A magyar Alföldnek ezt a legnagyobb nevezetességét elfeledtem.
Melanie arcza elpirult az örömtől és Silbermanné sirt örömében, csak az urasszony maradt közönyös.
- Osztályfőnök... mi az? Valami magas állás? Van-e olyan mint nálunk az alispán, hisz apád is az volt három esztendeig.
Silbermann hangosan nevetett. Az osztályfőnök ur azonban zavarba jött s nagyon elpirult.
- A császár nevezett ki, itt nem választanak.
Ez az egyetlen ürömcsepp vegyült előléptetése napján örömeinek szinborába.
A nép bizalma és szeretete, - erről már ő egészen megfeledkezett. Őt már csak az udvar kegye viszi előre...
Este, a tiszteletére rendezett lakomán fényes társaság gyült össze egyik előkelő vendéglő külön éttermében.
A negyedik fogás után felállott az államtitkár és éltette a császárt.
- Éltetem ő felségét, mondá a többek között, mint a mi államrendszerünk mindenható napját. Tőle jő minden fény, mindenünket neki köszönjük. Az állam minden erőforrásával, főnemeseivel, papságával, hadseregével és szürke polgári osztályával érte van. Pénzeinkre az ő nemes képe és neve van verve. Törvénykönyvünk: az ő fenkölt akarata; alkotmányunk: az ő drága szive; kiváltságunk az, hogy érte meghalhatunk. Add meg a császárnak, a mi a császáré - a szentirás e krisztusi intésében benne van az abszolut monarchia egyedüli jogosultsága. Benne van az is és az Istennek add meg, a mi az Istenné, de a népről, a nép jogairól, a nép uralmáról nincs benne semmi. A nép az állam berendezéséhez, erőforrásához tartozik; kihasználása, értékesitése, müvelése épp oly kizárólag ő felségét illeti, mint az aranybányák fölött gyakorolt felségjog. Isten óvja, Isten áldja ő felségét.
A felköszöntőt állva hallgatták végig s a szomszéd teremben elhelyezett zenekar a Gotterhaltéba kezdett.
Szentegyedy fejében különös gondolatok forrongtak, melyekről nem tudott magának számot adni.
Homályosan érezte, hogy ő, a ki kiváló helyet foglal el azon emberek között, a kik a népről ekként gondolkoznak: valami nagy és végzetes változáson ment keresztül azóta, mióta az egyedi parkban az egész országot temetőhöz hasonlitotta s nagybátyjának nemzete sorsáról oly kétségbeesetten panaszkodott.
Mi okozta e változást? Hogy lett a bús magyarból a bécsi ballplatz első osztályfőnöke? Mivel érdemelte ki olyan emberek jóindulatát, a kiknek nevén, vitézi tettein, nemzetének vére tapad s a kiket népe halálosan gyülöl?
Hogy idáig érhetett, nagy utat kellett megtenni. De jobb lett-e ezáltal? Tisztább lett-e szive, nemesebb lett-e gondolkozása, egész valója?
Többet ér-e atyjánál, a ki kényelemszerető, lusta birtokos volt, a ki helyett felesége dolgozott, de a kit mégis egy magyar vármegye bizalma emelt az alispáni székbe?
Ezek a gondolatok még erősebben rohanták meg otthon, mikor ágyában feküdt s a fényes, holdvilágos őszi éjszaka ablakához csalta.
Kinyitotta az ablakot s kikönyökölve a palota udvarára nézett.
Az ablakok már mind elsötétedtek; az udvar koczkakövei gyöngén fénylettek; a fák s az épület éles, fekete, árnyékot vetettek; egy-egy elkésett járókelőnek lépése hangzott be az utczáról, aztán elcsendesült minden.
Szentegyedy azon gondolkozott, - s maga is megdöbbent e gondolattól - hogy mindaz a fény, gazdagság, hatalom, magas állás, melyért Máriát s faluját feláldozta; édes, szép felesége, a ki iránt oly változó és érthetetlen érzelmekkel viseltetik; kis fia, a ki szivüket egy pillanatra közelebb hozta egymáshoz s a ki azóta már bizonyára elporladt, mint egy korán leszakadt virág: - mindez megéri-e az értük hozott áldozatot?
Boldogabb lett-e azóta, mióta otthonról eljött?
Csodálatos, hogy a boldogság kérdését mindeddig nem vetette föl s a boldogság fogalma akkor merült fel lelkében, mikor Mária nyugodt arcza, aranyos fejecskéje, hosszu idő mulva ujra egy födél alatt volt vele.

XXXI.
Melanie nem titkolhatta, hogy Mária szép, nagyon szép leány s oly csodálatos, öntudatos nyugodtság van egész valójában, mely nagyon elüt az ő idegességétől, változékonyságától, pillanatnyi hangulatoknak alávetett érzékeny természetétől. Azt is észrevette, hogy férje nagyon jól érzi magát szép unokahuga társaságában s néha a legkomolyabb államügyekről is elbeszélget vele. Mintha kicserélték volna: Gábor ur vidám, derült volt mindig. Szokott férfitársaságát, a klubokat elhanyagolta; a hölgyeket elkisérte mindenüvé; résztvett apró bevásárlásaikban s a hivatalos órákat nem egyszer megröviditette a kedvükért. A szellemes, jókedvü, szeretetreméltó gavallér volt ujra, a ki - egyszer, nagyon régen - Melanie szivét rohamosan meghóditotta s néhány rövid, de édes hónapig boldogsággal elárasztotta. Maga Silbermann is figyelmével halmozta el a fiatal leányt, Silbermanné pedig valósággal bálványozta, mert oly egyszerü, nyugodt és önfeláldozó volt, mint ő. Csak az özvegy urasszony hordozta tenyerén menyét s Melanie most nem unta, hogy mindig a fiáról beszélt neki. Elmondta egész élettörténetét; gyermekkora pajkosságait, ifjukora szilajságát; megmutatta a himzett ingecskét, melyben járni tanult és siró kaczagással számolt be eleséseiről, mikor megenni való ingadozás közt billent fel az „európai egyensuly.”
Ezek az együgyü, elfogult és végtelenül ismétlődő történetek most nagyon érdekelték Melaniet, nem tudott betelni velük.
E történetekből egy - szerető anyasziven átszürt történetekből - lassankint eszményi alak bontakozott ki, a kibe Melanie napról-napra jobban belészeretett. Örült neki, hogy férje oly kedves gyermek volt; diákcsinyjeit megtapsolta; érdeklődéssel követte első fellépését az életben és veszedelmes kiváncsiságot érzett, behatolni jogászkorának szerelmeibe, ebbe a büvös, örökre elszállt tavaszi homályba, melyben nincs még bántó, éles világosság, csak sejtés, bizonytalanság, elmosódó alakok.
Hanem ennél a pontnál az urasszony mélyen hallgatott. Azokról ő nem tud semmit, talán nem is voltak soha; és ha voltak, ki emlékeznék rájuk? Ki tartaná számon a szivnek ama könnyen lehulló, rövidéletü virágait, melyekből nem lesz gyümölcs? Különben Gábor mindig zárkózott volt nőkkel szemben. Talán sohasem tetszett neki leány Melanien kivül. Mert Mária unokahuga.
Hanem ez a fiatalasszonyt nem elégitette ki. Sohasem hitte volna el magáról, hogy oly szenvedélyes kiváncsisággal fog valaha kutatni elmult érzelmek után, melyek nyomtalanul tünnek el s melyekhez különben sincs joga.
Féléjszakákon eltöprengett rajta, kinozta magát vele: tetszett-e férjének valaki Márián kivül és Mária előtt? Mert azt bizonyosra vette, hogy Mária nagyon tetszett.
A változás, melyet férje életmódjában és lelkiállapotában észrevett, nyugtalanitotta. Attól tartott, hogy a régi varázs feléled s a két sziv lángja ujra összecsap. Aggódva ügyelte magaviseletüket, beszédjükben kereste a rejtett értelmet, ellenőrizte mosolyukat és Mária halk, szivigható nevetése balsejtelmekkel töltötte el.
Talán keletkező féltékenysége okozta, vagy vetélytársnőjét akarta kinozni vele: egy idő óta feltünően gyöngéd volt férjéhez, s magát a szigoru illemszabályokon tultéve, nem egyszer csókolta meg férjét Mária előtt. Gábor nem sejtette, mi megy végbe neje lelkében, s boldogan viszonozta szerelmeskedéseit. Mária himzése fölé hajolt, vagy az ablakon nézett ki. Gábor egy izben azt mondta neki:
- Mióta itt vagy, még a feleségem is jobban szeret. Olyan vagy, Mária, mint a tavasz: körülted megenyhül a levegő, és lombfakadásra és virágnyitásra ingerled szivünket.
Melanie kissé erőltetve nevetett és férjét bolondos poétának nevezte. Mária elpirult, csak az urasszony akart hosszasabban válaszolni.
- Mária tavasz, kezdé, de Melanie gyümölcshozó nyár...
Ezzel menten el is rontotta a társaság kedvét. Melanienak eszébe jutott kis fia, szerelmük drága gyümölcse és keservesen sirt. Az urasszony abbahagyta mondókáját és minden módon jóvá akarta tenni hibáját. Két tenyerébe vette a menye édes kis arczát és hizelgő szavakat suttogott neki. Elnevezte galambjának, lelkemadtának, gyönyörü szentjének s mindennek, a mi szép és kedves dolog eszébe jutott. Biztatta, hogy lesz még gyümölcs a fán. Ezt oly komolyan mondta, hogy fia szemében mosoly jelent meg, Melanie könyei meg felszáradtak. Csak Mária nézett ki az ablakon s a tüvel megszurta a kisujját. Egy csepp piros vér bugygyant ki utána.
Melanie nem szerette, ha Gábor és Mária a szentegyedi ősi házról beszéltek; a kanadai nyárfákról, a méhesről s a holt Tiszáról, mely a parkot beszegte. Azt hitte, ott minden virágzásba borult bokor szerelmi emlékükkel van tele. Képzeletében szinte látta, a hogy a verőfényes utakon járkálnak s a leány karcsu árnyéka a gyepszőnyegre vetődik. Vagy belenéznek a kutba s a hüvös, nyugodt mélység egymás mellett tükrözi vissza nevető arczukat.
Gyötrő bánat fogta el, ha arra gondolt, hogy férje és Mária éveken keresztül egy házban laktak; egy fedél alatt álmodoztak egymásról, egy asztalnál ültek, együtt járták be a mezőket és a kakukfü illatát elhozták magukkal a fiatal nyirfaerdő tisztásaiból. Vasárnap egy templomba jártak, egy padba ültek s az ifju, szive mélyéig megrendülve a büvös szoknyácska véletlen érintésétől, félszemmel megleste a leány imakönyvét, melyből férjhezmenetelért imádkozott...
Egyszer már nem állhatta többé s az urasszonyhoz fordult.
- Kedves anyám, mondja csak, nem kérte még meg Máriát senki?
- Senki.
Az urasszony tovább kötött, nagyon ügyelve, nehogy egy szemet eltéveszszen.
- Mária nagyon szép és jó, mért nem kérték meg a kezét?
- Nem volt kedve férjhez menni. De hisz ráér.
- Szép pár lett volna belőlük.
- Kiből? (Mégis eltévesztettem egy sort, milliomadta!)
- Hát Gáborból, meg Máriából.
Az urasszony felnézett kötéséről, még a pápaszemét is feljebb tolta az orrán.
- Micsoda bogár motoszkál a fejecskédben, leányom?
Aztán ismét kötése fölé hajolt és szorgalmasan dolgozott tovább.
A nagy, fojtó csendben Melanie mély sóhajtása hallatszott.
Az urasszony összehajtogatta kötését, egy kötőtüvel átszurta s letette. Azután felállott és a fiatal asszonyhoz lépett.
- Baba, mivel szeliditetted meg az oroszlánt, az én fiamat? Boldogság tölti el anyai szivemet, mert nagyon szeretitek egymást. Az is igaz, hogy Gáborból nagy ur lett, s még többre viheti. Esze van hozzá, a kollégiumban mindig első diák volt. Mégis én jobban szeretném, ha lejönnétek az áldott magyar földre, a hol Gábor atyái éltek s gazdálkodtak. Öregszem, édes szivem, a szentegyedi birtok fiatal gazdáját várva-várja. Én nem akarom akadályozni fényes pályátokat, de tartsd eszedben, hogy az ősi házban rátok vár egy öreg asszony és számlálja a perczeket, a mig gyermekei érte jönnek.
Melanie félrehuzta a szájacskáját.
- Tudom, galambom, te a nagyvároshoz vagy szokva. Nem szántó-vető ember feleségének születtél; nehezedre esnék a palotátok erkélye helyett a szentegyedi falusi ház ablakából nézni a világ folyását; untatnának a nádasok, az egyhangu sikság, a béka-hangversenyek, s a hajnalban tülkölő kanász. Hanem ha a férjed szivét meg akarod tartani, ha egészséges gyermekeket akarsz nevelni és késő öregségedig vidáman élni, akkor hagyjátok itt ezt a nagy kőtömlöczöt s jöjjetek a szentegyedi hársfák alá.
Az urasszony gyöngéden, hizelegve beszélt, s Melanie haját simogatta.
- Én boldogságommal, férjem szerelmével, gyermekeimmel ragyogni akarok, válaszolta a fiatal asszony, s nem rejtőzném el velök az Isten háta mögé, valami kis faluba. De ha férjem nem szeret többé, ha megcsal, ha boldogtalan leszek, akkor lemegyek Szentegyedre, hogy kisirjam magamat s elrejtőzzem a világ szeme elől...
Igy beszélt. Bensőleg azonban erős elhatározás támadt benne, hogy Máriának férjet keres, hogy igy a szép leányt, akinek a Gábor szive felett titkos hatalma van, elteszi láb alól.
Ezen az éjszakán képzeletben végig futott minden férfiismerősén, aki házasulandó legényember.
Egyet sem talált köztük olyant, aki Máriát örökre meghóditaná. Csupa üres, képzelgő, unalmas szalonbutorok voltak az ő férfiismerősei, akikért ő Gábornak még a kisujját sem adná oda. Hát Mária miért adná?

XXXII.
Egy délelőtt Brentán Henriket jelentették be Melanienak. Megörült neki. Fiatal, gyermekképü, szőke ur állt vele szemközt, Egyiptus forró napjától bronzszinüvé égetve, kifogástalanul öltözve, monoklival szemeszögletében és szegfüvel gomblyukában.
Barátságosan rázták meg egymás kezét és egymásra mosolyogtak.
- Hát magát micsoda szél hozta Bécsbe? Hol járt, rossz ember, két álló esztendeig?
A fiatal ur szelesen levágta magát az egyik fotelre és hófehér, ragyogó fogait mutatta.
- Képzelje, a papa Egyptomba küldött, valami énekesnő miatt. Én a szerelem számüzöttje voltam. Az az átkozott forró éghajlat ugy elsütötte a rózsás arczomat, hogy beállhatnék a maga szalonjába bronz-státuának.
- Nekem bizony nem kellene. Hanem tudja mit, beállitom én magát a Mária szobájába eleven udvarlónak.
- Ki az a Mária?
- Látszik, hogy Egyptomban járt, nagyon elmaradt a világtól. Mária a Gábor unokahuga.
- Hát az a Gábor kicsoda?
- A férjem. Azt se tudja, hogy férjnél vagyok?
A fiatal ur sóhajtott.
- Ez a gyászjelentéssel jutott Kairóba. Éppen az alkirály estélyén ujságolta az osztrák konzul, a ki magának titkos imádója. Az egész mulatságomat elrontotta vele. Azóta mindig az ön kedves arcza kisért mindenüvé s a gulák alatt, a Napoleon mondását utánozva, igy szóltam az utitársaimhoz: e gulák csucsáról a Silbermann Melanie szép arcza néz le reánk.
Melanie jókedvüen elkaczagta magát.
- Maga bolondos, nincs nekem kétezer éves arczom, se nem vagyok bebalzsamozott egyiptusi király-kisasszony.
- Na a bókjaimmal mindig szerencsétlenül járok. De szó a mi, szó, én nem veszek észre kegyeden semmi változást. Arcza, járása, nevetése, hangja, - mindene a régi; még a termete is olyan leányos! A férjéről sokat beszélnek az emberek.
- De talán nem rosszat?
- A hogy veszszük. Azt mondják, hogy jó hivatalnok, jó szónok, jó családpapa... csupa unalmas tulajdonságok. S a mi unalmas, az rossz.
A szép asszony ellenállhatatlan vágyat érzett megveregetni annak a szőke tacskónak a pelyhes arczát, mely olyan volt, mint egy hamvas, üde őszi baraczk.
- Hát magának milyen tulajdonságai vannak? Milyen férj válnék önből? Mert tudja meg, én kivetettem önre a hálómat s meg akarom fogni a Mária részére.
Brentán Henrik felugrott s egész közel állt meg a szép asszony széke mellett.
- Itt vagyok, fogjon meg, a papa ugyis azt mondta, hogy megbüntet, a mért Egyptomban annyi pénzét elvertem. Meg akar házasitani ő is. Br!... ha már meg kell lenni, behunyt szemmel és habozás nélkül beleugrom, mint a hogy a jéghideg tengeri fürdőbe szokás.
- Igen, de Mária nagyon szép, nagyon okos és nagyon válogatós.
- Hát hiszen akkor nincs baj. Szépnek elég szép vagyok én is. Okos nem vagyok, de két okos sok volna egy háznál. Ami a válogatást illeti, hát az az ő dolga. Annál jobban fog esni hiuságomnak, ha ő nagysága mégis engem választ.
Melanie kezét nyujtotta.
- Tehát szövetségesek vagyunk. A jelszó: Mária. Jőjjön, bemutatom mindjárt. Ön igen érdekes ezzel a kölcsönvett bronzarczával.
Megindult vele, hogy Máriát valahol felkeressék...
E naptól fogva Melanie mindenáron azon volt, hogy Máriát s a szőke kamaszt összehozza. Annyit elért, hogy Brentán ur kezdte megszokni azt a kellemes gondolatot, hogy őt azok a magasabb hatalmak, a kik a halandó emberek sorsát intézik, Mária boldogitására hivták vissza Egyiptomból. A szép asszony táplálta ebbeli hitét és cseppenkint öntötte szivébe a szerelem édes mérgét. Homályos czélzásokat ejtett; kedvező kommentárokkal kisérte a kedves leány minden mozdulatát s elejtett szavát; ha a fiatal ur csüggedni kezdett, nagy leleményességgel s szeretetreméltó furfanggal vigasztalta. A férfinak elszántnak kelt lenni, mondogatta, s nem szabad megijednie a maga árnyékától. Ha ő Henriknek volna, megtermett, vállas, sugár, kékszemü, rózsásarczu, szőke Brentán Henriknek - akkor Mária szivét rohammal venné be.
- Én is bevenném dünnyögte a szerencsétlen udvarló, de ha nem tetszem neki.
- Az lehetetlen.
- Én is abban a hitben voltam eddig, de mit tegyek, ha egyszer nem ismeri fel az értékemet? Egész kincsesbánya vagyok, ugy-e Melanie? De ha nem kellek neki!
- Menjen, válaszolta a nő bosszusan, magát hiába küldte a papája Egyptomba: olyan hideg a szive, mint a jégverem. A lángoló keleti napsugár csak az arczát és nyakát aranyozta meg, de nem járta át a szivét.
- De hisz csupa láng vagyok, nem látja? Ugy égek, mint egy felgyujtott csipkefüggöny!
- Ej! ugy ég maga, mint a rózsaszinlámpa Mária hálószobájában; ha egyet fujnak rá, elalszik. Ha igazi tüz volna, belekapna a Mária lenge öltönyébe s megégetné a kevély hideg szivét.
A rózsaszin lámpáról való hasonlat jó volt arra, hogy Brentán úrban egy egész sereg epedő, bolondos, képtelen gondolatot ébreszszen. Megesküdött, hogy az ostromot elszántan fogja folytatni.
- Mondja csak őszintén, kérdezte szövetségesétől, ha maga után sóhajtoztam volna annyit, mint a szép Mária után, belém szeretett volna?
- Bizonyára.
- Akkor hát...
- Semmi „akkor hát”. Ez nincs benne a szövetséglevelünkben. Hanem tudja mit, ön a dolgát nem rendszeresen csinálja. Vezessen naplót a napi eseményekről: jegyezze fel imádottja minden legkisebb szavát.
- Nagyon gyönge az emlékező tehetségem.
- Szellemes emberek közös sorsa.
- Attól tartok, hogy szavait nem hiven jegyzem meg magamnak.
Ettől a naptól kezdve Brentán ur naplóforma jegyzeteket vetett papirra a Máriával folytatott beszélgetésekről. Mikor már két-három hétig szorgalmasan irta naplóját, elhozta Melanienak, hogy olvassa el s mondjon őszinte véleményt róluk.
- Ha elég biztatót talál benne, akkor holnapután szerelmet vallok neki, igy szólt és izgatottan szivta papirszivarját.
Melanie az elegáns kötésü füzetkéből ezeket olvasta.
„Jelek.
Sohasem vettem észre rajta az izgatottság s érdeklődés legkisebb nyomát, ha egyptomi utamról beszéltem. Pedig nagyon is élénken kiszineztem a tigrisvadászatokat, a hol életem veszélyben forgott, de a melyekben sohasem vettem részt személyesen... A multkor krokodilushoz hasonlitottam s mikor ő megütődve pillantott rám, szellemesen mondám: igen, mert sem azt, sem önt nem fogja a golyó. Persze én a szerelem lövegeire gondoltam, melyeket ragyogó két szememben hordok...
...Elmondtam a gulákról szóló hasonlatomat, csakhogy a Melanie arcza helyett az ő arczát helyeztem a piramisok csucsára, nem tiltakozott a mumiák társasága ellen, mert vannak fiatal élőhalottak is - mondá....
....Arról beszélgettünk, hogy a nő meg tudja különböztetni a valódi szenvedélyt az álvonzalomtól.
- Önben csak egy igazi szenvedély van, mondá, szenvedélyesen szereti magamagát. No meg Egyptomot, tette hozzá s a könnyezésig kaczagott rajta. Ugyan mit nevethetett?
....Felhoztam, hogy az életnek egy titkos értelme van: lemondani. Igen, válaszolt ábrándosan, ön is lemondott az énekesnőjéről Egyptomért.
Fel nem foghatom, mért emlegeti mindig ezt a boldogtalan országot? Hát azt honnan tudja, hogy énekesnő miatt küldött utazni a papa?
...Egyptom nagyon érdekli, mindig arra tér vissza; sohasem engedi, hogy egyébről ennél érdekesebb dologról, pl. szerelmünkről beszéljek vele. Az igaz, hogy hasonlataimat mindig ez elátkozott országból veszem. A multkor Memmon szobrához hasonlitottam magamat, a ki zöngésével üdvözli a fölkelő napot. Azóta zengő-lézengő szobornak hiv, de szivéből a napsugaras szerelem előtörni nem akar.
...Sokat beszéltem neki a Kleopátra függő kertjeiről, a hol a hires királynő Cézár hódolatát fogadta. E büvös, szép asszony, a ki a szeretőit a karpereczeivel változtatta, nagyon imponál nekem. Ő azzal szakitotta félbe áradozó beszédeimet, hogy ezekre a történelmi dolgokra ő már nem emlékszik, de nekem még friss emlékezetemben lehetnek, hiszen az iskola küszöbét nemrég léptem át.
Az ő nézete szerint Kleopátra egy szörnyeteg, a ki a királyok szerelmére méltatlan volt. Az pedig, hogy ruganyos, fehér mellére kigyókat bocsátott: szemérmetlen és nőietlen halál.... Ujból Kleopátra jött elő. Mária azt mondta, hogy a cézárok a szerelemben rendszerint rosszul választanak. S ezt a cézárok szivük vérével fizetik meg. Ugy emlékszem, hogy Mária a nagyeszü embereket hivja cézároknak. Az én vadászkutyámat is ugy hivják...
...Ma szerencsés napom volt, nem kivánta, hogy Egyptomról beszéljek. Elmondtam, hogy Szentegyedy Gábort, az udvarnál megbecsülik. Azt állitják, hogy még nagy szerep vár rá, s ő a jövő embere. A császár sokat tart felőle. Bizonyára pompás hangejtéssel mondhattam el mindezt, s a hangomban volt valami megható csengés, mert a jégkisasszony szemei ragyogtak és álmodozva nézett reám.
...Egész délután Magyarországról mondott el jellemző dolgokat. Biztositott, hogy a magyarok már nem puhitják a nyers hust nyereg alatt, s a keresztény vallást régen felvették.
A Melanie férje régi magyar családból való, s jobban tenné, ha, mint valamennyi őse, hazáját szolgálná. Én azalatt arról gondolkoztam: ne valljak-e valahára szerelmet neki? Valószinüleg arra akart előkésziteni, hogy az év egy részét ebben a vad országban töltöm el vele - ha tudniillik férje leszek.
...Leginkább két dologról társalgok vele: vagy Egyptomról, hogy oldalát fogja a nagy nevetéstől; vagy Szentegyedyről s akkor mélységes komolyság vesz rajta erőt. A Melanie férjének folytonos emlegetésében ravasz számitás rejlik: halálra akarom untatni vele. Azt akarom, hogy égő szomjuság fogja el kellemesebb és mulatságosabb dolgokért: értem. Hanem sokáig tartja magát. Ugy tesz, mintha ez az örökösen egyhangu téma érdekelné; de csak úgy tesz. Alig várom, hogy megereszthessem az aranyesőt: a bennem felgyült, fénylő, csábitó szerelmi szavakat....”
Mikor Melanie eddig jutott a Brentán Henrik naplójának olvasásában, meg volt ijedve nagyon. Hiszen ez a boldogtalan udvarló azon fáradozik, hogy Mária még jobban beleszeressen Gáborba. Egy udvarló, a ki mindig vetélytársáról beszél, a kivel ugyis tele van az imádott nő szive, lelke!
Haragudott magára, hogy ilyen ügyefogyott szövetségessel akarta elforgatni Mária szőke, aranyos fejecskéjét! Ilyen szánalomraméltó gavallérral, a ki imádottját krokodilushoz hasonlitja s a ki tele van egyptomi sötétséggel. Boszusan dobta el a bársonyba kötött könyvet s a megütődött fiatalemberhez igy szólt:
- Meggondoltam a dolgot. Tulajdonképpen az én rokonom egyszerü falusi nő, a ki nem méltó arra, hogy oly szellemes és hires világfi, mint ön, vele foglalkozzék.
- Oh! kérem, az nem tesz semmit. Ha feleségem lesz, őt is magammal viszem Egyptomba, világlátott lesz, ő is.
- Nem, nem, édes Henrik, az öntől tulságos nagy áldozat volna. Különben is rokonom kijelentette, hogy ön egy kitanult csábitó és szivében, mint a kutba dobott kövek, sok szép asszony emléke fekszik eltemetve. Egyptomba is a rossz lelkiismeret üldözte önt s a szegény kis énekesnő majd meghalt szerelmi bánatában.
A szőke, széles vállu, kamasz önhitten mosolygott. Nehézkesen, kihivóan ringatta felső testét a kutból felhuzott, vizzel telt veder lassu mozgásával.
- Nem vagyok Isten, a megtörtént dolgokat nem tudom meg nem történtté tenni. Szivemben sok szép nő arcza van, igaz, de az nem az én hibám.
- Kigyó, mondá a fiatal asszony tréfásan s megfenyegette rózsás ujjával a férfit, keressen magának más áldozatot; az én kis szürke, falusi verebem nem önnek való.
Brentán Henrik sóhajtott és szemeit kaczéron forgatta. Azután szerényen, halkan igy szólt:
- A felelősség önt terheli; hogy a szegény szép kis leány szive nyugalmát felzavartam, annak kegyed az oka. Én holnap Egyptomba utazom s minden életveszélyes tigrisvadászatban részt veszek. De engedje meg, hogy őszintén kimondjam: egy tigris távolról sem oly kegyetlen, mint ön, Melanie, a ki elnézte, hogy egy ártatlan, kedves hajadon szivében be nem teljesülhető reményeket ébreszszek...
Meghajtotta magát és magasan feltartott, leányos szőke fejével eltünt a sárga selyem ajtófüggönyök között.

XXXIII.
Ebben az évben hosszu, meleg ősz volt. A Silbermann-család egész napokat töltött kint a nyaralóban, mert az urasszony nem szerette Bécset.
- Csak az utolsó verőfényes napon hagyjuk itt a falut. A fiam itt jobban ráér velem foglalkozni és én nem vagyok a bécsi lármához szokva. A mi százéves nyárfáink árnyéka hivesebb ugyan s a Duna itt nincs oly széles, mint a mi Tiszánk az egyedi kertek alatt, de azért itt is jól elvagyok. Azután meg Mária arcza megsoványodott és meghalványodott kissé: ez a szabadon járó szél javára szolgál.
Igy hát maradtak. Brentán Henrik az utazás előkészületeivel volt elfoglalva, emiatt a hölgyeket nagyon elhanyagolta; a szinét se látták napokon keresztül. Más udvarlójuk nem akadt, a napok egyhanguan és csendesen folytak le, egyik sem hozott változást, egyik sem vitte előre történetünket.
Egyik délután, mikor az urasszony lepihent és az egész ház csendes volt, Melanie csolnakázni hivta Máriát. Nagyszélü szalmakalapot tettek fel, könnyü, világos ruhába öltöztek. A nyárilaktól egy kőhajtásnyira folyt a Duna; a meder árnyékban volt, csak itt-ott látszottak világos foltok, a hol az égbolt tükrözött. A távoli hegyek nyugodt, sötét kékségéből egyes nagyobb foltok váltak ki: tisztások, a hol a fiatal, szüz erdő le van tarolva. A fákról már hullanak a levelek, s e fák mégis oly kedvesek, oly kerekdedek, oly szép az idomuk, nem látszik meg az őszi pusztulás rajtuk. Néhol lehántott fatörzsek fehérlenek. Az erdőszélben fekvő házak felett könnyen, szinte vidáman száll fel a füst. Az anyaföld hajlásai, az ösvények, keritések, bokrok - mind oly tisztán látszanak! Egy sor karcsu nyárfa sima héjja fénylik a napsütésben. Nem hallatszik más hang a habok locscsanásánál, a melyek a kikötött csolnak oldalához ütődnek.
Beültek a csolnakba, eloldozták a partról és evezni kezdtek.
Melanie a vidéket nézte.
Fekete vonalak huzódnak lefelé a hegyoldalban. A hegycsucson felhők függenek; a balkéz felől elterülő lapályon, a nagy messzeségben, néhol csak füstfoltok árulják el a falut.
A halmok élein, az utakon és keritéseken vörhenyes világitás; az égen kékesszürke és narancsszin felhők váltakoznak; alattuk fénylő utat tör magának a napsugár, ráesik egy-egy házra, halomra, vagy friss őszi szántásra, megszépül tőle minden.
Melanie az utolsó két hét alatt szerelmi cselszövénybe ártotta magát, kitartó udvarlásra csábitott egy fiatal embert, részese volt titkának, osztozott reményeiben és az izgató, bübájos játék nyomot hagyott hátra lelkében. A hős azóta utban van Egyptom felé, de a helyzet egy hajszállal sem változott. Mária és Gábor szerelmének veszedelme még mindig feje fölött függött. Szivében az érzések és aggodalmak oly zavarosan kóvályogtak, mint a föléje boruló őszi égbolton a felhők és szinek, és egész valója ugy remegett valami közelgő, nagy veszedelem előérzetétől, mint alattuk a folyó, melyet erős hullámzásba hozott a csónak nyomása s az evezők gyors mozgása.
Szó nélkül haladtak vagy ötven ölnyire, mikor Melanie beszüntette az evezést s a csolnak megállott.
- Kössünk ki annál a keskeny homokzátonynál. Nincs rajta más, mint nehány füzfa s egy elhagyott csőszkunyhó.
- Menjünk!
Ujra meginditották csolnakukat s partra szálltak. Akkor látták, hogy füzfán és omlatag kunyhón kivül volt ott még egyéb is, egy rajzolgató fiatal huszártiszt.
Melanie boszusan huzta félre szájacskáját.
- Azt hittem, hogy magunkban leszünk, s jól kibeszélhetjük magunkat. Ugy szerettem volna egyedül lenni veled.
A tiszt felpillantott rajzáról, s kezét hanyagul sapkájához emelte. Halványarczu barna férfi volt, fekete szemeiből, fáradt vonásaiból jéghideg egykedvüség látszott. Rövid pillantást vetett a hölgyekre, aztán ujra belemerült munkájába. Fel se nézett többé.
Melanie rosszkedvüen pillantott körül. Végre meglátott egy széltől ledöntött füzfa-törzset, melyen kényelmes ülés esett. Megfogta Mária kezét s komoly arczczal a ledöntött füzfához vezette.
- Jőjj, édes szivem, kérdezek tőled valamit.
Hirtelen feléje fordult és erősen, sokáig farkasszemet nézett vele. Mária nyugtalanul várta, hogy beszéljen.
- A tacskó Kairóba utazott. Nem tetszett neked? S egyáltalán volna oly férfi, Gáboron kivül, a kit méltónak találnál magadhoz?
A támadás oly váratlanul jött, hogy nehány másodpercz kellett hozzá, mig Mária felocsudott kinos meglepetéséből. Arcza fehér lett, mint a fal és fogait összeszoritotta, hogy el ne sikoltsa magát, mint a sziven lőtt madár. Mégis látszólag nyugodtan válaszolt.
- Mit is akartál avval a... Meglátszott, hogy alkalmas szót keres, avval a fiatal emberrel? Esztelen beszédekkel alkalmatlankodott nekem. Azt mondta, hogy te bátoritottad; homályosan czélozgatott rá, hogy hiu reményeket ébresztettél benne, az én nevemben. Erre nem hatalmaztalak fel s mint vendégedet, megkimélhettél volna annak a folytonosan Egyptommal bajlódó urnak a tolakodásától.
Mindezt hidegen, harag és szenvedély nélkül mondta, de a Melanieban hetek óta forrongó keserüség ellenállhatatlanul kitört szivéből.
- A vendégjog nemcsak engem kötelez. Én sem hatalmaztalak fel, hogy álmatlan éjszakákat, tépelődést, bánatot okozz nekem. Kiméletet vársz tőlem? hát te kiméltél engem? Mióta egy fedél alatt alszom veled, a pokol minden égő kinját érezem. Nincs egy nyugodt pillanatom; minden örömem meg van mérgezve; szemeitek ragyogását kémlelem mindig, s az ajkatokon megszülető mosolyt; az egymásra gyakorolt delejes hatás lealázó jeleit. Mindent tudok. Mikor Gábor elvett, - akkor is szivében hordozta képedet. És te is szereted őt, hiába van olyan gőgös, fehér márványarczod! Bizony büszke lehetsz a bünös szerelemre, melynek lángját nem tudod eloltani!
Mária megpróbálta, hogy a szenvedélyétől elvakult nőt félbeszakitsa; attól tartott, hogy őrültségében olyan dolgokat fog mondani, a miket egy egész élet késő megbánásával sem lehet majd helyrehozni; de Melanien szokatlan ingerültség vett erőt. Arcza lázas pirban égett, tekintete elhomályosodott, ajka felcserepesedett, és nagyon nehezen vett lélekzetet.
- Te vagy az egyetlen nő, a kitől féltem őt. Szégyen nélkül bevallhatom neked, mert nem tartom nagy dicsőségnek, ha egy asszony egy leánytól félti az urát. Annál rosszabb a leányra nézve... Mióta itt vagy, Gábor olyan, mintha kicserélték volna. Ő maga mondta, hogy tavasz vagy, a kitől virágzásba borul minden. Gyönyörüséges virágzás, mondhatom, egy házas ember szivének másodvirágzása!
Erőltetve nevetett, aztán még hozzátette:
- Most már ujjonghatsz diadalodnak. Gábor téged szeret, s engem a féltékenység őrülésbe hoz. Feltártam előtted szivem minden tátongó sebét. Engem csak a pénzemért vett el. Az aranyaimat lépcsőnek használta: azon jutott fel oly magasra. Még azt is megtette, hogy a hivatalbeli elődjével udvaroltatott nekem. Egy vén emberrel, a kinek az udvarnál nagy befolyása volt. Mondd el ezt neki. Hadd tudja meg, hogy szivébe láttam; hadd gyülöljön meg ezért a tisztánlátásomért!...
Önkivületben beszélt már, mint a hagymázos beteg. Mária tiszta szivében undor és szánalom küzködött. Ő se volt angyal, nem volt emberfeletti erényekkel felruházva: az undor győzött a szánalom felett.
- Gyáva! mondá hangosan és hátat forditott neki. Karcsu alakja csakhamar eltünt a füzfák lehajló ágai között. A katonatiszt még akkor is nyugodtan rajzolgatott. Nem is sejtette, mily szenvedélyes jelenet folyt le, nehány lépésnyire tőle a két nő között. A Mária könnyed lépésére feltekintett s meg volt lepetve, mikor a szép leány megszólitotta.
- Kifáradtunk az evezésben uram, lekötelezne, ha beülne csolnakunkba s hazavinne bennünket. Ott lakunk abban a nyári lakban, nincs messze innen.
Napernyője hegyével a Silbermann-villára mutatott.
A katonatiszt udvariasan meghajolt, sarkantyuját megpengette kissé és bemutatta magát. Nemsokára mind a hárman a csolnakban ültek.
Az idő nagyon megváltozott. A hegyek teteje tiszta volt, de a sikon, a szakadásokban, a Dunán köd feküdt. Olyan volt e köd, mintha valami mozdulatlan, szürke, mély vizekből emelkednék ki; alul sürübb volt, felfelé mindjobban ritkult; aztán felszállt a völgyből, a hegyekre vette magát s az előbb tiszta csúcsok egyenkint tüntek el az általános szürkeségben.
Mária mozdulatlanul ült helyén, még csak a fejét sem forditotta Melanie felé. Ez egészen kimerülve nézte a ködöt, szégyen, mardosó önvád kinozta; még maga sem volt tisztában fellépése eredményével, csak érezte, hogy közte és Mária közt mindennek vége van s hogy a mit tett, abban nem volt sem szivjóság, sem okosság, sem becsületesség. Válságot idézett fel fejére; meggondolatlanul és készületlenül járt el s ha Gábor megtudja a dolgot, beláthatatlan bonyodalmak állanak elő.
Ferenczi Kálmán, a katonatiszt, nem csodálkozott a két hölgy magaviseletén, minden figyelmét az evezés vette igénybe.
Melanie szórakozottan nézte a katonatiszt egykedvü, merev arczát, ragyogó fekete szemeit, hetyke sipkájának aranyzsinórzatát. A köd ugy leereszkedett körülöttük, hogy három lépést alig láttak előre.
A kiállott nagy izgatottság után a fiatal asszony didergett és fázott könnyü ruhájában.
- Valjon mi fog történni? Mi lesz velem és Máriával e rettenetes nyiltság után? Nyugodtabb s boldogabb vagyok-e mint azelőtt? Egyáltalán mit nyertem vele?
Ezek a gondolatok váltakoztak elméjében; szeretett volna sirni.
- Hiába volt minden, suttogta, a viz folyását nézve, még csak el sem árulta magát. Miért volt mindez?
De a köd lassanként egészen felszállt. A lejtők felett könnyü párák függtek, nehány rozsdás, vörhenyes folt mutatta, hol nyugodott le a nap.
Mária szép arcza, kedves karcsu alakja olyan volt a növekvő homályban, mintha márványból volna. Meg se mozdult.

XXXIV.
- Nem tudom, Máriát mi lelte? igy szólt egy reggel az urasszony fiához. Bécsi tartózkodásunk határozottan ártott neki. Elfogta a honvágy, s nehány nap óta folyton hazatérésről beszél.
- Nem szeret velünk lenni, válaszolta Szentegyedy, s türelmetlen mozdulattal tolt félre egy politikai röpiratot, mely a magyarországi viszonyokat birálta s arra a következtetésre jutott, hogy 1848-ban eljátszotta jogait a nemzet és azóta meghóditott föld.
- Ne légy oly igazságtalan Mária iránt. Ő nagyon boldog, hogy láthatott titeket; de a fiatal leányok mindig hagynak otthon valakit, a ki a szivüket haza húzza.
Szentegyedy összerezzent.
- Tetszik valaki neki?
- Tudja Isten, felelte az urasszony és türelmetlenül töltötte ki Mária és Melanie teáját, ez az én kislányom nagyon tartózkodó. Otthon csak jégkisasszonynak hivják. Pedig öregszem, fiatal gazda kellene a házhoz...
Félénken mondta ezt és pápaszeme alul meleg ragyogással sugárzott szeme egyetlen fiára. Az nem értette el. El volt vakulva pályája sikerétől s a dicsőség merev, aranyos szeme ellenállhatatlanul vonzotta. Nem értette el a szemrehányást, a mi az öregasszony beszédében rejtezett.
- Hát jégkisasszonynak hivják? No, majd eljő az ő napsugara is és a kis jégkisasszony felolvad. A kit férjéül választ, az boldog ember lesz.
Álmodozva nézett anyjára. Azt hitte, hogy ez a vonzó fehér hajtól beszegett arcz most mindjárt átmelegszik egy kedves gondolattól s azt fogja felelni: mért nem vetted el? neked szántam, neked neveltem, neked fejlett oly széppé, mért nem lettél hát te az a boldog ember?
Ezt várta Gábor, de az urasszony egy szóval se mondott olyasmit, sőt nagyon ügyesen Melaniera tért át.
- Tavaszkor jöjjetek haza. Szeretnék a menyemből magyar asszonyt nevelni. A halvány arczocskája majd kipirul ott és jobban megtelik a vékony termete. Ez a ti nagyvárosi életmódotok nem tetszik nekem. Örökös izgatottságban és nyugtalanságban éltek. Jobb falun élni, Gábor, az ősöktől örökölt földet müvelve...
Erre az egy tárgyra gyakran visszatért. Az ősi birtok sorsa szivén feküdt nagyon. Mi lesz belőle, ha a fiatal örökös még sokáig Bécsben él? A fényes állás, melyet fia a császári városban visel, elmulhat egy éjen át, mint a füst s mint a köd; de az édes anyaföld nem szalad el még az unokák lába alól se s jólétet, tekintélyt, polgárjogot ad. Az egyedi birtok szépen elszántott dülői felülmulták az urasszony szemében mindazt a magas állást, hirnevet, hatalmat és dicsőséget, a mit emberek adnak s emberek elvehetnek. Egy évi jó termés többet ér az udvar kegyénél.
Fia figyelemmel hallgatta az urasszony fejtegetéseit s tiszteletből nem mondott ellent neki.
Azon törte az eszét, hogy ki lehet az, a ki után unokahuga haza vágyakozik? Ki lehet az, a kinél, otthonhagyta a szivét?
Hiába dobott ki Gábor ur három-négy évet az életéből: még most sem tudott egykedvüen a szemébe nézni annak a természetes kérdésnek, hogy Máriát ki veszi el?
Mintha még mindig joga volna e drága lényhez s mintha volna beleszólása abba, hogy sorsát ez az édes, tiszta, jó nő kinek a sorsához köti!
Azzal nyugtatta meg magát, hogy neki kötelessége Mária élete felett őrködni; neki kötelessége megakadályozni, hogy Mária ne növelje azon boldogtalan asszonyok számát, a kik hitvány, rossz férfiak kezére jutnak.
Ezalatt Melanie Ferenczi Kálmánnal kilovagolt. A fiatal, tehetséges huszártiszt, a ki a vezérkarhoz volt beosztva, csaknem mindennapos vendége lett a Silbermann-palotának. Kitünő lovas hirében állt s Melanie, mint az a hirtelen meggazdagodott családok gyermekeivel gyakran megesik, nem tudott jól lovagolni.
Mióta a nyárilakban a végzetes összeütközés történt köztük, a fiatal nő szenvedélyesen kereste a szórakozást, Mária sehova se ment vele: az őszi futtatások, a szinházak premier előadásai nála nélkül folytak le. Melanie ellenben mindenütt ott volt, látszólag mindenütt jól mulatott, de szivében tompa, elnyomott harag forrongott; magaviselete mind szabadabb és merészebb lett; a közvélemény itéletére nem sokat adott és férjét czélzatos, csipős, maró beszédekkel és érthetetlen megjegyzésekkel ostromolta.
Nagyon sértette hiuságát, hogy Mária előtt féltékenységet árult el. Szivesen elengedett volna néhány évet életéből, ha ezt a dolgot meg nem történtté tehette volna. Máriával szemben nem tudta, hogy viselje magát és égő türelmetlenséggel várta, hogy ennek a nyomasztó, bizonytalan helyzetnek akármily áron vége szakadjon.
Most, a hogy az áttetsző őszi ködben a fiatal tiszt mellett lovagolt, jól érezte magát. Egyenesen maga elé nézett, mig lova szélsebesen futott a nedves tarlón; az épületeket és fákat mintegy fátyolon keresztül látta; néhol vadászokat pillantott meg s kopók harsány csaholása ütötte meg fülét. Emberi és állati hangok tompán hangzottak a ködben; ha olykor oldalvást nézett, a komoly, kissé unott arczu huszártisztet látta, a ki csak a lovak mozdulatára ügyelt és a ki néha egész nyersen figyelmeztette a lovaglásban elkövetett hibákra.
Egyszer csak kikanyarodtak az országutra, s a deszkakemény töltésen iramodtak tovább. A ködben emberi alakok mozogtak, s gyászos éneklés hallatszott egészen közel. Temetéssel találkoztak. Elől két ministráns gyerek lépdelt, fekete lobogóval; négy ember görnyedve hozta az egyszerü, festett koporsót; utána jött a siránkozó család, a rokonok, az ismerősök, a kik megadták az elhunytnak a végtisztességet és kikisérték testét a temetőbe. Végül a pap jött, ősz férfi, elfásult, közönyös arczczal, mint a ki rég megszokta a halál s a szomoruság képét, mint a hogy más ember megszokja a lovaglást, a tánczot, az örömeket.
Melanie lova megugrott és a fiatal asszony elfödte szemét keztyüs kezével.
- Forduljunk vissza. Hisz ez irtóztató!
Ferenczi Kálmán nyugodtan forditotta meg lovát s csakhamar messzire elhagyták a szomoru menetet. Csak a harang kondulása hangzott sokáig utánuk s Melanie még akkor is hallotta, mikor már a mindjobban sürüsödő ködben néma csend volt körülöttük a földön és a levegőben.
A fiatal asszony méla és szótalan lett. A meghalás gondolata ugy hozzáillett a ködhöz, mely szép, karcsu alakját körülfogta!
- Szörnyü a halál, suttogta s mélyen elgondolkozott...
A huszártiszt megsimogatta lova nyakát, azután rövid, éles tekintetet vetett a nőre.
- Kérem, fogja rövidebbre a zablát. A lónak csak az erős kéz imponál. A mi a meghalást illeti, nincs abban semmi különös. Nekünk katonáknak minden pillanatban el kell készülni rá. Elesni roham közben, mikor előttünk hullámzanak az ellenséges lovasság sorai, mikor a ló nekivadulva, forgószél gyanánt visz előre bennünket, mikor a kivont kardok elénkbe villámlanak s mi önkivületben, szilajul rávetjük magunkat az ellenségre és letapossuk a mi élő elénkbe kerül: ilyenkor elesni gyönyör. Nem is érezzük a halálos sebeket, melyeken keresztül elfolyik vérünk.
Egykedvü, fekete szemében mámoros öröm fénylett, arcza megszépült, egész alakja kiegyenesedett.
Melanie csodálkozva nézett reá s azt gondolta, hogy szép lehet ez a férfi, ha szivére rászáll a mindenható szerelem.
Az ut hátralévő részén katonadolgokról beszélgettek.
- Hivatásból vagyok katona, mondá a huszártiszt, máshoz én nem értek. Költők, nagy emberek, a müvészet alkotásai nem érdekelnek. Én lovakat és embereket oktatok. A kaszárnya négy fala: az én világom addig terjed. De a nagysád férjét nagyrabecsülöm; ő diplomata és ezek az urak készitik elő a háborut; ők keverik a boszorkányüstöt, melynek égő tartalmát aztán a kellő pillanatban végigöntik egész Európán. Micsoda nagy égés támad utána; ezt az égést csak a mi vérünkkel lehet oltani.
Távol volt tőle az irónia, a katona a diplomatának őszinte tisztelője.
Azután apró kaszárnya-történeteket beszélt el. Furfangos csinyeket, melyeket katonái szürke polgárokkal követtek el. A polgárokról nem nagy szeretettel beszélt. Nem tudnak élvezni s nem tudnak parancsolni. Életük folyása oly ostoba és az unalomig egyszerü, hogy a legutolsó káplárja sem cserélne velük. Semmi változatosság, semmi izgalom, semmi váratlan fordulatok. A költők, müvészek, hires irók - azokról nem beszél. Az az egy bizonyos, hogy nem csatoltak területeket az anyaországhoz. A világ állóviz, szükséges, hogy katonák és háboruk felzavarják, megfrissitsék mozdulatlan, lusta hullámait.
Melanie érdekkel hallgatta. A miket a huszártiszttől hallott, azok előtte uj, ismeretlen dolgok voltak. Még senkitől sem hallotta, hogy egy „sneidig” huszártisztecske a világ háztartásában többet ér a koszorus irónál s halhatatlan költőnél. Fogalma se volt arról, hogy a farkasok és husevő állatok tudománya: az élők elpusztitása, többet ér Galilei minden elméleténél.
Az is sokat tett, hogy ezeket a különös dolgokat egy fiatal huszártiszt mondotta neki, aki egyenesen üli meg ugrándozó lovát, s a kis sapka aranyzsinórja alól ragyogó pillantásokat vetett reá.
Mikor hazaértek, a lovaglástól felüdülve, kipirult arczczal, fénylő szemekkel lépett be Melanie a szalonba, ahol az egész család összegyült.
Szentegyedy neje elé sietett s a huszártisztet barátságosan üdvözölte.
- Jó, hogy jöszsz, Melanie, Mária el akar menni, mondd meg neki, hogy nem engedjük.
Melanie nem értette, mi történt lelkében. A helyett, hogy örült volna vetélytársnője elmenetelének, szivesen marasztalta.
Mária meglepetve nézett rá. Azután tekintete Ferenczi Kálmánon akadt meg. Érdekes, halvány arczával, szemének nyugodt, biztos pillantásával, karcsu termetével és csinos, zsinóros egyenruhájával arra volt hivatva, hogy könnyelmü asszonyok szívét sebesebb dobogásba hozza.
Azután futólag rátévedt szeme unokafivérére. Ez a szép, komoly, mélabús arcz, mely szivének első álma volt: fájdalmat okozott neki. Nem azért volt nő, hogy észre ne vegye a mély hatást, melyet eljövetele Gábor lelkére gyakorolt. Nem azért volt nő, hogy meg ne lássa: Melanie szeszélyessége és felületes lelke nem teheti tartósan boldoggá a férfit, a kinek ő egész lelkét ismeri.
Szomoruan mosolygott.
- Haza kell mennünk. Már régen vagyunk itt. Nemsokára leesik az első hó s nálunk vadászatok lesznek. A mi vendégszerető házunkra a vadászok biztosan számitanak; nem volna illő csalódásba ejteni őket.
Elfordult s az ablakhoz lépett. Gábor utána ment s megfogta kezét.
- Nem mondod meg nekem, ki az a szerencsés fiatal vadász, a kinek bánatot okozna, ha a szentegyedi házat üresen találná? Nem mondod meg?
Halkan, elfogultan mondta ezt s hangja és keze - Máriának legalább ugy rémlett - reszketett.
A leány rá nézett s meg kellett fogódznia, hogy el ne essék. Minden ereje elhagyta, arcza fehér lett, mint a hó, melyben Szentegyedy Gábor képzelete egy fiatal, szép vadász kedves nyomait látta. Tekintete tele volt szemrehányással s édes, kicsi szája vonaglott, mintha sirni akarna.
Aztán lecsillapodott, de semmit sem felelt.
Ezalatt Melanie a huszártiszthez fordult s rámosolygott.
- Ugy-e, holnap ujra kilovagolunk? - kérdé és dallamos hangjából valami őszinte öröm érzett ki...
A huszártiszt meghajolt és sarkantyui gyöngén összeütődtek. Aztán egykedvü arczával a társasághoz fordult s lováról beszélt.
- Az apja Forever volt, most négy éves. Jól betanitottam; a lovakkal tudni kell bánni. Nincs az a szilaj csikó, a melylyel ne birnék. Van valami bennem, a mi imponál nekik.
Kicsit kényesen ringatta felső testét s fekete bajuszát pödörgette.
Gábor Máriával foglalkozott, se nem látta, se nem hallotta, mi történik körülötte. Még mindig a fiatal vadászról beszélt, a Mária édes szivecskéjének titokteljes lakójáról.
Kint mind sürübb köd ereszkedett le a császári városra; a márványlépcsős, márványoszlopos paloták eltüntek a novemberi ködben; a fogatok, lótó-futó emberek olyanok voltak, mint a „büvös lámpa” képei, a falra vetett mozgó árnyékok.
És ebben a sürü ködben Szentegyedy Gábor nem látta, hogy a Mária fiatal vadásza most is csak ő. S valahányszor az egyedi rétekre az első, csillogó hó leesik, Mária lelkében mindannyiszor feltünik egy régi kép. Az unokafivére emléke, a ki térdig érő nagy csizmában meglábolja a havat, s kutyájának fütytyentgetve, visszafordul az uri lak egyik ablaka felé, mely mögül Mária boldogan, szerelmesen, szivrepesve, sokáig, nagyon sokáig utána néz.

XXXV.
Bécsben mindenki a nagy jégünnepre készült. Mint a futótüz terjedt el, hogy a császár is ott lesz, s vele az egész udvar. A rendezőség, melynek élén néhány előkelő főur állott, mindent megtett, a mi tőle telt, hogy az ünnep minél fényesebb legyen. Melanie, a ki ezen a télen sokat mulatott, ezüstös öltözetet csináltatott ez alkalomra, melyben majd a görögtüzzel és szines lámpákkal megvilágitott jégpályán olyan lesz, mint egy valóságos, élő jégcsap.
A feldiszitett jégpálya el volt lepve korcsolyázókkal, a bejáratnál dideregtek a rendezőség tagjai, mig kivül az utczákon ezernyi nép szorongott, hogy lássa és szivéből megéljenezze az uralkodót.
Két katonai zenekar fujta a „Gott erhalte”-t, mikor a kint felriadó ujongás hirdette, hogy ő felsége fogata jő. Az aranyozott kerekü, elegáns zárt kocsi, mely elé két hófehér ló volt fogva, szélsebesen közeledett. A bakon zöld tollbokrétás vadász ült, a borotvált arczu, elhizott kocsis háromszegletü kalapjában annyi önérzettel hajtotta a lovakat, mintha a meg-megujuló örömujongás neki szólt volna.
A császár kocsija után még hat udvari fogat jött, mindenik elé két-két hófehér angol ló volt fogva. A menetet az udvari csendőrség egy szakasza zárta be, térden felül érő lakkcsizmákban, hófehér nadrágban, rézzel kivert tollbokrétás sisakban.
A császárt hadsegédje kisegitette, egy pillanatra megállt az uralkodó s kedves, kék szemeit körülhordozta a rivalgó néptömegen. A felséges nép szivből eredő, zajos üdvözlete jól esett neki. Katonásan köszönt s nyájasan hajtotta meg a nép felé fejét. A bejáratnál a rendezőség s a miniszterek várták. A felség mindenkit megszólitott s mindenki számára volt egy kedves szava. A ki előtt megállt, az fejét mélyen meghajtva és szemeit a földre függesztve válaszolt kérdésére. A külügyminiszterrel kezet fogott, Szentegyedyvel hosszasabban társalgott. Családjáról kérdezősködött és a magyarországi viszonyokról. A fiatal osztályfőnök okos, szabatos feleleteivel meg volt elégedve, ruganyos lépésekkel ment tovább. A hosszu beszélgetés nagy feltünést keltett és nem egy magasrangu katona és udvaroncz sápadt el az irigységtől.
Mindenkinek feltünt a császár jókedve. Az ismerős hölgyekkel az idei farsangról és örömeiről szólt.
- Reményünk van, mondá a franczia nagykövet nejének, hogy az önök tánczolását nem zavarja meg a háboru.
Egy másik főrangu hölgynek tréfásan mondá:
- Ne féljenek, tisztjeimnek nem lesz a télen sürgősebb foglalkozása, mint önöket tánczoltatni.
Ő felsége megnézett mindent, megtekintette a diszitéseket, a pavillonok berendezését, a táncztermet és legmagasabb megelégedésének adott kifejezést a látottak felett.
Aztán egész kiséretével ujra hintóba szállt, s a népsokaság örömujongása, kendőlobogtatása és egetrázó rivalgása között, azon az uton, melyen jött, a Burgba hajtatott.
Szentegyedy Gábor ma borongós hangulatban volt, bár a felség kitüntető figyelme jól esett neki.
Szórakozottan hallgatta egy ujságiró megjegyzéseit, a kinek nézetein máskor szivéből kaczagott.
- Mi ez? mondá a tekintélyes ujságiró, a ki beszéd közben „csendes lázadó” volt, de ujságczikkei tüskön-bokron követték a kormányt, mért volt ez a nagy mámor, mely az embereken erőt vett? Győzelemhir jött a porosz csatatérről? Vagy egy üdvös törvényt hirdettek ki talán? Megenyhült a gazdasági válság? Közel van a nemzeti boldogulás? töröm rajta a fejemet erősen.
Szavai ingerültek voltak, de egyetlen mozdulattal sem kisérte beszédét. Két kezét a frakkja zsebébe dugta s oly sebesen hadart, mintha betanult szerepét mondaná el.
- Ez éljenek, ez indulatos mozdulatok, e mozgékony arczok, ez a hév... ez a sok elpazarlott erő egyszóval, mely nagy nemzeti munkát végezne, ha most esztergályozna, kovácsolna, sütne-főzne, bőrt gyártana, ültetne, gondolkoznék: mért cserélte fel e hasznos munkát e haszontalan kiabálással? Mért hagyta oda boltját a füszeres; s ott, az a vörös orru kis ember, nini, hisz az szegény kézmüves és öt gyermeke van. Ez erőpazarlást valami nagyszerü czél, a birodalom életbevágó érdeke kivánja és menti talán?... Mert otthon öt kis száj ma éhezni fog...
Bevégezte mondókáját s félénk mosolylyal odább állott.
- Szajkó, mormogta hősünk halkan s unottan ásitott lezárt klakkja oltalmazó árnyékában.
Ebben a pillanatban a külügyminiszter intette magához.
- Jöjjön, mon cher ami, járjunk egyet a jégpálya körül.
Tiszteletteljesen nyitottak nekik utat. Nemsokára a park elhagyottabb részéhez értek. Az inasok utánuk hozták prémes felöltőiket, dideregve bujtak belé. Leültek egy fapadra, mely fölött egy nyomoruságos kőolajlámpa égett. Előttük nyujtózkodott az egész jégpálya; vig zsibongás, töredékes párbeszédek, csengő leánynevetés hallatszott, sőt hallották a jégen végigszántó aczélkorcsolya halk pendülését.
Fel-fellobbanó görögtüz, a piros, kék és sárga lámpák egymásba vegyült fénye deritette fel az éjszakát; a hold felkelt s ezüstös, halvány sugarai elöntötték a tájat.
Hóval födött fák és hóval födött utak vakitó fehéren ragyogtak a holdfényes téli éjszakában; a sötétkék égboltot, a beszélgetők feje fölött, tiszta fényü csillagok százezre lepte el.
A bejárat előtt, a távozó vagy megérkező fogatok lámpái ide-oda mozogtak.
- A császár jókedvü, kezdte ő nagyméltósága, akit az elragadó téli tájkép nem érdekelt, mit beszélt önnel?
- A családomról kérdezősködött.
- A háboru el van határozva, mon cher ami! A jövő tavaszkor kezdődik a táncz.
- De hisz a felség a békéről szólott?
- Igen, de csak az asszonyokkal. Ön birja a császár bizalmát. Régóta ismeri önt?
- Igen, felelte hősünk és mélységesen hallgatott az olaszországi találkozásról, a hol életét mentette meg az uralkodó. Szive mindannyiszor csordultig megtelt hálával, valahányszor ez a régi történet eszébe jutott.
A miniszter felhajtotta télikabátja hódprémes gallérját és szivarra gyujtott, aztán hosszu hallgatásba merült. Végre ujra megszólalt.
- Közölni akartam önnel a nagy titkot. Ön is sokat dolgozott e nagy munkában - a háboru előkészitésében. Én e háborutól várom Ausztria világhatalmi állásának tavaszi megujulását. Katonailag készen vagyunk, a szövetségek nagy része meg van kötve, Napoleon szabad kezet ad nekünk. Most már nincs egyéb hátra, mint tavaszig huzni-halasztani a diplomácziai döntést. Poroszország ereje veszedelmesen megnőtt; ugy kell vele tenni, mint a bibliabeli Sámsonnal: le kell vágni a haját.
Azután ő nagyméltósága ujabb hallgatásba merült, fázósan huzódott hódprémes télikabátjába, s fogatáért küldte titkárát, a ki harmincz lépésnyire fagyoskodott tőlük.
Szentegyedy lekisérte a minisztert, mélyen meghajolva bucsuzott el tőle. Lassu léptekkel, elgondolkozva jött vissza a mulatság tüzpontja felé. Lépése alatt könnyedén ropogott a friss hó, a holdfényben uszó jégtáblák, a hóval boritott fák, a csillagos égbolt lecsillapitották nyugtalanságát. De nem sokáig tartott. A nagy ujság, a mit vele a külügyminiszter közölt, égette lelkét. Hiusága, önzése, dicsőségvágya ki lehetett elégitve: egy nagy háboru szálai az ő kezében futnak össze.
A miniszter maga mondta: neki is nagy része van e háboru előkészitésében. Csak ujjával kell megérinteni a diplomáczia gépezetét, hogy a gondosan lerakott tüzakna Poroszország alatt felrobbanjon. A mitsem sejtő világ feje fölött kinyitják a Pandora-szelenczét, hogy kiáradjon belőle a földre minden nyomor és szenvedés... Olyasmit érzett, hogy ő más embernél mégis csak több ember: egy birodalom romlásának és megalázásának veszedelmes titkát rejtegeti lelkében.
Belépett a bálterembe, hol már javában folyt a táncz.
A hölgyek nehéz drága selyemruháit, ragyogó ékszerüket és ékszerüknél fénylőbb szemüket, a mélyen kivágott ruhaderékből kiszolgáló fiatal, szüzies vállakat elfásulva nézte. Hová lenne vidámságuk, széles jókedvük, kaczagásuk és tánczolásuk, ha tudnák az ő rettentő titkát: a fejük fölött függő háborut?
Tekintete nején akadt meg, a ki Ferenczi Kálmánra nevetett szétterjesztett strucz-tollas legyezője mögül.
A szép asszonynak állandó kisérője, hüséges árnyéka ez az egykedvü huszártiszt. Mióta Mária hazament, kitartóan udvarol Melanienak, Gábor nem féltékeny rájuk. Azok az idők elmultak, mikor még a vén, köszvényes Ferrari herczeg is gyötrő nyugtalanságot tudott okozni neki. A szerelem régen elhagyta szivét, s felesége becsületében nem kételkedik; hát hadd mulassanak, ha kedvük tartja.
Egy idő óta azonban sok czélozgatást, sok kétértelmü beszédet, temérdek rejtett gunyt kell elszenvednie. A társaságban zajt ütött a huszártiszt kitartása s a Melanie kaczér magaviselete. Gábor már rég forgatta fejében, hogy a mulatságnak végét szakitja, bár nem látott benne egyebet, egy fiatal nő s egy fiatal férfi plátói természetü barátságánál.
Igy azonban lemond tervéről. Engedi őket, hogy ifjuságuknak örüljenek. Hadd tánczolják ki és hadd nevetgéljék ki magukat a - tavaszig.
A nagy ember, az országok ügyeinek intézője, a mindenható külügyminiszteri osztályfőnök, a ki egy rettenetes háboru végzetes titkát hordozza magával, ebben a pillanatban arra gondol, hogy a felesége udvarlója huszártiszt, a ki a tavaszkor kitörő nagy háboruban könnyen a csatatéren hagyhatja fiatal életét.
Talán nem is sejtette, hogy hova sülyedt, mikor ily nagy háboru iszonyu koczkázatai és eredményei közül a legkisebbre gondolt: egy fiatal élet elpusztulására, mely neki utjában állott.
Ezalatt Melanie fáradhatatlanul keringőzött tovább és szeme állhatatosan, mohón kereste a huszártiszt fekete, nyugodt szemét.

XXXVI.
Az 1866-ik év márcziusa elkövetkezett. Ausztria megkötötte a szövetségeket, Cseh- és Morvaországban erős hadat vont össze. Poroszország hasonló katonai intézkedésekkel felelt s a márczius végén tartott osztrák minisztertanács elhatározta, hogy a dolgot diplomácziai jegyzékváltás tárgyává teszi; e jegyzékváltás végén ott volt a háboru.
Szentegyedy Gábor résztvett e minisztertanácsban s avval volt megbizva, hogy puhatolja ki Magyarország hangulatát, mely Deák vezérlete alatt az 1848-iki jogalapról lelépni nem akart.
Az osztályfőnök ur meglepő hireket kapott: Magyarország óhajtja s alig várja a háborut. A háborupárt jól felhasználta ez örvendetes tudósitásokat. A háboru népszerü, mondák, még a magyarokban is feltámadt hajdani vitézségük és hüségük emléke; az az érzés hatja át őket, a mi nagyapáikat csodálatos erőfeszitésre lelkesité Mária Terézia idejében. A forradalom elvesztette talaját; a Rákóczyak és Kossuthok kora örökre letünt.
Magát Szentegyedyt is meglepte honfitársainak magaviselete. Rég nem járt otthon; régóta nem tette már kezét a nemzet szivére; ifjukori emlékei meghalványodtak; a hajdani lelkesedés lángja, a nemzeti ideálok szeretete rég kihült lelkében. Ugy volt, mint a fa, melyet idegen talajba ültetnek át; gyökerei nem függenek többé össze az édes anyafölddel.
Mégis, mikor a háboru már el volt határozva, józansága és becsületessége felülkerekedett. A vita hosszu volt, bár a vélemények meglehetősen megegyeztek; de nem hallott egyetlen igaz érvet sem, mely lappangó kételyeit eloszlatta volna.
A minisztertanács után a nyárilakba kocsizott, hol a lakás még zárva volt, a függönyök le voltak eresztve, az ablaktáblák szorosan be voltak zárva. Kint a parkot már gondozták, a fákat tisztogatták, hogy - mint az öreg kertész mondta - olyanok legyenek, mint a kisasszonyok: tiszták és kedvesek. Az orgonabokrokat egyenesre nyirták, itt-ott gyümölcsfákba nemes galyakat oltottak; az utakat gereblyézték; a rózsatőket kibontogatták téli szalmagúnyájukból; a megmetszett szőlőtőke ágaiból, mintha az ág könyeznék, kibuggyant a fanedv.
Szentegyedy leült egy fapadra és mélázva nézte az ébredező tavasz munkáját ágak növésében, rügyek képződésében; a megenyhült levegő édes csiklandozása forrásba hozta vérét; a mély csendben csak verebek ütöttek zajt, a mint csapatonkint zugva repültek el feje felett.
Az égen apró felhők usztak, a távoli hegyek csúcsai elmosódtak a tavaszi párák áttetsző, szürke fátyolában.
Szentegyedy a háboruról gondolkozott. Latolgatta a minisztertanács összes érveit és nyomoruságosaknak találta őket. Minő okokat hoztak fel? Az egyik Ausztria nagyhatalmi állását emlegette. A másik területnagyobbodásra hivatkozott. A harmadik a porosz hegemónia megtörésének szükségét hozta fel. A negyedik azt mondta, hogy már régen nem volt háboru, a katonaság nagyon ellustul. Az ötödik a belső viszonyok ziláltságát emlegette, melyen csak külső bonyodalommal lehet segiteni.
Azt senki sem hozta fel, vajjon boldogabbak lesznek-e ezáltal a birodalom népei? Jobbra fordul-e sorsuk? Kevesebb közterheket fognak-e viselni?
Az is feltünt neki, hogy mindenki csak biztos győzelemről beszélt. Az érem másik oldalát nem nézte meg senki. Sejtelmük sem volt, mi lesz egy nagy vereség esetén? Az osztrák tábornokok csak győzni tudnak; megverni nem lehet őket.
Könnyedén, felületesen, minden fölösleges érzékenykedés és megindulás nélkül döntöttek a nagy urak a birodalom jövője fölött. A nyomort, a patakokban omló vért, a felgyujtott városokat, a földönfutóvá lett jólétet nem emlegette senki. Nem érdemes vesződni ilyesmivel. Özvegyek és anyák megrepedt szivéről senki sem beszélt. Az anyagi javaknak nagy pusztulását, a pénzpiacz s a kereskedelem válságait, a megrendült közhitelt, a müvészetek és tudományok pangását, a társadalom erkölcseinek általános elvadulását senki sem mérlegelte. Megállapitották elméletben a katonai felvonulás részleteit, kiszemelték a vezéreket, előterjesztették a vezérkar részletes haditervét, s meghatározták a napot, melyen Berlinbe diadalmasan bevonulnak.
A tanácskozást a császár éltetésével fejezték be. Az egész fontos tárgyalás simán folyt le, ellentmondás, és kiméletlen birálat nélkül. Mintha csak egy udvari ebéd részletei felett cselédek tanakodtak volna.
Egy idő óta hősünk gyakran volt elégedetlen másokkal és önmagával. Ez az elégedetlenség most fokozott mértékben vett rajta erőt. A küszöbön lévő háboru felidézésében neki is része volt. Ő is egyik kereke, vagy csavarszöge volt a gépnek, mely e vulkánikus kitörésre az elméket és sziveket előkészitette. Odaadással szolgálta a külügyminiszter s a háborupárt czéljait, mert fényes állása, anyagi haszna, röviden: személyes előnye volt belőle. És most, mikor a háboru fellege már fejük felett függött: nem tud számot adni róla, mért lesz jó a háboru s javára szolgál-e a birodalomnak? Sőt elő sem készitették annyira, hogy a győzelem és a végső eredmény minden eshetősége részükön legyen...
Körülötte a természet titkos erői már javában forrongtak. A fák még szürkén, sima ágacskáikat mereven szertenyujtogatva álltak, de kérgük alatt már lüktetett a bimbónyitó életerő. A föld még alig szikkadt meg a bőséges hóviztől, de fekete rétege alatt már ezer meg ezer füszál törte ki magát. Messziről a Dunára látott, mely duzzadva emelkedett a tavaszi olvadástól. Távoli faluk füstje vidoran, könnyen szállt felfelé s a szántásokban apró fehér pontok mozogtak: a háborut nem is sejtő szántóvető emberek.
Vajjon ki fog itt aratni a gazdag sikon? Bizony a halál!
A nyárilakot, melynek lezárt ablakai, fehér kőczifrázata s oszlopai márcziusi verőfényben fénylenek, itt találja-e még a háboru után? Nem gyujtja-e fel az ellenség, vagy a visszavonuló osztrák hadsereg tüzérsége? Ezeket a fiatal fákat, melyeket a ház öreg kertésze annyi szerető gonddal oltogat: nem vágják-e ki gonosz kezek? A tisztántartott, homokkal behintett utakat, melyeken Melanie és Mária parányi lábacskája lépdelt: nem növi-e be bojtorján és vadfü? És ő, a kényeztetett nagy ur, a ki a háboru egyik tervezője volt, látja-e még valaha mindezt? vagy ő is életével fizeti meg a könnyelmüen felidézett vihart?
Ilyen gondolatok fogták el és hazatértében Ferrari herczeg jutott eszébe. Rég nem hallott róla semmit. Mióta kegyvesztett lett és szélütés érte, meghalt a világra nézve. Különös dolog volna meglátogatni és bejelenteni neki a háborut, mely bukását okozta. Olyan hangulatban volt, hogy csipős, gunyos, megsemmisitő birálatot szeretett volna hallani s a herczeg az az ember, a ki szivesen megszerzi neki ezt az örömet.
Fogata nemsokára megállt a herczeg palotája előtt. Beküldte névjegyét, a herczeg kiüzent, hogy elfogadja. Az ajtónálló kinyitotta előtte az ajtót s a függönyt fölemelte. A bélelt ajtó zajtalanul becsukódott mögötte.
A herczeg már csak árnyéka volt a hajdani gavallérnak. Mióta pipereszereit elhanyagolta, nagyon meglátszott rajta az öregség. Haja és bajusza megszürkült, máskor gondosan borotvált arczát tüskés szakáll lepte el, egész képe csupa ráncz volt; ha beszélt, szemöldjei felszaladtak a homloka közepéig; máskor üde és szépmetszésü ajkai mögül fekete, töredezett fogsor látszott. Botra támaszkodva járt és délczeg, egyenes tartása örökre eltünt.
Minden, a mi e főurban mesterkélt és erőltetett volt, most lefoszlott róla. Nem volt semmi érdeke, hogy jobbnak lássák az emberek, mint a milyen valóban volt.
- Nagyon örülök, kedves hivatalbeli utódom, hogy meglátogatott. Igazán szép öntől, hogy nem feledkezett meg rólam. Hát a kedves neje ő nagysága? Még mindig hódit, mint az én koromban?
A szobában le voltak bocsátva a nehéz selyemfüggönyök: félhomály volt; nehéz orvosságszag terjengett, elnyomva a rezeda parfüm illatát. A nagy, nyitott fehérmárvány-kandallóban tüz égett; a tenyérnyi vastag perzsa szőnyegek elfojtották a lépés zaját.
- Üljön le, kedves hivatalbeli utódom, remélem, valami jó hirt hoz nekem. Mióta független ember vagyok, nem törődöm az emberekkel és a világ folyásával. Ujság nem jár házamhoz, könyveket nem olvasok. Ott akarom elhagyni a világtörténelmet, a hol a miniszter ur ebédjén bevégeztem nyilvános életemet. Mit érdekel, a mi azóta történt, s a mi nélkülem történt?
- Pedig sok minden történt azóta herczeg. A tavaszkor háboru lesz, Berlinbe megyünk.
A herczeg arczán minden ráncz megmozdult és szemei szikráztak.
- Tehát mégis! Ferrari herczegnek azért kellett menni, mert nem akarta ezt az esztelen háborut. Igen, rikácsolta élesen, ez esztelen háboru. Ausztriát megverik, s én mától fogva kiadom a rendeletet, hogy palotámban minden szobát készen tartsanak a porosz uraságok elfogadására.
- De herczeg? csak nem gondolja?
- Mi jut eszébe Ausztriának? Korhadt vén teste hogy fogja kiállni azt az aczéllökést, a mivel a német bika legázolja? Mert le fogja gázolni, abban bizonyos lehet. A hadsereg nincs jól kiképezve; a népek el vannak nyomva; az elégületlenség általános, és honpolgárok milliói imádkoznak azért, hogy Ausztria öngyilkos legyen.
- Mi az ellenkezőről vagyunk meggyőződve. S herczegséged palotája fényárban fog uszni, ha győzelmeink hirére kivilágitják Bécset.
A herczeg indulatosan biczegett iróasztalához, s egy füzetet vett elő, melynek lapjai sürün be voltak irva.
- Itt az emlékiratom. Halálom után elolvashatják, hogy megjósoltam a birodalom vesztét. Kimondom benne, hogy soha a háborura nem volt oly rosszul elkészülve ország, mint önök most. Nincsenek hadvezéreik, nincs népük, mely lelkesednék önökért. Semmijük sincs, csak rövidlátásuk; s a háboru után nem lesz egyebük, csak vereségeik.
A heves beszéd megártott a bukott nagyságnak; felvett egy karcsu, vékony poharat, melyben granátszinü spanyol bor csillogott. A bort kiitta, a poharat a földre dobta, ugy, hogy összetört.
- Igy fognak összetörni önök... Hanem hát megérdemlik. És ön, Szentegyedy, egy magyar, ön is Ausztria megváltói közül való? Jól teszi, a háboru, a vesztett háboru, Magyarország szerencséje. Ha ön Ausztria vesztére dolgozik: hálás nemzete szobrot emeltet önnek érte. Ha bevégezte müvét, menjen vissza honfitársai közé. Önnek hazája van; ön nemzethez tartozik, én csak osztrák voltam... Ön most azt hiszi, hogy a sértett hiuság, a megaláztatás keserüsége beszél belőlem. Csalódik, kedves uram. Én csak óvni akarom, nehogy az én sorsomra jusson. Az eldobott, kihasznált, a megunt eszköz szomoru sorsára. Mindenki eszköz, a ki nem eszmét és nemzetet szolgál. Öreg ember vagyok, nemsokára meg fogok halni. Adok önnek örökség gyanánt egy jó tanácsot; vesse le az inasruhát, menjen haza. Legyen független polgár, legyen szabad férfi, szolgálja derék kis népét, mely nemes és fogékony nemzet.
Gunyos, megvénült arcza jóindulatot fejezett ki e pillanatban, tekintetében szép emlékek fénye villant fel.
- Szeretett egyszer egy magyar nő, mondá s hangja reszketett a boldog felindulásban. Szép és kedves volt, mint az ön ősi házának virágzó orgona-bokrai; de a dicsőség, hirnév, pénz és hatalom reményéről nem tudtam a kedvéért lemondani. Agglegény maradtam érte... Menjen ön haza, kedves barátom, ősei lakásába; szántson, vessen, arasson. A föld eltartja önt és családját. Várja meg, mig hazájára jobb napok jönnek. Hisz önöknél majd csak megvirrad!
Szentegyedy Gábor csodálkozva hallgatta a herczeget. Mohón ügyelt minden kis szavára, aztán, hosszu mélázás után, csak ennyit felelt:
- Igen, de a császár; ő visszaadta életemet.
E nehány szóban el volt mondva életének története. Cselekvéseinek rugóját, lelkének indokait, törekvéseinek irányát hozta napfényre e nehány szóban.
Ferrari herczeg köszvényes, dagadt lábait egy tábori székre helyezte el és sziszegve fészkelődött helyén. Azután rosszkedvüen mondá:
- Ön nagy ideálista, fiatal barátom. Átkozottul nagy ideálista!...

XXXVII.
Melanie szivében másodvirágzás volt: szenvedélyesen szerette Ferenczi Kálmánt. Ő maga sem tudta megmondani, hogy történt? csak érezte, hogy ez a halvány, egykedvü férfi kedvesebb előtte az egész világnál, hogy érette az erkölcsi fogalmak lelkében összezavarodnak, hogy sokkal jobban szereti, mint férjét bármikor, és hogy ez emésztő szenvedélybe belehalna, ha szerelmét a férfi nem viszonozná.
De arról szó sem lehet. Egy huszonhatéves huszártiszt szive nincs kőből. Olyan, mint a seregély, ha megkivánja a cseresznyét, nem nézi, hogy a cseresznyefa a más kertjében áll.
Melanie a lovaglásokat okozta. Lóháton oly szép volt Ferenczi, - ki állhatott volna ellent neki? Aztán e sebes nyargalás öröme; a füleik körül zugó tavaszi szél, a letaposott kakukkfü átható szaga, a szemközt sütő nap, a sebesen elmaradozó fák és bokrok széditő megfutamodása. Néha öreg este volt, mikor hazatértek. A rétek fölött szürke pára lebegett, a fü harmatos volt, a sötétség halkan ereszkedett le körülöttük, előttük fehéren kigyózott az országut s a hámorok és gyárak kivilágitott ablakai - megannyi tüzszemek barátságosan csillogtak feléjük. Néha Szentegyedy is kilovagolt velök, de szótlanul, gondolataiba mélyedve ült lován, társalgásuk nem érdekelte, elragadtatásukban nem osztozott.
- A lovaglás jót tesz nekem, szokta mondani nejének, jobb étvágygyal eszem utána...
Melanie nem emlékezett, mikor változott ismeretségük bizalmas viszonynyá, és ez mikor ment át szenvedélyes szerelembe.
A huszártiszt is kétes hirü nők társaságában élve, nem volt járatos a szerelem müvészetében s annak fogásait nem ismerte. Nem tudott szellemesen értekezni a szerelemről, finom bókokat nem mondott, ábrándozni, sóhajtozni nem tudott.
A költőket és müvészeket leplezetlenül lenézte, müveikből sohasem idézett szivreható sorokat. A dolgokat a maguk nevén nevezte; sohasem folyamodott az apró hazugságok azon szövevényes hálójához, melyben convenczionális szerelmesek a nők szivét és érzékeit megfogják.
Főleg nyugodt, biztos fellépése, egykedvü, komoly nézése volt hatással Szentegyedynére, a ki e mögött valami titkos, mély szomoruságot sejtett.
- Nincs nekem semmi bánatom, mondá egyszer Ferenczi maga, nagyon csalódik, ha multamban rejtélyes dolgokat keres. Egyáltalában nincs is multam. A lovaim és néhány csinos fiatal arcz, ez az egész; de mindebben nincs semmi szomorkodni való.
Mikor a fiatal asszony először adta oda ajkait tiltott csókra, szükségét érezte annak, hogy magamagát megnyugtassa. Egész éjjel nem aludt, sirt, fájt a feje s végre is a következő sorokat vetette papirra:
„Szeretnélek-e, ha megtudnám tagadni sóvár ajkaidtól ajkamat? Ha megtagadnám ezen kivánságodat, melyet szived követel s melyet megadni szivem sugall: nem volnék-e kegyetlen és gőgös? Hogy ezt kérjed, nem volt tőled gyöngeség; s hogy ezt megadjam, nem volt gyöngeség tőlem. Ti férfiak, annak a nőnek lesztek legszivesebben rabszolgái, a ki teljesen rabja a maga szivének. Lelkem betelt a mesterkélt és hazug dolgokkal. Csak az hat rám, a mi igaz s a mi természetes. És mi volna igazabb és természetesebb annál, hogy a nő, a ki egy férfit nagyon szeret s kinek egész világa e férfi: semmi világi tekintetek kedvéért nem teszi, hogy megtagadja tőle azt, a mit teljes szivéből odaadna neki - édes, égő csókra ajkait?...
Én nem tudom, hogy vagyok veled, Kálmán? Olvastad azt a mesét, melyben a vándorról, a szélről s a napról van szó? A nap fogadott a széllel, hogy a vándor válláról ő tudja hamarabb levenni a köpenyeget. A szél süvöltve, haragosan rohant neki: és a vándor még szorosabban összehuzta magán köpenyegét; aztán melegen, ragyogón sütött rá a nap és ő önként leoldta azt magáról... Hanem te nem vagy hizelgő, melegitő napsugár: te erőszakos, szilaj szél vagy, a ki kiméletlenül téped le rólam női hirnevem és hitvesi hüségem köpenyegét. Én, a ki az égető napsugárnak ellen tudtam állni, odaadom köpenyemet neked, te szilaj, vakmerő, tavaszi szél...”
Másnap felolvasta e néhány sort kedvesének. A fiatal huszártiszt nevetett. Érczes, erős kaczagása olyan volt, mint a megütött harang hangja.
- Egy csókja többet ér minden szép gondolatánál, mondá és a szerelmes, szép asszony nem haragudott meg érte.
Az első csók után azonban helyzetük megváltozott.
A nő makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy mig férjnél van, ennél tovább nem mehet. A férfi szintoly makacson és szenvedélyesen kivánt, hogy legyen az övé. Az ellenállás kihozta sodrából, s egykedvüsége eltünt; egész valóját vad sovárgás fogta el.
De Melanie nem engedett.
- Nem becsülnél többé, ha ezt megtenném. Belém unnál hamar. Elégedjél meg a reménynyel, hogy ha férjemtől elválok, tied leszek.
A huszártiszt kért, fenyegetődzött, szakitást emlegetett, mindhiába.
Megtette, hogy elmaradt néhány napig. Ilyenkor Melanie sokat szenvedett, arcza megsoványodott, szemei beestek s hangja kissé rekedtté vált.
Ferenczi könyörgésre fogta a dolgot.
- Minek kinzod magad s mért kinzasz engemet? Oly szép vagy, hogy nem lehet szépségednek ellentállni. Éjjelenkint nem tudok aludni: mintha csak izzó zsarátnokon feküdném; elpusztulok, ha tovább is kegyetlen maradsz.
- Nem vagyok kegyetlen, csak egy kicsit becsületes. Ha tudnád, mennyit sirok; könytől ázott párnákon alszom el. Te kiméletlen vagy, Kálmán. Ha igazán szeretsz és nemcsak érzekeid rabja vagy: hagyj békében. Hiszen te nem boldogitani akarsz engem, csak megalázni.
Máskor meg Melanie zokogva fogadta.
- Ha férjem rájön! - mondá és összeborzongott a félelemtől.
- Megölne biztosan. Pompásan tud lőni. Váljék el tőle, válaszolta a huszártiszt komolyan.
Mióta e szó ki volt mondva, Szentegyedyné sokszor törte rajta a fejét: mi volna, ha elválnának? Ez volna a legjobb megoldás, hisz Gábor ugyis Máriát szereti. Szemérmetlen gondolatok fogták el. Neki nem kellett volna elriasztani házukból Máriát; engedni kellett volna, hogy a folytonos együttlét behálózza szivüket, hadd buktak volna el, a hogy ő elbukott. Hivta is vissza levélben anyósát s a leányt, de aztán megijedt a gondolattól, hogy az öreg urasszony tapasztalt szeme mindent észrevesz.
Mégis huzta halasztotta a döntést. Éjjelenkint feltette magában, hogy férjének mindent bevall, de reggel mindig elhalasztotta a vallomást. A folytonos tépelődés és aggodalom csaknem beteggé tették. Megsoványodott és szemei lázas tüzben égtek. A keze oly hideg volt, mint a jég.
A mozgósitás hire kétségbeejtette, mindenki arról beszélt már hetek óta, de ő nem hitte. Férje is mondta, és Melanienak most jutott eszébe, mily kárörvendő arczczal közölte ezt velük: vele és kedvesével.
Május negyedikén Ferenczi ezredét is mozgósitották. Az nap Szentegyedyné korán kelt és számozatlan bérkocsiért küldte szobaleányát. Ferenczi a lovaskaszárnya közelében lakott, s a fiatal nőben az az esztelen gondolat támadt, hogy felkeresi őt.
Még alig volt hat óra, az utczák üresek voltak, a kávéházakat most nyitottak ki, az utczaseprők mindenfelé fojtó, szürke porfelleget támasztottak nyirfaseprüikkel. A házak ablakai zárva voltak az uri negyedekben mélyen aludták még az emberek. Az épületek tetejét aranyos verőfény öntötte el, de lent még árnyékban volt minden.
A fiatal nő fázósan huzódott össze sarkig érő fekete bársony felöltőjében. Szomoru gondolatok fogták el. A néptelen utczák, a hallgatag házak, s bezárt ablakok mind arra valók voltak, hogy kedvét elvegyék.
A huszártiszt már fent volt. Legénye a holmiját csomagolta, ő maga czigarettát szítt, melyet meglepetten dobott el, mikor Melanie karcsu alakja az ajtóban megjelent.
A jól nevelt legény magukra hagyta őket.
Szentegyedyné mozdulatlanul állt helyén és csendesen, szomoruan nézte kedvesét. Azután kezet nyujtott neki, keze hideg és fagyos volt, mint a jég. A nyitott ablakhoz ült. Az ablak kertre szolgált. Az almafák el voltak lepve virággal s a baraczkfavirág szirma már hullongott. Ha egy kis szél megrázta a fákat, fehér és rózsaszin virágeső hullott utána. Az éjjeli harmat még nem száradt fel, az egész kert verőfényben szikrázott. Madarak szóltak a bokrok között. A fehér, derült kőfalra bimbós ágak rezgő árnyéka vetődött. A kaszárnya toronyórája hatot ütött, méla, tiszta hangja még sokáig rezgett a párákkal telt májusi levegőben.
Szentegyedyné keztyüs kis kezére támasztotta égő fejét s izgatottan beszélt.
- Mit gondolsz rólam, hogy ide jöttem? Nem birom el azt az irtózatos gondolatot, hogy háboruba menj. Meg fognak ölni.
A huszártiszt vigasztalta.
- Nem hal meg az ember oly könnyen. Nem a halálért kivánjuk a háborut, meghalni senki sem szeret, hanem a hirnév, előmenetel, a dicsőségért. A háboru a katona szerencséje.
Egykedvü fekete szeme csillogott, s a nő látta, hogy van valami, ami a férfiak szivén jobban uralkodik a szerelemnél s az asszonyoknál: a nagyravágyás.
Rosszul esett neki, hogy kedvese előmenetelre és dicsőségre gondol, mikor őt, talán örökre, elhagyni készül. Kezével kimutatott a kertbe.
- Nézd, odakint tavasz van. Olyan vagyok, mint azok a virágbaborult almafák. Szeretlek és boldog vagyok Kálmán, ne hagyj itt magamra. Maradj velem.
A férfi leplezetlen csodálkozással nézett rá és kezével egy piros nyomtatványra mutatott.
- Az ezredet mozgósitották, holnap indulunk.
- Nem lehetne azt kivinni, hogy itt maradj?
Ferenczi összeránczolta homlokát és boszus mozdulatot tett.
- Lehetetlen.
Ezt az egy szót oly ridegen, csaknem durván mondta ki, hogy a nőnek szivébe nyilalt a fájdalom.
- Ez a ti szerelmetek, gondolá, de kimondani nem merte, ez a ti szerelmetek! Nagyravágyók vagytok; gazdagság, rang, magas állások, hirnév után törtök mindannyian. Nem tudtok szeretni egész lelketekből, a szerelem csak foltonként van meg bennetek. Foltok a napban.
Lázas, könyes, égő szemeit sokáig a férfin feledte.
Ferenczi figyelmét megkapta a hosszu tekintetben visszatükröző önkivület. Szenvedélyesen karjai közé vonta Melaniet. Fel akarta használni e pillanatot.
- Szeretlek, édes, suttogta s e suttogástól lángba borult a fiatal asszony vére. El tudnál igy bocsátani? Azzal az őrületes gondolattal, hogy ha meghalok, ha nem leszek többé, ragyogó szemed más szem ragyogására felel, másé lesz hangod, mosolyod, egész édes magad? Fejed, mint fáradt hullám, más férfi vállán fog nyugodni, mig én csendes por leszek, idegen föld halottja? Meghaljak, mielőtt az enyém lennél?
Szentegyedyné lelkében hirtelen világosság támadt. Elhuzódott a férfitól, a kit a halál előtt ily gondolatok bántanak. Egy férfisziv a maga egész meztelen realismusában nyilatkozott meg előtte; de ez szerelmét nem csökkentette, csak fájdalmát növelte.
- Hallgass meg, Kálmán. Én nem szeretőd, hitvesed akarok lenni. Elválok Szentegyedytől, a melyik pillanatban akarod. Még ma megmondom neki. A dicsőséget és előléptetést jobban szereted nálam, jól van hát: menj a háboruba. Addig szivem a kinok kinját fogja érezni, de a mig reményem lesz, hogy élve visszatérsz, ez a remény fenn fog tartani engem. Ha meghalsz, én is utánad halok.
Zokogásban tört ki. Ferenczi még nagyon fiatal ember volt: hizelgett neki a szép asszony mélységes bánata. Élvezte azt; a hátán végig futott tőle a hideg, mint mikor futtatásnál valamelyik jockey a nyakát töri, vagy mikor a lánczhidról valaki a Dunába ugrik s hosszu vergődés után elmerül.
Fontolgatta helyzetét. Melanie fiatal, szép és nagyon gazdag. Soha életében nem köthetne fényesebb házasságot. Azután meg megmozdult lelkében valami homályos érzés; ez érzést ő gavallérságnak hivta. Egész életében attól irtózott legjobban, hogy a nők kifogástalan gavallérságában kételkedjenek. Nem számitott ily szenvedélyes viszonyra Szentegyedynével. Ő nem tehet róla, ha e nőben oly halálos szerelmet ébresztett. Nem tehet róla, hogy könnyü szakitás helyett, oly magas árt szab az együtt átélt édes órákért a nő, hogy egész életre, és nemcsak nehány elfutó boldog órára, akarja őt megtartani. Ő nem az az ember, a ki meg ne adná egy nő szerelmének az árát. Ő nőnek adósa soha sem marad...
Megegyeztek. Mig a háboru tart, Melanie külön lakást tart s beadja válókeresetét. Mihelyt Ferenczi, mint diadalmas hős, hazatér, az esküvőt megtartják.
- De mit fogsz férjednek mondani? Micsoda okot hozasz fel a válásra?
Melanie boldogan mosolygott.
- Hisz az nagyon egyszerü. Téged szeretlek.
Azután odahuzta az ablakhoz kedvesét s érdekes, fekete fejét két keze közé fogta.
- Sohasem szerettem igy senkit. Mért nem találkoztam előbb veled? Mért kellett megismerkednem Szentegyedyvel? Csak kitörülhetném életemből a vele töltött évek emlékeit. Mily utálatosak ezek a fák, a melyekhez az előbb szivemet hasonlitottam: minden évben ujra virágzanak. Nem lesz-e a te szivednek is rajtam kivül több tavasza? Vagy hü maradsz hozzám örökké?
Ferenczi mélán nevetett.
- Örökké! ha ugyan én, a ki holnap háboruba indulok, ezt a szót ajkaimra vehetem...
Mindketten elhallgattak s mindkettőjük szivében bús sejtelem támadt. A halálról gondolkoztak, pedig körülöttük tavasz volt és szerelem volt fiatal szivükben.

XXXVIII.
Ugyanez nap Szentegyedy gyalogsétát tett s bevetődött abba az utczába, hol a kis szivarárus leány boltja volt. Eszébe jutott tavalyi diákcsinyje, az együtt töltött este, a pezsgőzés, a kisleány elragadó szerelmi vallomása. Azóta se nem látta, se nem beszélt vele. Szégyen és lelkifurdalás fogta el. Hátha szegénynek nem jól folyik dolga? Ha nyomorral küzködik? Ha azóta elpusztult?
Belépett az alacsony ajtón. Fekete szakállu, hórihorgas zsidó árult a boltban. Alázatos hajlongások közt kinálta szivarjait és bélyegeit. Azután panaszkodott a nehéz időkre; a szegény ember nem tud megélni; s most még jön ez a háboru. Ha az ellenség elfoglalja Bécset, kis boltját kirabolják, felgyujtják, ő maga földönfutó lesz.
- Nem jönnek Bécsig a poroszok, ne busuljon, vigasztalta őt a külügyi osztályfőnök, a ki csodálkozott, hogy a nép alsó rétegeiben nem hisznek Ausztria győzelmében. Mi megyünk Berlinbe, jó ember.
A boltos nevetett.
- Nem hiszi azt el a nagyságos ur se.
- De hát mért kételkedik derék csapatainkban, barátom?
- Rossz élelmet, rossz posztót, rossz köpönyeget és rossz fegyvert kapnak. A hadsereg szállitói tolvajok, fel kellene kötni őket. Én tudom, a mit tudok, de nem jó erről beszélni se, könnyen becsukják az embert. Még a falaknak is füleik vannak, s nekem feleségem van, családos ember vagyok, nem szeretném, ha becsuknának.
- Ha tudnak valamit, mért nem jelentik fel? Ez polgári kötelességük volna. Hanem ezek bizonyosan csak szóbeszédek, nincs semmi alapjuk... Felesége van? Hát e bolt előbbi tulajdonosnéja hová lett?
- Ismerte a nagyságos ur? szólt a zsidó, örülve, hogy a kényes beszéd tárgyát elejtheti. Őt vettem el. Derék, szép asszony lett belőle. Most - itt zavartan mosolygott - egy kicsit rosszul van. Nagyon örülne, ha meglátogatná a nagyságos ur, szereti, ha a régi ismerősei nem feledkeznek meg róla.
Ezalatt egy bozontos boltosinas lépett be. A dohányárus hozzáfordult:
- Vigyázz Kóbi a boltra. Az asszonyhoz megyünk.
- Majd máskor, jó ember, most nem érek rá - szólt Szentegyedy, keztyüjét begombolva.
- Csak itt lakunk. Ebben a házban vettem ki lakást. A feleségem nagyon örül a régi ismerőseinek.
Szentegyedyt érdekelte e találkozás. Hogy viseli magát a fiatal asszony vele szemben? Sötét folyosón mentek végig, hol nappal is mindig lámpa égett. A kicsorbult, töredezett kőlépcsőn túl ajtó nyilott; négy szobán mentek keresztül, nagy fénynyel és kényelemmel bebutorozott szobákon, puha szőnyegek süppedtek be lépteik alatt, a falakon festmények és roppant tükrök függtek, selyemfüggönyök lógtak az ajtók és ablakok felett. Ez a jólét egy kis dohányárus bolt gazdájának a házában, a ki rossz időről és szegénységről panaszkodott, meglepte Szentegyedyt. E meglepetése csak fokozódott, mikor elébe jött egy elegánsan öltözött, most egy kicsit nehézkesen mozgó, szép fiatal asszony, s minden zavar nélkül kinálta meg, hogy foglaljon helyet.
Nyugodt, önérzetes, komoly asszony vált a szenvedélyes, meggondolatlan kis leányból. Férje imádattal leste minden mozdulatát. Látszott rajta, hogy neje minden kis szavában bölcseséget talál. Mig ő a boltban naphosszant ácsorog s nehány krajczárnyi haszonért a föld tulsó felére is elmegy, mig ő maga kopottan jár és megvon magától minden örömet: addig megszerzi nejének, a mit szeme-szája kiván.
Nagy volt az öröme, mikor felesége a vendéget méltóságos urnak nevezte; de mikor megtudta, hogy a külügyi osztályfőnökhöz van szerencséje és eszébe jutott az, a mit a háboruról és a katonai szállitókról mondott: akkor ugy megijedt, hogy a hideg veriték kiütött homlokán és térdei reszkettek.
Bocsánatot kért. A szegény ember szája eljár, mondá. Ő különben csak hallomásból tudja, a mit mondott: bizonyosan felültették. A szállitó urak egytől-egyig kifogástalan gentlemanok. A gyanunak még árnyéka se férhet hozzájuk. Vagyonuk a legtisztább forrásból ered. A mi pedig a háborut illeti, a méltóságos urnak igaza van. Mit ért az olyan ostoba zsidó, mint ő, a magasabb politikához? A méltóságos ur Berlint mondott? Ő többet mond: csapataink Chicagóba fognak bevonulni. Egy berlini hitsorsosa ugyan azt irta neki, hogy tegye pénzzé portékáját s vonuljon meg valami biztos helyen, mert a poroszok Bécsbe jönnek. Hanem ez dicsekvés. Hitvány dicsekvés. Most majd ő adja neki ugyanezt a jó tanácsot. Hatalmas Isten, micsoda jó üzlet lesz nekünk ez a háboru!
Ezen mentegetődzések után bocsánatot kért, hogy egy pillanatra a boltjába mehessen. Bizott felesége ügyességében, hogy mig ő oda lesz, teljesen kiengeszteli a nagyurat, a ki előtt oly vigyázatlanul elszólta magát.
Magukra maradtak. Szentegyedy azt hitte, hogy az asszonyka talán már nem is emlékezik az együtt töltött édes órákra. Pedig tisztán emlékezett s ő maga hozta fel.
- Csodálkozik, ugy-e? Férjemmel jól jártam. Ügyes ember és sokat keres. Hanem ön, bocsásson meg őszinteségemért, uram, ön egy kissé megöregedett. Azért elég fiatal még arra, hogy elforgassa az olyan bolondos kis lányok fejét, a milyen én voltam. Nem volt szép öntől, hogy felém sem jött többet, tudja, azután...
Szentegyedy sóhajtott. A nő nyugodtan folytatta, még hangja sem reszketett.
- Eleinte sokat sirtam. Ez volt az imádságom: Uram Isten, add nekem Szentegyedy Gábort és ne adjál mást semmit... Szerencsémre az ég nem hallgatta meg esztelen kivánságomat. Mit is csináltam volna én önnel, a nagyurral, a házas emberrel, a feledékeny, ideig-óráig tartó szeretővel? Most feleség vagyok, ur a magam házában, gond és baj nélkül élek.
- És férje nem féltékeny? nem kéri számon öntől a multat?
- Ostoba volna, ha féltene, hisz felesége vagyok. Zsidó asszony nem csalja meg az urát.
Annyi önbizalommal mondta ezt, hogy Szentegyedy ajkáról eltünt a gunyos, kételkedő mosoly.
Mikor hazafelé ment, bizonyos fájó elégtételt érzett. Egy nő sem tudja őt állandóan szeretni. Se az olasz grófné, se a szép kis zsidólány, se a felesége. Csak Mária, talán.
Otthon apósa várta, a kivel teljes két óra hosszáig beszélgetett dolgozószobájában.
Aznap nem ment ki többet, szakadatlanul dolgozott. Öt órakor neje lépett be hozzá.
- Fontos beszédem van önnel, mondá és arczát ijesztő sápadtság boritotta el. Szentegyedy udvariasan mutatott neki helyet; ő maga állva maradt, nyugtalanul fürkészte neje vonásait.
- A mit mondani akarok, az egész életünkre szól. Védtelen, gyönge nő vagyok, nincs egyéb támaszom, mint az ön lovagiassága. Hallgasson meg, Gábor és ne itéljen el: én válni akarok öntől.
Szentegyedy meg se volt lepetve, arcza meg se mozdult, mintha kőből volna az egész ember.
- Válni akar? Nem voltam jó férje? gyötörtem önt? utjában voltam kivánságainak? erőszakos, féltékeny, rossz ember voltam? Erre megvallom, nem voltam elkészülve.
Egy pillanatra elhallgatott s merően a fal egy pontjára nézett. Azután tovább beszélt.
- Ön válni akar, Melanie, de a válást csak a biróság mondja ki, s azt nem mondják ki oly könnyen. Micsoda elfogadható okot fog felhozni a biróság előtt? Mért akar itthagyni most?
Az utolsó szóra feltünő sulyt fektetett, de ez a nő figyelmét elkerülte.
- Mást szeretek, uram, mondá félénken és szemeit nem merte felemelni.
A kőember arczán egy vonás se rándult meg; még a hangja sem lett izgatottabb.
- Mást szeret? boldogtalan?
Ez a hang sértette a nő önérzetét. Haragját, szenvedélyes kifakadását és nem szánalmát várta.
- Akkor lennék boldogtalan, ha ön nem egyeznék bele elválásunkba... Én...
- Ne izgassa magát, Melanie. Ebben a nehéz pillanatban összes nyugodtságunkra és hidegvérünkre szükség lesz. Nem akartam érzelmeit sérteni, és nem vagyok meglepetve, hogy mást szeret. Sőt azt is tudom, kit tisztelt meg becses érzelmeivel: Ferenczi Kálmánt. Ugy-e, eltaláltam?
- Eltalálta.
- Nem csodálom. Önök sokat voltak együtt s én elnéző férje voltam. És mégis... ön nagyon bátor, Melanie. Bevallja nekem, hogy mást szeret, hogy válni akar, sőt megmondja mindjárt vetélytársam nevét is. Nem tart tőle, hogy a boszu gondolata feltámad bennem? Hogy számadásra vonom azt az urat, a ki feldulta családi boldogságomat?
Melanie figyelmét nem kerülte el az irónia, mely ez utolsó szavakban volt.
- Ha házasságunk az ön boldogsága volna, nem jönnék ide ily ajánlatokkal. Az ön boldogsága máshol keresendő. Szive sohasem volt egészen az enyém s a sorsnak igazságos intézkedése, hogy a férjnek, a ki mást szeret, a neje is másba szeressen.
Szentegyedy homloka elborult. Hangja nem volt oly szilárd többé, mikor nejének válaszolt.
- Ne beszéljünk az én érzelmeimről, az a válással, mely nem az én kivánságomra fog megtörténni, nincs semmi összeköttetésben. Itt csak Ferenczi s az ön bájos idilljéről van szó; hanem sajnálom, várniok kell egy kicsit, mert a válás nem megy oly könnyen.
- Soha sem hittem, hogy ön képmutató is tud lenni. Szivében ujong a válás felett s azt mondja mégis, nem megy oly könnyen. Régen tudom, Gábor, hogy Máriát szereti. Ez a gondolat megmérgezte örömeimet. S ha a lélek valami lassu, hosszas munkája azt okozta, hogy megszüntem szeretni önt, ebben nagy része van annak a lealázó tudatnak, hogy ön soha sem szeretett engem és házasságunk divatos érdekházasság volt.
Szentegyedy szemei fellángoltak.
- Érdekházasság? Persze a pénze!... ön is ezt veti szememre, mint az uraatyja? Kétségkivül kedves feltevés az ön családja részéről, hogy Szentegyedy Gábor egyszerüen eladta magát. Talán a pénze is... mit tudom én, nem vonzott-e? De ne lett volna csak oly szép, mint maga a tavasz s ne láttam volna csak, hogy szeret: minden gazdagsága mellett sem volna ma azon helyzetben, hogy az elválás kedvéért engem sértegessen.
- Nem akartam megsérteni, mondá Melanie és megijedt a beszéd ily fordulatától.
- Bizony, asszonyom, önt magát mindig jobban szerettem az aranyainál; de az aranyai - uraatyjától az előbb volt szerencsém hallani kitünő szolgálatokat tettek nekem. Ugy jöttem Bécsbe, mint szegény ember s ma palotám van, uri lábon élek, magas állásra jutottam és élvezhetem az élet minden gyönyörét, a mi pénzért megkapható. Az ön aranyai nélkül talán otthon müvelném kisded birtokomat; küzködném a fagygyal, szárazsággal, árvizzel, az adósággal - a magyar gazda ezer meg ezer bajával. Nem járhatnék az operába, - hallgatnám a vörösbegyek és pacsirták hangversenyét. Nem volnék méltóságos ur, mert a magyar ember, a ki most otthon valami hivatalt vállal, semmiember. Előszobámban nem lebzselnének alázatos kérelmezők s egy-egy udvari lakáj nem várná meg, hogy a külügyminiszterium első osztályfőnöke, ez a hatalmas ur, őt, a még hatalmasabb urat alázatosan megsüvegelje. Ha az ön aranyaival soha sem rendelkeztem volna, most nem érezném az iszonyu felelősség sulyát, hogy eszközül adtam magam oly háboru felidézésére, mely szerencsétlenül végződhetik. A vér, mely minden ok nélkül patakokban fog folyni - az én lelkemet is terheli... Igen, az ön átkozott aranyai nélkül ma bizonyára boldog ember volnék...
Elhallgatott, aztán roppant erőfeszitéssel legyőzte kitörő, keserü indulatát. Szelidebben folytatá:
- Ön erről nem tehet. Fiatal volt, tapasztalatlan, azt hitte, szerelemből jön hozzám, pedig csak káprázat volt: a fiatal vér káprázata. Beismerem: ön mindent megtett, a mit egy jó hitvestől várni lehet. Mikor a mámor elmult, ön még hitegette magát. Azzal áltatta szivét, hogy még minden jobbra fordulhat és szivére szállhat ujra a szerelem tavasza. Volt idő, mikor én is őszintén hittem az elszállt szerelem visszatérésében: mikor kis fiunk világrajövetelét vártuk; de ez volt az utolsó fellobbanás. Most már nincs köztünk más kapocs a háladatosságnál, melylyel az együtt eltöltött szebb napokra visszaemlékezünk. A végzet rendelte igy. Mi hibásak nem vagyunk.
Szeméből részvét sugárzott, hangja elárulta megindulását. Aztán hozzátette:
- Melanie, szomoru hirt kell tudatnom önnel: az elválásba bele nem egyezhetem.
A nő, a ki rokonszenves figyelemmel hallgatta férje beszédét, most felugrott helyéből, mintha kigyó marta volna meg.
- Ön gonosz tréfát üz velem, uram. Azok után a beszédek után, melyekben hiven rajzolta szivünk állapotát, a legyőzhetetlen idegenkedést, mely lelkünkbe férkőzött; az ön tönkretett életét s az én, mint mondá, átkozott aranyaimat... ezek után ön nem akarja, hogy elváljunk? Ez nem lovagias eljárás. Ez a szerep nem illik önhöz, méltóságos ur!
Ingerülten, kigyult arczczal, szinte rekedten beszélt s az utolsó szavaknál hátat forditott férjének. Szentegyedy közelebb jött hozzá.
- Csillapodjék, Melanie. Hisz én jó barátja vagyok önnek. Nem akarom, hogy hozzám lánczolja fiatal életét s hogy lemondjon értem szerelméről. Higyje meg, a válás most nem történhetik meg.
- Mi akadályozza, ha ön is akarja? Ne kinozzon, Gábor. Ha nem volnék becsületes asszony, nem sürgetném a válást, egyszerüen szeretője lennék a férfinak, a ki szivem választottja.
Érezte hogy illetlen dolog volna égőbb szineket használni és e nehéz pillanatban uj szerelmeséről sokat beszélni.
Szentegyedy megfogta neje kezét és udvariasan ajkaihoz emelte.
- Nehány hónap mulva szabad lesz ön, Melanie, mint a madár. Feloldom a sulyos házassági köteléket, melyet elviselni nem tud. Adjon Isten nyugalmat és több boldogságot az ön szivének. A második házassága jobb legyen, mint az első.
- Nehány hónap! egy egész örökkévalóság, Gábor. Nem birom ki addig. Holnap Ferenczi háboruba indul, hogy bocsássam igy el a bizonytalanba? Megigértem neki, hogy mig ő oda lesz, külön háztartást folytatok s mire megjön a csatákból - ha ugyan ott nem hagyja ifju életét akkorra a válás törvényesen ki lesz mondva s ő nőül vehet.
- Nem lehet, Melanie. A mi az együttlakást illeti, attól nem kell tartania. Nehány nap mulva én is a hadsereghez utazom, hogy az alkudozásoknál kéznél legyek. Mihelyt bevégezzük a háborut, teljesitem kivánságát. Addig nem tehetem.
A nőt eddig soha nem érzett düh fogta el. Fejében tompa nyomást érzett, tekintete elhomályosodott, szivverése elállott. Valami nagy sértést akart elkövetni a férfin, a ki nyiltságra csábitotta őt s most puszta kegyetlenségből nem teljesiti hő kivánságát. Ha nincs kifogása az elválás ellen, miért vet neki akadályokat? Ha három hónap mulva szivesen elválik tőle, miért nem akar elválni most? Talán a háborura számit, melyben vetélytársa elveszti életét, vagy nyomorékon jön vissza? Micsoda oka van rá, hogy oly érthetetlen makacssággal halaszsza el a döntést oly kényes és kellemetlen ügyben, a milyen az ő válóperük?
Mégis, egy pillanatra, erőt vett magán.
- Kérem, uram, tegye meg a kedvemért. Az elhalasztás nem használ önnek semmit, de nekem nagy fájdalmat és nyugtalanságot okoz vele. Mária nevére kérem, a kit ön titokban szeret s a ki viszont szereti önt.
Szentegyedy elpirult, aztán halotti halványság boritotta el arczát, de hangja szilárdan csengett, mikor válaszolt.
- Nem tehetem. Hasztalan kér ön, Melanie.
A fiatal nő reszketett nagy felindulásában. Kebléből elfojtott zokogás tört ki, kezével ruhája csipkéit tépte össze.
- Gyáva! mondá és a legmélyebb megvetés kifejezésével fordult el tőle.
- Gyáva, én, mondá a férfi és hangja csodálatos nyugodtságot és egykedvüséget árult el. Nos, ha minden áron tudni akarja, megmondhatom asszonyom: az ön aranyai, melyekért, saját mondása szerint, önt elvettem, nincsenek többé. Elgurultak, elpárologtak, el vannak költve. Uraatyjának ma semmije sincsen vején kivül, a ki külügyminiszteri osztályfőnök és a ki összeköttetéseinél fogva megszerezheti neki azt az örömet, hogy a hadsereg főszállitója legyen. Nem rossz üzlet. Százezreket nyerhet rajta, milliomos lehet belőle ujra. Nincs egy félórája, hogy tisztelt atyja nálam volt. Azt mondta, hogy tönkretettük őt mi ketten, én és a börze. Szerencsétlen vállalatokba fogott és mikor veszteségeit vissza akarta nyerni, elvesztett mindent. Ez a palota, ezek a márványos termek, ez a fény, pompa, ezek a drágaságok, sőt az az értékes gyémánt ékszer a hófehér nyakán: mindez hazugság. Gazdagságot jelentenek, pedig szegények vagyunk. A hitelezők még az ön bájos öltözőjére is ráteszik kezüket, a hol minden kis tárgy önről beszél.
Tartozom vele Silbermann urnak - nemsokára volt apósomnak - hogy visszaadjam neki füstbe ment százezreit. Megszerzem neki a megbizatást, hogy a hadsereg főszállitója legyen, de ahhoz idő kell. Mert gondolja csak meg, kérem, micsoda országos feltünést fog kelteni apósom, mint hadsereg-szállitó. Ez az én pályám végét jelenti. A legjobb akaróim is ügyes üzletembernek fognak tartani, a ki előkelő bizalmi állásomat pénzszerzésre használom fel. A ki nem becsvágyból, nem a trón iránt való hüségből, nem a dicsőségért, hanem anyagi előnyökért dolgozom. Hogy engedném, hogy elváljon tőlem addig, mig atyja gazdagságát helyre nem állitom? Azt akarja, hogy ujjal mutassanak rám az emberek, hogy folt essék becsületemen, mert otthagyok egy asszonyt, akinek dusgazdag apja koldussá lett? Nem, asszonyom, ennyire még nem vagyok. Rám költött aranyaikat visszafizetem. Bevégzem politikai pályámat, hogy egész érintetlen befolyásommal megszerezzem családjának a hirtelen meggazdagodás aranybányáját. Csak néhány hétnyi türelmet kérek. Ha aztán a márványpalota megszünik ingadozni a lábuk alatt, ha gazdagok lesznek ujra: akkor ám váljunk el egymástól. Pénz, rang, kitüntetés, minden nélkül fogom elhagyni e császári várost. Nem viszek el belőle semmit, csak egy megsemmisült pálya, egy tönkretett élet keservét és késő bánatát.
Bevégezte. A nő elkábulva hallgatta. Többször félbe akarta szakitani, de nem volt bátorsága hozzá. Szivében erős felindulás, visszás, érthetetlen, kinos érzelmek támadtak, és a homályból fényesen vált ki a férfi alakja, a ki büszkén elmondhatja, ha életutjok egymástól örökre eltér: nem maradtam semmivel adósotok.
Hozzá akart lépni, hogy megszoritsa erős, munkabiró kezét. Bocsánatot akart kérni tőle, a miért szenvedélye oly igazságtalan, sulyos sértésre ragadta. Ám Szentegyedy hirtelen megfordult és kiment az ajtón. Nemsokára hallatszott a bérkocsi robogása a bejárat alatt; nem akarta többé igénybe venni a Silbermann nagyuri fogatát.
Este Melanie levelet irt Ferenczinek, melyben értesitette, hogy férje az elválásba beleegyezett s hogy a hadsereghez utazik ő is. A levélen könyek nyomai látszottak. Hüségre és kitartásra intette kedvesét. Kérte, hogy vigyázzon drága életére, mert ha valami baja esnék, ő utána halna...
Szentegyedy Gábor lelkében pedig nagy elhatározások forrongtak. Feltette magában, hogy a háboru után azonnal beadja lemondását. Házasságuk felbontását óhajtott megoldásnak tekintette. Keserüség nélkül gondolt rá, hogy ime, a végzet minden épitményét fejére dönti.

XXXIX.
Szentegyedy a főhadiszálláson volt. Benedek, az osztrák sereg fővezére, Königgräcztől keletre összevonta az egész hadsereget és julius másodikán átlépte a Besztercze vizét.
Ugyanez nap Vilmos király Moltke, Róon, Bismarck és több főherczeg kiséretében Gitschinbe érkezett s átvette a porosz hadak főparancsnokságát.
Julius harmadikán volt a döntő csata, mely Ausztria sorsa fölött határozott.
Az apróbb vereségek egész sora elkedvetlenitette a katonákat s a táborban a csata előestéjén nyomott volt a hangulat.
Szentegyedy tudta, hogy a vezérek közt apró cselszövények és végzetes versenygések folynak; hogy a magyar csapatok lelkesedés nélkül vesznek részt a harczban; hogy a magyar közvélemény szivszorongva várja a harcztérről jövő hireket és megtapsol minden győzelmet, melyet az ellenség az osztrák seregek fölött arat.
Felfordult világ ez. A külügyminiszterium első osztályfőnöke belátta, hogy a nemzetet nem ismeri. Idegenek ők egymástól: a nemzet, mely alkotmányának feltámadását várja; és az udvaroncz, a ki az abszolut hatalom árnyékában nőtt oly nagyra.
Ő elegáns, kényelmes hivatalszobákból akarja kormányozni a nemzetet, holott a nemzet maga akarja kormányozni magát.
A beszélgetések, melyeket a táborban honfitársaival folytatott, szive mélyéig meghatották. A miket anyja röviden érintett: azt részletesen hallotta most. Temetők csendje van a hazában; a magyar nép boldogtalan és elégedetlen. Nem vesz részt a közügyekben; visszavonult, mint a kiapadt folyó hullámai. Nincs érdekében, hogy az osztrák birodalom fenmaradjon. Egy ujját sem mozditja meg, hogy megmentse, ha létezése veszélyben forog. Örömtüzeket gyujt ablakaiban, ha a poroszok diadalmasan hatolnak előre. Forradalmat nem csinál, de kétségbeesett örömmel látja elmerülni a rozzant gályát, melyen ő gályarab.
Ámbár hogy nagy ur volt, földiei haragosan elfordultak tőle. Alig volt négy-öt, a ki vele szóba állt, és ezek is sajnálkoztak rajta; sajnálták, hogy fényes tehetségeit rosszra használja, hogy népe helyett egyetlen embert szolgál; a magyar nemzet helyett az osztrák császárt.
Szentegyedy nem volt képes magát megértetni velük.
Belátta, hogy felfogásuk és az ő felfogása között áthidalhatatlan szakadás van.
Aggódott a háboru kimenetelén. Az uralkodónak, a ki őt az élettel megajándékozta s a kinek hálából szolgálatába szegődött, lesz-e lelki ereje elviselni a fejére szakadó szerencsétlenséget: a vesztett háborut? És a poroszok, a kik egyik ütközetet a másik után nyerik meg, nem szervezik-e a magyar forradalmat, hogy levegőbe vessék a Habsburgok birodalmát?
Az aranyos császári város előkelő köreiben, fényüzésében, élvezeteiben, az udvar előszobáiban élve: fogalma sem volt, mi történik a népek szivében s milyen vulkánikus talajra épitették nagyhatalmi terveiket a miniszterek. Épitkezésükben csak arra voltak tekintettel, hogy vastag falakat, erős tetőzetet, légmentesen záródó ablakokat épitsenek. Havazásra, hóra, viharra számitottak, de földrengésre nem s most a földrengésnek már érezhetni első lökéseit.
A helyzet tisztán állott előtte: a holnapi döntő csatában meg kell verni a poroszokat s apránkint rá kell venni az uralkodót, hogy alkotmányt adjon népeinek.
Benedek s a haditanács tagjai rózsás kedvükben voltak. Bizonyosra vették, hogy holnap győzni fognak. Az eddigi vereségek jelentéktelenek. Egyáltalán nem bizonyitják, hogy a porosz katonák fölülmulnák a vitéz osztrák hadsereget.
Elméleti katonák, a kiknek tele van a fejük haditudománynyal, de nem tudják hasznát venni. Hitvány „súlmeiszter”-ek, a kik holnap sirva fognak visszahuzódni Berlin felé.
Szentegyedy hallgatott. E hallgatásban egyik vezérkari tiszt kételyt látott, tehát elővette térképét és megmagyarázta a diplomatának seregeink felállitását s megjelölte a porosz hadállásokat. Ujjával mutatta az előnyomulás irányát, a tartalék felvonuló vonalát, a sikon készen tartott lovasezredeket, melyeket Benedek ugy ereszt rá markából a hátráló poroszokra, mintha XIII. Lajos korabeli vadász volna, a ki a kellő pillanatban bocsátja szabadon a vijjongó sólymokat.
A csapatok egy része még az éjszakában előrenyomult. A hol megálltak, a legénység fegyverrel a kezében leült, ültében szendergett, sehol sem volt szabad meggyujtani az őrtüzeket.
Esett az eső, lovak nyeritettek, a Besztercze vize erősen zajlott, a mint a huszárok egy-egy százada vigyázva átusztatott rajta.
Az előre haladó gyalogság mellett ágyuütegek vonultak el, lőszerkocsik követték hármasával őket.
Jó nagy utat tettek igy meg, mikorra szürkült. Az eső elállt, de sürü ködfalak állottak előttük.
Szentegyedy, álmatlanul töltött éjszaka után a vezérkartól elmaradva, az előrenyomuló csapatok után lovagolt. Mindenütt meglátszott hogy fegyveres emberáradat hömpölygött végig az áldott völgyeken. Az országuton s a mellékösvényeken katonák és paripák lépésnyoma, ágyuk és társzekerek keréknyomával vegyült össze. Letaposott vetések, összetiport rétek mindenütt. A házak keritésére és falaira vörös krétával volt felirva egy-egy katonatiszt neve, a lovak és emberek száma, a kik az elmult éjszakát itt töltötték. Néhol elmaradozott katonákat látott, a kik menetközben kidőltek. Olyanok voltak a sürü ködben, mint a szél által kidöntött fatörzsek; mozdulatlanul és hangtalanul feküdtek itt, a lövésekre ügyelve. A puskaropogás tanusitá, hogy az előcsapatok már összetalálkoztak.
Vastag, egyenes rétegekben födte a köd a völgyet. Az országutak sárosak, a háztetők feketék a nedvességtől, a dombokat, a hol behorpadnak, vörhenyes foltok tarkitják. Az általános, mindent elboritó szürkeségből egyetlen magas hegycsúcs válik ki tisztán, mintha egy szürke, nagy viz felett csendesen uszó hajónak körrajza volna. Nincs napfény, mely mindent megszépitsen. Az erdőszélen épült cseh falucska házainak oly bágyadt és ijesztő fehérségük van, mint a halott ember ingének.
Szentegyedy lassan lovagolt odább. Utólért néhány fedeles kocsit, melyek nehány óra mulva a sebesülteket fogják szállitani. A nehéz, sárga szekerek elé lesoványodott lovak voltak fogva. Szürke köpenyeges betegápolók álldogáltak a szekerek körül, jóizüen falatoztak s megjegyzéseket tettek a mind sürübben hangzó puskalövésekre.
- Nemsokára szükség lesz ránk, mondá egyikök, egy piros, duzzadtképü morva. Ugy szedegetjük össze az elhullott embereinket, mint aratáskor a gabonakévéket. A kit kocsinkra rakunk, az nem igen fog aratni többé.
Szentegyedy előtt feltünt az aratás képe: az aranykalászos gabonatáblákban munkában álló jókedvü aratók, a halványkék, mindenütt egyforma nyári égbolt, mely olyan nagy hőséget sugároz le a földre, mint egy izzófélben levő óriás aczéllemez. A mezőt a munkások hangyacsapata lepi el. Ökrös szekerek járnak-kelnek a magtárak felé s verebek szállnak rá az összekötött kévékre, hogy belőlük még egyszer, utóljára jóllakjanak. És messziről, a zöldelő fák kellős közepében az egyedi uriház fehér, karcsu oszlopai és nyugodt, hüvös ablakai fénylenek...
Ágyulövések riasztották fel álmadozásából. Gyorsabb ügetésben sietett a ködből kinyuló hegycsúcs felé. Onnan talán belátja a harczteret vagy legalább egy részét. Bár körülötte nehány mértföldnyi nagy körben, ezer meg ezer ember volt elhelyezve, emberi hang, kiabálás, jajgatás, káromkodás nem hallatszott sehol.
Félelmetes volt ez a nagy köd, mely mindent elfedett: jóbarátot és ellenséget egyaránt. A roppant ködtömegek mélyében sortüzek ropogtak, ágyuk bömböltek, egész csatasorok vonultak fel, a nélkül, hogy füst gomolygana vagy valahol láng csapna fel. A harcz mindjobban kifejlődött, terjedt, mind közelebb jött és az osztályfőnök ur nem tudta, hol a győző és hol a legyőzött? Nem tudta, nem jön-e bele a tüzvonalba, a kartács-záporba, puskagolyók jégesője közé, melytől egész nagy táblákban tönkre megy, elpusztul az emberek vetése?
Mit bánta ő, ha meghal? Az élet sohase volt előtte oly értéktelen, mint most. Csak egyetlen egyszer, mikor nagybátyja elhozta az ősi házból. Azóta évek teltek el, része volt jóban és rosszban egyaránt; volt gazdag, irigyelt, hatalmas; szép felesége volt, a ki szerette és a kit szeretett, és most oda jutott vissza, a honnét kiindult: az életet ismét unja, a halál megváltásnak tetszik előtte. Érdemes volt ezért élni?
Apósának megszerezte a hadseregnek való szállitás aranyforrását. Százezreket dobhat ismét a feneketlen kutba, melynek neve nagyvárosi fényüzés. Felesége beadta a valópert ellene. Az eset nagy zajt ütött. Belőle kifacsart czitrom lett, melyet el fog dobni a hatalom. Micsoda hasznát vehetnék még neki, a ki fényes állását haszonnal járó üzletek kötésére használta fel? Érezte, hogy azok a körök, melyek a magas állásu emberek sorsa felett döntenek, elfordultak tőle. Sértő közönyt, hideg lenézést, társadalmi illemformák mögé rejtőző megvetést tapasztalt mindenütt. Bukása csak idő kérdése volt. Nagy dolgok foglalkoztatták az elméket, nem értek rá kiadni neki az utat.
A hegy lábánál leszállt lováról és szabadjára engedte. Nehányszor megcsuszott, a mig a tetőre ért. Alatta gomolygott, hullámzott, mindent ellepett a köd. Egyszer aztán hideg szél rohant a hegyekről alá, s a vaskos, homályos szürkeség oszladozni kezdett, itt-ott rések támadtak rajta, mintha valami roppant szinpadi függöny szövetje kezdene hasadozni. A közel eső fák, bokrok, szántások kibukkantak a szürke hullámok közül. Fekete vonalakat látott, az előrenyomuló gyalogság sötét tömegét. A szuronyok fel voltak tüzve, a tartalékcsapatok ellepték az országutat. Feje felett nyugodt, kék égbolt ragyogott, a napsugarak itt-ott betörtek a földet ellepő ködgomolyokba, mintha szikrázó, olvasztott aranypatakok szakadnának nagy, szürke allóvizekbe.
A tüzelés lent a völgyekben mindjobban növekedett s a köd mindjobban felszállt. Látta az ellenség ágyui mint hajtattak fel a lejtőkön. Egyik a másik uton lőtt, mély, dörmögő hang jött ércztorkukból s a lövés után - mint óriási, égő szivarból - karikában szállt ki a füst és lassan huzódott el. Az osztrák ütegek helyüket változtatták, előrenyomultak. Az ágyuk védelme alatt a gyalogcsapatok mindenütt megközelitették egymást. Különösen egy domb kötötte le figyelmét, melyen a poroszok erős állást foglaltak. Tizenkét ágyu védte s a fedezetére rendelt csapatokon kivül nagyszámu gyalogság lepte el; az első sor térdepelve, a második sor állva lőtt. Az osztrák gyalogság félkörben vette körül a dombot. Feltünt, hogy mennyivel gyorsabban lőnek a poroszok, néha irtózatossá vált a puskáik ropogása; mintha a levegőben mindenütt diót törnének.
Házakból, felgyujtott falukból felcsapott a láng. A porosz vonalak mindjobban felgombolyodtak a dombra, mint orsóra a fonál; látszott, hogy a szuronyrohamot várják. A domb jobboldalán fekvő erdőségből is osztrákok törtek elő. Feltüzött szuronyaik fénylettek, tisztán meghallatszott „hurrá”-juk, a mint lesütött fővel, futólépésben rohamra mentek.
Ebben a pillanatban Szentegyedy figyelmét más kötötte le. A jobbkéz felől elterülő sikság alkalmas volt arra, hogy ott a lovasság összeütközzék. Mig ő a domb birtokáért folytatott gyalogsági harczot nézte, a sikon lovastömegek jelentek meg. A sorok hullámozva indultak meg a napsütött réteken, a porosz lovak nehézkesebb futása feltünt neki. A huszárok három oszlopban nyargaltak előre. A hegycsucsról, a honnét Szentegyedy állott, gyönyörüség volt nézni. A lovak futása mindinkább sebesebb lett, végre vágtatásba ment át. Az első összecsapásnál a huszárok sorai megbomlottak, de a következő oszlop, az eldobott kő sulyával és egyenességével esett rá a porosz dragonyosokra, a kik megfordultak, hogy a tartalék védelme alá meneküljenek.
Az egész napfényes sikság tele volt mozgással. Az üldöző huszárok közül ki-kivált a sorból egy-egy vakmerő, a ki lovát fékezni nem tudta, vagy a ki alig türtőztethette vérszomját.
Szentegyedy szive gyorsabban vert. Valami vad lelkesedés szállotta meg. Szeretett volna a huszárok közé elegyedni, hogy ő is részt vegyen a nap terhében és dicsőségében. Fénylő szemekkel nézte a sikerült lovasrohamot.
- Győzelem! kiáltá hangosan és olyasvalamit érzett, hogy a hegycsucsról örömében levesse magát.
A köd végre elérte a hegycsúcsot, a melyen Szentegyedy állt. Nyirkos, homályos szürkeség fogta egyszerre körül. Nem látott többé semmit, pedig tudta, hogy odalent az idő teljesen kitisztult.
Dél felé járt az idő. Ez volt az a percz, mikor az osztrákok határozottan előnyben voltak s a porosz vezér, óráját nézve, sötét gondokba merülve, szivszakadva várta a trónörökös hadait, hogy kicsikarja az osztrákoktól a nap szerencséjét.
Szentegyedy, fent a ködben, türelmetlenül várta, hogy ujra láthassa a lent folyó, izgató, érdekes szinjátékot.
A nagy mü, melynek szolgálatába szegődött, a háboru, ugy látszik sikerülni fog. Ausztria nagyhatalmi állása ujra biztositva van. Szavának döntő sulya lesz a népek tanácsában.
De mit használ az neki? Visszaadja-e az az ő tönkrement életét? Nyugodtabb lesz-e lázongó szive? Megszünik-e unalma és bánata? Elhagyja-e őt az életundor, mely ugy ellepte egész valóját, mint a hegyormot, melyen áll, a nyirkos, sürű, szürke köd?...
És hazája, nemzete, mely gyülöli őt, a mindig népszerü Szentegyedyek véréből való vért! Ősei közt egy se volt oly gyülölt, mint ő; nemzetétől tisztelve, megsiratva, áldva halt meg mindenik. Sohasem vágyódtak oly állásokra, melyeket nem a nemzet bizalma ad. Egyik őse sem ment fel Bécsbe, hogy az udvar kegyének verőfényében sütkérezzék. Ő az egyetlen, és mi lett a vége? Az idegen nőnek szerelme, az idegen levegőnek szivása, az idegen földnek tapodása; mit használt neki? Hatalom, gazdagság hova lettek? Hova tünt neje szerelme?
Ugy megy haza szülőfalujába, a hogy jött, szegényen és életkedv nélkül. Nem visz haza semmit az aranyos Bécsből.
Mért is hagyta el faluját? Mért volt oly életunt és elégedetlen benne, mikor Mária mosolyával és édes tekintetével volt tele az egyedi ősi ház? Micsoda végzetes nyugtalanság fogta el, hogy otthagyja a boldogságot, melyért csak kezét kellett kinyujtani?
Melanie azt mondja: még most is szereti Mária. Ha szeretné is, - mi haszna? Tiszta, szüzies életét hogy kösse össze az ő letarolt életével? Nejétől elvált férfiu, bukott nagyság, a kit otthon mindenki szán, vagy gyülöl - hogy legyen férje egy fiatal leánynak, a kit egyszer már faképnél hagyott?
Meghalni, ez volna a legjobb megoldás. Meghalni itt, e hegycsucson, a hol senki sem találna rá. Ég felé fordult arczczal csendesen feküdnék itt, fölötte könnyü nyári felhők usznának, őszkor a vadrózsabokor ráhullatná virágait, levelét.
Lefelé indult, még nem akarta feladni az életet. Haza megy, elbucsuzni anyjától, Máriától s az anyaföldtől, gondolá. Lova, a lövésektől megriadva, ösztönszerüen közelebb huzódott gazdájához. Vidoran nyeritett, ahogy megpillantotta. Szentegyedy lóra ült s egy töltés felé tartott, hol a mieink erősen lövöldöztek. Nemsokára egyik tábornok lovagolt el mellette, néhány hadsegéd és egy trombitás közhuszár követte.
Jól ismerték egymást a bécsi előkelő társaságból s a tábornok nagy tisztelője volt. Most rá se nézett. Itt egyedül ők az urak a csatatéren; a katonák meg a halál.
Hirvivők nyargaltak keresztül-kasul, kürtjelek harsogtak, rekedten kiabálták itt-ott a parancsszavakat. Néhány puskagolyó sivitott el feje fölött, egyszer egy egész sortüz szállt el fölötte, mint egy csapat seregély.
Lóhátról nézte a lövöldöző legényeket. Sietve, czélzás nélkül, folytonosan lőttek. Látszott rajtuk, hogy a sok lövöldözéssel magukat akarják bátoritani. Az országut töltése jól elfedte őket, az ellenség nem sok kárt tett bennük.
A tiszt, a ki kivont karddal hátuk mögött térdelt, haragos pillantást vetett a polgári ruhába öltözött lovasra.
- A külügyi osztályfőnök vagyok. Nem volna szives utbaigazitani, merre van ő excellencziája, a fővezér és táborkara?
Külügyi osztályfőnök! Bánta is azt most a fiatal hadnagy, mikor a halállal néz farkasszemet!
- A csata mértföldekre terjed, uram, hogy tudjam én azt, hol jár ő excellencziája? Mi itt a jobbszárnyon vagyunk. Fogalmunk sincs róla, mi történik körülöttünk. Mi verjük-e meg a poroszt, vagy ő ver meg minket, ki tudja azt? Tekintetét merően az ellenségre szegezte, mely lassan huzódott hátrafelé. A hadnagy arcza vad tüzben égett. Diadalmasan csóválta meg kardját. Előre ugrott, hurráh! kiáltá torkaszakadtából, s a század előre ment.
Azt hitte, eldöntötte a nap sorsát, pedig már akkor másfél óra választotta el a hadsereget a katasztrófától. Nemsokára, természetesen a csatatér más részein, megjelent a porosz trónörökös lovasgárda ezredeinek árnyéka, hogy eláraszszák a csatamezőt...
Szentegyedy másfél óra mulva rátalált Benedek kiséretére. Akkor már az osztrák hadállás át volt törve, halottak boritották el a földet s vad rendetlenségben futott, ki merre látott.
A nagy ütközet el volt veszve. Egy egész kormányzási rendszer omlott össze. Ausztria alig hét év alatt másodszor dőlt romba, mert népei elégedetlenek voltak s mert el volt nyomva a magyar.
Szentegyedy a futó tömegek között száguldott, nemesvérü paripájáról szakadt a tajték, ő maga ki volt merülve, fülei zugtak, feje fájt, csaknem eszméletlenül nyargalt tovább.
Leégett faluk mellett haladt el. A bombáktól felgyujtott házak üszke még csillámlott, nagy égés és puskaporfüstszag terjedt el a levegőben. Holttestek feküdtek szanaszét, nehéz sebesültek jajgattak, menekülő ágyuütegek torlódtak össze. Messze, hátul, pihent huszárezredek vetették rá magukat a diadalmas ellenség előrenyomuló oszlopaira, hogy fedezzék a visszavonulást. Csüggedten, kedvetlenül mentek attakra, mint a kik már nem menthetnek meg semmit, és a kiknek hősi halálából már nem sok haszna lesz a hazának.
Lovát szabadjára hagyva, Szentegyedy egy mellékösvényre tévedt. A csatazaj mindjobban elhalt háta mögött.
Fiatal erdő mellett vezette el utja. A fák lombjait napfény aranyozta meg, hüvösséget lehelve borultak föléje vadkomló és szederág. Az erdő szélén tiszta, hófehér erdészlak állott, könnyü füst jött keményéből, ablakai oly nyugodtak és derültek voltak, mint egy pár kékesszürke leányszem.
A háboru véres hulláma áthömpölygött e rejtett, kicsi fészek fölött s lakói bizonyára mitse tudnak a nagy világdrámáról, mely közelükben lefolyt.
Szentegyedy sóvárgó pillantást vetett a házikó felé és Máriára gondolt. Mily jó volna itt élni vele! Majd kicsattanna arczuk az erdő friss levegőjétől! Szivük könnyü volna és szabad, mint a lombok közt fészkelő madarak.
Hajnali szamóczaszedés volna csókjuk; széltől ingatott virágos ág volna minden mozdulatuk. Néznék a nyári felhők futását, vadméhek rajzását; megügyelnék az aranyszemü csillagokat.
A kis, fehér ház ablakából fiatal leányarcz kandikált ki. Csodálkozva nézte az idegen lovast, a ki tetőtől talpig poros volt és a kinek szenvedő volt az arcza.
Még akkor is utána nézett, mikor lovasunk már rég eltünt szemei elől.
- Marichen, hangzott belülről egy öreg ember gyönge, reszkető szava, kifut a tej, ha sokáig kint maradsz.
A tüz fölé tett tej volt minden gondja az erdőkerülőnek, mikor körülötte mértföldnyi területen világesemények folytak le s az osztrák hadsereg fővezére elvesztette a hadjáratot és katonai hirnevét.
Szentegyedy pedig tovább lovagolt, hogy a menekülő hadsereget egész Pozsonyig kövesse.

XL.
Szentegyedy lemondott állásáról s nejétől elvált, a ki Ferenczi Kálmánné lett.
Sokat gondolkozott róla, mért fordult el szivük egymástól? mért lettek egymás iránt közönyösek? ki az oka, hogy rövid boldogságuk feneketlen kutba esett, a honnét nem huzza ki többé soha senki?
Igyekezett elővarázsolni az eltünt boldogságot, a mézeshetek gyönyörüségét, a szerelemnek szentelt büvös-bájos napokat.
Sehogyse ment. Mint a befagyott tó, oly nyugodt maradt vére a kedves emlékekre. Nem tudta felidézni lelkében a régi Melaniet; a szenvedélyes, odaadó, szerelmes asszonyt nem látta többé. Ugy maradt meg emlékezetében, s ugy fog megmaradni örökre, ahogy hidegen, egykedvüség alá rejtett haraggal vallotta be neki egy emlékezetes estén, hogy mást szeret, hogy őt nem szenvedheti, hogy el akar válni tőle.
Ebben a rászakadó nagy sötétségben keserü önvád gyötörte a férfit, a ki rangot, hirnevet, vagyont, feleséget,... mindent elvesztett azon nehány hét alatt, mely a königgräczi csatavesztést követte.
Rövid idő mulva a dolgok uj rendje áll elő, melyben neki semmi része.
Magyarország, melyet a klumi ködben elveszett kormányzati „rendszer” egyik szerencsétlenségből a másikba döntött, olyan, mint a fiatal erdő, mely zöldbe borul a tavasz lehelletétől.
A megyeházak megnyilnak. A képviselőválasztások végbemennek. Napilapok és politikai beszédek lelkesen foglalkoznak a közdolgokkal. Minden nap hoz valamit, a mi a közvéleményt forrongásba hozza. Magánösszejövetelek is csak arra valók, hogy a hazafias érzelmeket éleszszék. A házak tele vannak nemzetiszin lobogóval s a szivek tele vannak hittel és bizalommal.
A feltámadás örömében nem vehet részt Szentegyedy. Neve gyülölt a jó hazafiak előtt, régi ismerősei kerülik, befalazott ember, élőhalott, a kinek a közgyülölet terhét panasz és felindulás nélkül kell elviselni, mert tudja, hogy megérdemelte.
Minden épitménye fejére omlott, a mit az aranyos császári városban annyi szerencsével épitett.
Itt nincs már mit keresni többé.
De van-e otthon? Hogy fogadják az egyedi udvarházban a szerencse hajótöröttjét, a ki szegényen, kifosztva tér meg oda, a honnan fényes, vakitó, rövid pályája kiindult?
Sötét volt körülötte a világ, az életnek nem volt becse előtte, szivéből kivánta, csak már vége volna. Jöjj el, oh jöjj el, könyörülő halál!
Lemondását minden sajnálkozás nélkül elfogadták az illetékes helyen. A nagy, általános égésben, a nagy bomlásban, a nagy hajótörésben kinek tünnék fel az ő vesztesége s az ő bánata? Ki venne számba nehány letört faágat, egy-két levert gyümölcsöt, vagy egy betört ablakot akkor, mikor ország rendül meg alapjaiban?
Még meg se köszönték szolgálatait. Szentegyedy, dicséretére legyen mondva, életének e sulyos megpróbáltatásában elég tisztán látta, hogy ugynevezett szolgálatai elfeledésnél mást ugy sem érdemelnek.
Ha valakit szolgált, ugy első sorban magamagát szolgálta. Rang, vagyon, befolyás, dicsőség lebegett szemei előtt, nem a haza érdeke.
Mi volt az ő érdeme? Az, hogy jól-rosszul megfogalmazott nehány diplomácziai jegyzéket; elfogyasztott nehány száz iv papirost; kigondolt nehány szerencsés mondást, mely közszájon forgott; megnyerte egy udvari kukta jóindulatát és... és a Ferrari herczeg meleg helyére ült, hogy egyik tevékeny kereke legyen a háborúpártnak, ennek a boldogtalan gőzgépnek, mely a „monarchia” jövőjének és hatalmának minden kincsével megterhelve, teljes gőzerővel indult nagy utjára s a vágányokból kisiklott a mindent elboritó klumi ködben, a népek fölé boruló nagy, sötét éjszakában...
A halál vágya még sohasem vett igy erőt rajta. Öngyilkosságra nem gondolt az első napokban, de lassankint ugy elmerült bánatában, hogy komolyan kezdett vele foglalkozni, s mindjobban megbarátkozott vele.
Valami visszatartotta mégis. Az időpontot nem találta rá alkalmasnak. Még azt hiszi a világ, hogy elvált felesége, vagy elvesztett hivatala miatt válik meg az élettől. Pedig egyik sem érdemes rá: sem a hivatala, sem a felesége.
Arra határozta el magát, hogy utazni fog. Idegen országokban fog barangolni egy ideig, a hol senki sem ismeri, a hol nem lesz senkije multja kisértetein kivül.
Itt aztán - valahol a svájczi havasok tetején, vagy valamelyik svéd tengeröböl mellett - kedvére válogathat a halálnemek közt, melyek kisegitik őt az élet bajai, emlékei és gyötrelmei közül.
Halála nem fog zajt ütni itt, a hol senki sem ismeri. Anyja és Mária azt gondolhatják, hogy szerencsétlenség történt vele; lezuhant valamelyik gletscherről, vagy hajótörést szenvedett valahol.
Szivük nem fog lemondani a reményről, hogy valaha még visszatér s a bizonytalanság megenyhiti bánatukat.
Egyetlen fiát várva éldegél az urasszony az egyedi udvarházban. Minden szekérzörgésre megdobban szerető szive. A park gyepén járkálva sokat gondol rá s tekintetével belemerülve a nyári égbolt mozdulatlan, mély kékségébe, távoli déli tengerek hullámaira gondol, melyek fia hajóját szeliden rengetik s várja, várja mikor vetődik a visszatérőnek kedves, drága árnyéka az ősi ház napsütött küszöbére. Ő meg ezalatt békén aluszsza az örökkévaló halál álmát, idegen földnek idegen halottja...
Ez a gondolat komolyan gyökeret vert Szentegyedy lelkében. Megirta haza, hogy hosszabb utra indul. Nem érez magában erőt haza menni most, mikor egyszerre annyi veszteség érte. Reményli, bár e szót: „remény”, neki nem volna szabad többé kiejteni, hogy az utazás javára fog válni. Ne aggódjanak, ha néha fél évig se ir szeretett öveinek. Olykor azt se fogják tudni, a világ mely részén keres gyógyulást és feledést, de gondolatban velük lesz mindig s egyszer váratlanul hazaér egy kedves tavaszi alkonyaton, mikor az egyedi ősi ház kivilágitott ablakai hivogatólag, barátságosan, gyöngéden ragyognak majd feléje s ő bejelentés és kopogás nélkül közöttük terem.
A levelet maga adta fel, s nehány napig az utazás előkészületeivel foglalkozott.
Az urasszony sietett válaszolni fiának. A hosszu külföldi utazás tervét nem helyeselte. Panaszkodott, a mit sohasem tett ezideig, hogy szemelláthatólag öregszik. Fiatal asszony kellene a házhoz, irá, unokákat szeretne, a kik még talán elhalasztanák néhány évvel közelgő halálát. Mert ő csak akkor hal meg, ha nem lesz több dolga a földön. S micsoda kedves foglalkozás volna neki, nevelni Gábor gyermekeit. Ti férfiak, irá tovább, azt hiszitek, hogy ismeritek az életet. Dehogy ismeritek. Egészséges fiatal ember vagy, fiam, a ki csalódott. De ki ne csalódnék életében? Villámsujtott fához hasonlitod magad, mikor tele vagy még virággal. Tönkrement életről beszélsz, mikor az élet javarésze még előtted van, nyugodtan, gazdagon, mosolyogva, mint az áldott termőföld, melyből néhány ezer hold ura vagy. Rólam végy példát.
Öreg asszony vagyok és egész bécsi életmódod keserü csalódás volt nekem. Legszebb reményemet hiusitottad meg házasságoddal, belenyugodtam mégis. Sohasem árultam el, hogy a tiednél jobb tervem van. Még szeretni is tudtam azt az elkényeztetett czukorbabát, a ki az én fiamat egy fekete bajuszért s egy pár sarkantyu kedvéért el tudta hagyni... Fiam, annyi megpróbáltatás után világosan akarok szólni veled: én nem tudom felfogni kétségbeesésedet. Ugy találsz mindent anyád házában, a hogy elhagytad. Mária hajadon.
Micsoda nagy feneket keritesz a dolognak? Házasságod annak rendje módja szerint véglegesen fel van bontva s Mária szeret. A birtokon nincs már adósság, az idén jó termés volt, jó ára van az életnek, vigan kezdhetitek az uj esztendőt. Nagy ur voltál, országok dolgait igazitottad s most még sincs bátorságod az öledbe ültetni egy kis falusi leányt, a ki nagyon szeretne az öledbe ülni...
Könybeborult szemmel olvasta az urasszony levelét Gábor, de nem hitte, hogy Mária szeretni tudná. Rettenetes kétség gyötörte. Nem tudta elképzelni, hogy szeretheti egy fiatal leány azt a férfit, a ki már más nőé volt. Ő legalább ugy gondolta - nem tudna beleszeretni oly nőbe, a ki férjétől elvált, vagy a ki özvegyen maradt. S hozzá még, ő Máriát cserbenhagyta. Megbocsáthatja-e ezt az önérzetes, komoly leány neki?
Az urasszony nagyon is rózsásan látja a dolgokat. Önző anyai büszkeségében azt hiszi, hogy fiának nem tudna ellenállni sem Mária, sem más.
Igy gyötörte magát Szentegyedy Gábor. Oly kétségek kinozták, melyeket tiszta, szüzies gondolkozásu fiatal lány fel se ér észszel. Arra a gondolatra, hogy szerelmünk tárgya másé volt, csak férfi jön rá. Fiatal leányok szerelme a levegőben jár, mint a harmat, mielőtt a földre száll.
Ujra irt hát anyjának, kijelentette, hogy megmarad szándéka mellett s utazni megy. Villámsujtott fa vagyok, anyám, - igy végezte levelét - csak a te szereteted lát rajtam virágokat. Minek volna már nekem tavasz? Elhagytalak benneteket, mint a tékozló fiú, idegen emberek közé mentem, az arany és a hatalom lidérczfénye után futottam, eladtam szivemet és nevemet. Kifosztva jöttem vissza, mint a koldus, késő volna uj életet kezdeni. A mi életemből mögöttem van, abból sokat megbántam, de a multat jóvá tenni nem lehet. Fiatal asszonyt kivánsz magad körül látni, de honnét vegyem én a fiatal asszonyt? Kinek kellene az én kirabolt életem? Annak az édes, tiszta lánynak legkevésbbé, a kinek nem vagyok méltó a szeme elé kerülni, de a ki - talán nemsokára - megenyhült szivvel gondolhat rám, a szerencse, dicsőség és hirnév boldogtalan hajótöröttjére. Szeretett kedveseim, Isten veletek igen igen sok időre...
E levél feladása után kissé megkönnyebbült szive. A koczka el volt vetve, nem volt többé visszalépés. Mélázva, nyugodtan fejezte be utikészületeit, utlevelét kiállittatta s minden butorát és értékes holmiját pénzzé tette.
Aztán a levél feladása után öt nap mulva még egyszer bejárta a császári várost, egy szép késő őszi délután.
Csodálatos, az emberektől ellepett utczákból, napfényben szikrázó terekből, a nagyváros minden pompájából semmit se látott. Szülőfölde képe jelent meg neki. A deszkaegyenes magyar Alföld árnyék nélkül, teljes világitásban terült el képzeletében. Távolról a falvak templomtornya fénylett, hófehér tanyák körül sötét foltokban ménesek legeltek.
Nincs itt elrejtve semmi. Olyan a vidék, mint a nyitott könyv, nincs semmi titka. Akadálytalanul süt rá Isten napvilága, s szabadon száguldanak rajta végig a szelek és viharok. Olyan ez a föld, mint a magyar nép lelke: nyugodt, egyforma, gazdag és őszinte.
Látta magát, a mint magasszáru vadászcsizmájában a Tisza mentén folytatta utját. Kutyája vinnyogva, egy-egy bokrot harsányan megugatva szaladozott előtte. Olyan volt a Tisza vize néhol, a hol rásütött a nap, s oly nehézkésen is mozgott, mintha olvasztott arany volna.
- Jó volna pénzt veretni belőle, gondolá és jókedvüen nevetett, a hajdani apósom hálás volna érte.
Aztán változott a kép.
Csendes őszi éjszaka volt. A sötétkék égbolt tele volt csillaggal. E csillagok nem mozdulatlanul és hidegen ragyogtak, mint valami fénylő, merev érczdarabok, hanem élet, melegség, mozgás és kifejezés volt bennük, mint az élő emberek szemében.
Szentegyedy gondolatban a Tisza mentén lovagolt tovább, a merre a tanyák feküdtek. A sikon szél fujdogált, gyönge szél, mely csak a pásztortüzeket élesztette, s a nádasokat hajlitotta meg.
Udvaroncz-élete jutott eszébe e képről, a hajlongó urak és dámák. Ők nem tehetnek róla, mert ugy van derekuk alkotva, hogy meghajoljanak minden szélfuvásnak; de ő, a kit erős, sugár jegenyefának teremtett az Isten, miért állott be az ingó-bingó nádszálak közé?
Hirtelen világosság támadt lelkében. Önkénytelenül érezte: legszebb hivatás e földön de ő e hivatást elmulasztotta - a népnek élni életünkben, s a népben élni tovább halálunk után.
Ilyen gondolatokkal foglalkozva járt-kelt a császári városban, az utolsó napon.
Alkonyodott, mikor végre kifáradva haza felé indult. Dolgozószobájának ablakai világosak voltak, ez feltünt neki. Ki járhat nála? Kinek jut ő még eszébe, a ki felett napirendre tértek a hatalmasok? Nagybátyja van tán nála, a kitől délelőtt már elbucsuzott?
Kedvetlenül ment fel a lépcsőkön. Egész délután szülőföldjével foglalkozván gondolatban, az édes emlékektől szinte megtisztult és jobbá lett szive. Nehezére esett most olyan emberrel találkozni, a ki őt elszakitotta az ősi háztól, ide hozta a Tisza füzesei, az alföldi hófehér tanyák közül.
De a hogy benyitott, meglepetve kiáltott fel.
Iróasztala mellett, a lámpa ráeső világitásában, karcsu, fiatal nő ült. Az ajtónyitás neszére feléje forditotta gyönyörü arczát, s Gábor a szeliden, komolyan rátekintő szemek fényében ujra látta azt a nyugodt, tiszta, világos, csillagos éjszakát, mely képzeletében a tanyák, füzesek s az ősi ház fölé, a nagy magyar Alföld fölé borult.
A meglepetés, ijedtség, öröm és remény elvette szavát.
A nő felkelt és erős, édes, hüséges kis kezét csillapitólag a férfi karjára tette.
- Mária! kiáltá Szentegyedy felocsudva nagy meglepetéséből s egy pillanat alatt a világ legédesebb leánya előtt térdelt, ruhája szegélyét csókolgatva.
- Kelj fel, Gábor, mondá szeliden s kissé bánatosan a leány, de a férfi állhatatosan lábainál maradt, sóhajtozva, összefüggés nélkül beszélve, előtörő könnyeivel küzdve.
- Hadd maradjak édes lábaidnál. Bár mindig ott maradtam volna, drágám. Bár a te hüséges árnyékod maradtam volna mindig, én vak... vak... a ki füst és köd után szaladoztam, mikor csak kezemet kellett volna kinyujtani utánad: az igazi boldogság után.
S most az évek óta visszatartóztatott érzés ellenállhatatlanul tört elő szivéből, mint föld alá rekedt folyónak hullámai, vagy mint a föld méhéből kicsapó lángok.
Semmi világi tekintet nem tudta többé hallgatásra birni. Mesterkélt aggodalmai, esztelen kétségbeesése, a félelem, hogy Mária talán mást szeret, most mindez eltünt egy pillanat alatt, mert minden félreértést eloszlatott, minden kétséget felvilágositott a szemmel látható ragyogó valóság: a Mária édes arcza az ő szobájában.
- Ugy-e, nem vártál? mosolygott Mária könyein keresztül s kedves mosolya, szőke, aranyos feje bevilágitotta a szoba minden szegletét, mig szavai, mint frissen szakitott harmatos rózsák, hullottak a Gábor meghatott szivére. Tudom, hogy nem vártál, folytatá elkomolyodva, de én eljöttem érted. Két utolsó leveled megdöbbentett. Éreztem, hogy ha valamikor, most van rám szükséged. Éreztem, hogy kétségbe vagy esve, hogy nincs bizalmad többé az élethez, hogy meg akarsz halni. Gábor, Gábor, előttem akarnál titkolódzni, a ki lelked szövetének minden szálát ismerem? Anyád beletörődött volna a gondolatba, hogy néhány évre utazni mégy, de én tudtam; hogyha elindulhatsz, sohasem látunk többé. Te nem szórakozni, te meghalni kivánkoztál idegen országba.
Átható, komoly tekintete előtt Gábor zavartan a földre sütötte szemét.
- Ugy-e, eltaláltam gonosz szándékodat? Erős szót használok Gábor, de megérdemled. Még most is kétségbeesem, ha rágondolok sötét elhatározásodra, szerelmesem.
A mint ki volt mondva az utolsó szó, mely szerelmi vallomás volt, leányos szemérme és tartózkodása felülkerekedett. A szerelem pirulásával kedves arczán nagyon hasonlitott azon rózsaszin felhőhöz, melyről egykor az alezredes a Melanieről szóló hires hasonlatát vette.
Az a rózsaszinü felhő, a kit Melanienak hivtak, méltatlan volt rá, hogy beléveszszen a „sas.” Szelet jelentő, muló pirosság volt csak Gábor életegén, s a szél, a vihar, a mit jósolt, hamar be is következett a Szentegyedy Gábor házaséletében.
Mária leküzdte pirulását, nem állt meg féluton vallomásában, elszántan folytatta tovább.
- Anyád beteg, nem jöhetett volna fel velem. Hollóékkal jöttem fel, azon czim alatt, hogy ékszereket akarok vásárolni s Bécsben fogom tölteni a telet. Anyádnak sem mondtam meg, mi a szándékom, de az anyák szive megérzi azt. Áldását adta rám s bizonyára könyek között imádkozik merész vállalkozásom sikereért. Érted jöttem, Gábor. Meg akarlak kérni, hogy jőjj velem haza. Én jöttem utánad, ha te nem jöttél hozzánk.
- Nem volt bátorságom, édes, válaszolá a férfi halkan s homloka felhős lett ujra.
- Ime itt vagyok, folytatá Mária, élő felelet leveledre, megczáfolása aggodalmaidnak. Sokáig, nagyon sokáig haboztam, mig elhatároztam magam, de emberéletről, a te drága életedről volt szó. Levélben is megirhattam volna, hogy érintetlenül megőriztem irántad, gyermekségem óta táplált érzelmeimet, de nem mertem papirra bizni titkomat. Hátha elvesz a levél s te sebzett szivvel utra kelsz? Hát ha végrehajtod addig valahol sötét szándékodat, mely leveledből, bár egy szóval se érintetted, ugy hangzott felém, mint vizbe ugró embernek utolsó, vérfagyasztó segélykiáltása.
- Jókor jöttél, egyetlenem, válaszolá Gábor és keblére vonta Mária szőke kis fejét. Az élet teher volt nekem, meg akartam halni. Szerelmed megtartott az életnek, neked köszönöm életemet. Káprázat volt az a néhány esztendő, a mit tőletek távol töltöttem el. Káprázat volt a háboru, a hivatal, a dicsőség, a hatalom, s káprázat volt Melanie, a ki árnyékod sem lehetne, édes! Te jó, te szép, te hü, te szent, mivel érdemlem meg, hogy megőrizted nekem boldogitó szerelmedet?
Mária boldogan hallgatta. Titkát jól megőrizte eddig, bár gyakran nehéz volt türtőztetni szivét, mely, mint a Tisza medre napfényes hullámokkal, mindig Gáborral volt tele.
Sokszor sirt fehér függönyös, leányos szobájában és nem egyszer csak hajnal felé aludt el, mikor ablakát a széltől hajlitott orgonabokor ága megkoczogtatta és a méhek zümmögve keresték urnőjüket az egész kertben.
S most kiderült előttük minden, igaz, szerelemben eltöntendő egész élet van még előttük...
Még az nap este egy első osztályu vasuti kupéban együtt utazott haza Szentegyedy Gábor és menyasszonya.
A vonat lassan indult meg. A nehéz kerekek ütemes zörgésében most a szerelmesek elragadó keringőket és operettrészleteket véltek hallani. Ahogy egy fordulónál visszanéztek, számtalan fényes szemével meredt feléjük Bécs. Az utczalámpák, gyárak és épületek kivilágitott ablakai ezer meg ezer tüzszemmel néztek utánuk a sötét őszi éjszakában.
Szentegyedy mélázva tekintett vissza s gyöngéden megérinté Mária kezét.
- Az Anteusz regéjére gondolok, édes. Mindenkire ráillik e rege, a ki a hazától távol, keserü csalódásokon, nehéz megpróbáltatáson megy keresztül. A rege hősének sorsa rajtam is betelt. A mig az édes hazai talaj volt lábaim alatt, erős és legyőzhetetlen voltam, mint Anteusz. Mihelyt a katonapárt fölemelt, csaknem áldozata lettem magas állásomnak. Kezük közt, a levegőben lógtam, könnyen megfojthattak volna, mint Herkules megfojtotta Anteuszt... Áldom Istenemet, hogy ujra ledobtak a drága anyaföldre. Anyám, az áldott magyar föld, visszaadja erőmet, hitemet és bátorságomat.
Szeme fellángolt és komolyan, mintegy szent fogadalmat téve, megszoritotta menyasszonya kezét.
- Itthon élek ezentul édes, folytatta Gábor, a haza drága földjét nem lököm el többé lábaim alól. Ebben a földben gyökereznek emlékeim, érzéseim, életem. Ez a föld növelt téged oly nagyra; te a magyar földnek csodálatos, tiszta, szép virága vagy. Ebben vannak eltemetve őseim s ebbe vágyom vissza halálom után.
Elhallgatott és még mindig az idegen nagy várost nézte. Bécs kivilágitott ezerszemével üldözni látszott áldozatát. Lassankint eltünt, elenyészett a császárváros a nagy éjszakában...
Már reggeledett, mikor Szentegyedy szemébe tünt az első gémes kut s az első szélmalom. A reggeli párák szürkületében feküdt előtte a végtelen sikság. Köröskörül ménesek legeltek s elégett pásztortüzek füstje látszott. Fehér tanyák bujtak meg gyümölcsfák között s a fekete őszi szántásokra fekete varjak telepedtek.
Később fölkelt a nap s mindjobban felmelegitette a levegőt. Szentegyedy Gábor tenyerével beárnyékolta szemeit s nézte, nézte, de nem tudott betelni a napfényben szikrázó sikság nézésével.
Egész valójában érezte a tavaszi megujulást. A drága honiföld megtöltötte szivét érzelemmel, elméjét gondolatokkal. Anteusz hittől, reménytől, boldog szerelemtől, friss életerőtől duzzadt ujolag.

(Vége.)