TOLNAI REGÉNYTÁRA

A CSEMPÉSZ LEÁNYA

REGÉNY

IRTA:
ANATOLE LE BRAZ

BUDAPEST, 1922.
TOLNAI VILÁGLAPJA R.-T. KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-068-6 (online)
MEK-14362

ELSŐ FEJEZET.
- Hogy ismertem-e a tengerentuli csempészet szép idejét? - kiáltotta Le Denmat szolgálatonkivüli vámkapitány, ahogy ott sétáltunk tengerparti terraszán a hüs alkonyatnak. - Igen, ismertem, sőt mondhatnám, átéltem virágzó korát, s oly élénken maradt meg emlékezetemben, mintha csak tegnap történt volna.
Pedig szinte félszáz évvel ezelőtt történt. Hatvanhárom éves multam, akkor még alig voltam huszonöt. Egyszerre két szerencsés esemény történt életemben: hadnaggyá léptettek elő s egyben áthelyeztek Tréguignecbe, a Bretagne északi partvidékére, szülőföldem közelébe, mert Perrosból való vagyok.
Hiszen ismerik Tréguignec partvidékének falvait: mind egyforma az. Tréguignec is szakasztottan olyan minta szerint épült, mint a szomszédjai. De azért mégis van benne valami, amit máshol hiába keresnének: az a temérdek apró sziget, mely a part hosszában ugy áll egymás mellett, mint a gyöngysor.
Midőn a kopár mezők széléről letekintve Tréguignec házfödeleire, először gyönyörködhettem e látványban, s a vámhivatalnok éles szemével néztem körül a tájon, önkénytelenül egy roppant gázlóhoz hasonlitottam, s erre a felkiáltásra fakadtam, mely nem csupán a táj szépségének szólt:
- Fékomadta! Ezt a helyet is a csempészeknek teremtette az Isten!
- Az már igaz, csak az a kár, hogy a csempészeknek nem maradt itt irmagja sem - szólalt meg az utat balfelől szegélyző földek egyikéről egy hang.
Meglepődve e gyors válaszon, hátrafordultam. Akkor már megjelent az ember is a domborulaton, egy viharvert képü legény, aki, külsejéről itélve, halász lehetett.
- Adj’ Isten - mondotta, sipkájához emelve kezét, s mindjárt mentegetődzni is kezdett, hogy bátorkodott stb.
Félbeszakitottam szavait:
- Nincs miért; ellenkezőleg, szivességet tett nekem. Kérem, merre van a faluban a vámállomás?
- Jótól kérdezi, - felelte - mert éppen én is arra tartok, s ha tetszik, elkisérem az ajtajáig.
Egy szökéssel leugrott a töltésről és együtt haladtunk tovább.
- Fogadni mernék, hogy maga az uj hadnagy! - kezdette már első lépéseink közben.
- Ugy van, az vagyok. Hát maga kicsoda? Ugy-e, hajós ember?
- Hm, - dünnyögte és biccentett a fejével - legfőbbképpen szegény ördög vagyok. Sok mindennel foglalkozom, de kopik az állam! Tudja, errefelé az ember nem viszi többre, mint hogy nyomorusággal megél. És ennek, tisztelet, becsület, csakis maguk, vámhivatalnok urak az okai. Ugy szakadtak reánk maguk, mint az Isten csapása, elvettek tőlünk mindent, a csempészet szabadságát, a partjogot. Igen, ha a kormány legalább nekünk is adna fizetést, mint maguknak! Mert maguknak igazán könnyü a keresetük! Ha esik vagy hideg van, alszanak a meleg őrkunyhó földjén a jó száritott tengeri füvön, ez bizony - tessék csak beismerni - nem éppen a legfárasztóbb foglalkozás. 
- De azért ez a sok jó mégsem védi meg az embert attól, hogy akárhányszor ott ne hagyja a fogát - feleltem én.
- Igen, igen a csuz! A jómódban levők nyavalyája!...
- Ha ugyan nem ólomgolyó, melyet orozva lőnek az ember hátába lesből, a kősziklák mögül. Ugy-e, hogy meg szokott esni az efféle is, öcskös?
Vállát rántotta, vigyorgott és gunyos hangon, melyből kicsordult némi keserüség is, igy szólt:
- Golyó, itt? Édes Istenem, de régóta nem fütyörészett erre mifelénk! Megjuhászodott itt mindenki, mióta oly szép számmal sereglettek ide ön és a tisztelt cimborái. Apáink még kápolnát is szenteltek „a csempészet védőasszonyának”, de mi, mi bizony gyávák voltunk s hagytuk, hogy lerombolják. Talán tüzifát hasogattak volna a szent asszony képéből is, ha Treztél ura könyörületből magához nem vette volna.
- A csempészet védőasszonya! Micsoda mesével tart maga engem?
- Igaz, majdnem elfelejtettem, hogy ön csak most érkezett a vidékünkre... Kérdezze csak meg az altisztjétől, az majd elmondja önnek.
Néhány perc mulva megtudtam, hogy az az egyéniség, kinek társaságában Tréguignec földjére léptem, már négy izben volt büntetve csempészet miatt. Mint láthatják, a dolog elég eredeti módon kezdődött.

MÁSODIK FEJEZET.
Nyugodtan mult el körülbelül tiz nap. A terztéli öböl akkoriban még Tréguignec községhez tartozott s körülbelül csak öt kilométernyire esett a kis várostól. Meglátogatását szemleutam végére tartottam fenn magamnak, mert ez alkalommal akartam tiszteletemet tenni a polgármesternél, ki azon a részen lakott s kinek tartoztam ezzel az udvariassággal.
Igy aztán a hónap utolsó napjainak egyiken odamentem. Quéméner altiszt volt a kisérőm. Tapasztalt vén róka volt az a Quéméner. Évek hosszu sora óta lakott már azon a környéken s jobban ismerte ott a dörgést, mint bárki más. Utközben kikérdeztem a polgármesterről.
- Mondhatom, hadnagy ur, Lézongar Gonéry nem közönséges ember. Ereiben hamisittatlan nemesi vér folyik, bár nem több egyszerü falusi embernél. Mondják, hogy a Lézongarok nagyon jó módban voltak, de a forradalom óta fogytán fogyott a vagyonuk. Az akkori Lézongar a royalista párt hive volt, s midőn jött a császár, ki kellett vándorolnia, hogy megmentse életét. Angolországba ment és csak a királyokkal együtt tért vissza onnan ismét. Mikor visszatért, asszonyt is hozott magával, egy jelentéktelen teremtést, kit, ugy látszik, csak ugy találomra választott magának feleségül. Közben az állam lefoglalta s potom áron elkótyavetyélte a javait. Házát, földjét egy lannioni jegyző váltotta magához. Lézongarnak elég lett volna a királyhoz fordulnia, hogy visszaszerezhesse jogos birtokát. De az ily kerülő ut nem felelt meg szokásainak. A környékbeli öreg emberek beszélik, hogy egyszer csak váratlanul egy gyorsjáratu angol hajó vetett horgonyt az öbölben, az éjszaka sötétségében vizre bocsátottak róla egy csónakot, mely egy tucatnyi fölfegyverzett angol matrózzal volt megrakva. Vezetőjük nem volt senki más, mint Lézongar. Néhány perccel utóbb az álmából felriasztott jegyzőt összekötözve, mint valami csomagot, a hajóra hurcolták, mely haladéktalanul visszavitorlázott Angliába. „Maga most visszaadja nekem az én helyemet, én meg átengedem magának az enyémet”, mondotta neki Lézongar bucsuztatóul.
- Adta lelke! S a mostani polgármester - kérdeztem - fia volna annak az angol fehérszemélynek s ennek a gazfickónak?
- Szóról-szóra ugy van, a legidősebbik fia. Volt még két öccse is, de azokból nem válhatott valami jó, mert mióta husz s egynéhány év előtt elszármaztak hazulról, senki sem hallotta hirüket s ha valaki szóba hozza őket, Lézongar ur sötéten ráncolja össze homlokát... Nem is ajánlom, hogy emlitést tegyen róluk, hadnagy ur, mert képes volna örökre elzárni ön előtt az ajtaját. S - ha nem sértem meg szavammal - helyesebb dolog jóbarátságban lenni vele, mint ellenséges viszonyban.
- Hát olyan rettegett személyiség volna?
- Óh, nem beszél az sokat s nem is kelleti magát nagyon, de aki egyszer vétett ellene, nem kerüli el sorsát. Itt ezen a környéken mindenki épp ugy féli, mint tiszteli, a saját emberei pedig egy intésre megfogadják szavát. Oly nagy tekintélye van, hogy nekünk vámhivatalnokoknak is nagyon megkönnyitette dolgunkat. Mióta átvette polgármesteri hivatalát, nem jutott fülünkbe egyetlenegy csempészetnek hire sem.
- No, remélem, csak nem vette fel magára a csempészek védőangyalának szerepét? - mondottam félig komolyan, félig tréfásan.
Azt hiszem, hogy a jó Quéméner akkor sem ütközhetett volna meg jobban, ha őt magát illettem volna az árulás gyanujával. Ugy megdermedt, hogy a sziklás ut közepén egyszerre megállt s még most is hallani vélem felháborodott hangját, amint felkiáltotta:
- Ő? Lézongar?... Hogy ő fogná pártját a csempészeknek?... Óh, hadnagy ur!...
Hogy megoldjam a nyelvét, folytattam:
- De hiszen egyikök a minap azt is megsugta róla nekem, hogy magához fogadta a védőasszonyukat, valamiféle szent szüzet, akinek, ha nem tévedek, vajmi kevés köze van a szentséges katolicizmushoz.
- Ugy van, hogy számüzze a csürben a kazlak mögé, ott fenn az istállói fölött, egyben tudtára adva azoknak, akiket illet, hogy ezentúl hozzá jöjjenek, ha imádni akarják a védőszentjüket!... De azt már nem egyhamar meri megtenni egy is közülök, elhiheti, hadnagy ur.
- Tehát csakugyan imádják? - kérdeztem kissé hitetlenül.
Quéméner ujjával Tomé felé mutatott, melynek vöröses gazzal benőtt sziklagerince most egészen közelünkben meredt az égnek és elzárta előttünk a szemhatárt.
- Lát-e ott alant az északi földcsucson valamit, ami olyan, mint egy beomlott sütőkemence? Az angol betörések idején kis őrház volt, melyen nem volt más rés, mint egy ajtó meg egy padláslyuk, melyből a Tréguignec lakói által fizetett őrszem éjjel-nappal a nyilt tengert figyelte. Mikor aztán ez az őrszem fölöslegessé vált, azt a helyet már csak a tengeri sirályok keresték fel menedékül s ott hagyták benne nyomaikat. Ekkor, a mult század vége felé, egyszerre különös hir kelt szárnyra a községben. Az ár idején, hajnalhasadtakor hazatérő halászok világosságot láttak az elhagyott őrházban. Kiváncsiságukban meg akarták tudni okát e sajátszerü tüneménynek. S mennyire elámultak, midőn a hajlék belsejében, a falnak támasztva, megpillantottak egy fába faragott nőalakot, melynek lábánál egy szál gyertya égett. Haja hullámos volt, jobb kezében egy evezőlapátot tartott. Azt hiszem, egyike volt azon alakoknak, melyeket néha a hajó orrán szoktak elhelyezni. Valószinüleg valami elsülyedt hajó tartozéka volt és sokáig lehetett a vizben, mert egészen tele volt kagylóval és tengeri moszattal. Ebből Tréguignec népe azt következtette, hogy az az alak a tenger szent asszonya lehet. Minthogy sohasem tudta meg senki, hogy ki vitte az őrházba, az emberek azt hitték, hogy magától ment oda. Legenda támadt, processziókat rendeztek, amelyekben legfőképp a csempészek vettek részt. Ugyis érezték hiányát, hogy nincs védőszentjük: tehát maguknak választották ezt s jövedelmeiknek egy részét arra szentelték, hogy valóságos kápolnává alakithassák át az őrházat. Sőt fel is akarták szenteltetni, s minthogy az akkori plébános e szertartáshoz nem volt kapható, mondják, hogy a csempészek éjnek idején megtámadták a plébániaházat, hatalmukba keritették a plébánost s erőszakkal a szigetre hurcolták, ott kést szegeztek a torkának s ugy kényszeritették, hogy annak rendje és módja szerint felszentelje azt a kissé pogány szentséget.
Azóta a „csempészet védőszentjének” kápolnájában rendes istentiszteletet tartottak. A bálványképet ünnepélyes körmenetben levitték a tengerpartra és háromszor alámeritették a vizbe, kiáltva: „Le a vámkopókkal!” 
De egy év mulva már nem érték be ezzel a felkiáltással; akkortájban történt, hogy egy vámőrt dermedten és kihülve találtak bódéjában, - tengeri hinárból való gombolyag volt a kékrevált ajkai közé peckelve. A községi előljáróság e büntény következtében eltiltotta a körmeneteket és lebontatta a kápolnát. Igazság szerint meg kellett volna semmisiteni a szent szobrot is, de nem merték megtenni, mert a szobor meg volt szentelve, s Lézongar Gonéry, hogy kimentse zavarából az előljáróságot, felajánlotta, hogy ő majd őrizetbe veszi. Ha nem tette volna meg, biztos lehet benne, hogy mégis imádnák titkon valami rejtett sziklabarlangban. Itt mifelénk nem szüntetik meg a babonahitet valamely falnak a lebontásával.
- No, hallja, ugy veszem észre, hogy ez a Lézongar Gonéry csakugyan sokat érő szövetségesünk.
Eközben a treztéli öbölbe érkeztünk. Az egész tengermelléken nincs annál szebb part, de nincs annál elhagyatottabb sem. Mirevaló is volt ide vámállomást tenni, ugyan mire is őrködnék itten?
- El volnánk temetve elevenen, - mondotta nekem a jó Quéméner - ha néha-néha nem jönne le a birtokról egy-egy szekér, hogy megrakodjék fövennyel vagy tengeri hinárral.

HARMADIK FEJEZET.
A régi urilak! A sürü fák sötétzöld lombja alá helyezkedve, ott állt az öböl mély hátterében. Már alig voltunk harminc lépésnyire e kaputól, midőn egy fáról, éppen a fejünk fölött, megismétlődő füttyentéseket hallottunk, mellyel valaki kétségtelenül a rigó éles rikkantását akarta utánozni.
- Nini, - mondotta az altiszt - bizonyára Treid-Noaz volt, az a félkegyelmü fickó, s megint szokott ostobaságainak egyikét üzi.
Szavaira harsány kacaj válaszolt, s egy hang, melyet tüstént megismertem sajátszerü tompaságáról, igy szólt hozzám:
- Szép jó napot kivánok, hadnagy ur!
- Oh, - kiáltottam - az én minapi utbaigazitóm!
- Az bizony - felelte az és az ágak közül előbukkant viharvert arca. - Omnés Jean, René, Mária, vagy Treid-Noaz, ha önnek is ugy tetszik, hadnagy uram!
A jó fiu, mint utóbb az altiszt elmondotta, nagyon nagyra volt az ő breton csufnevével, mely értelme szerint „mezitlábast” jelent. Csakugyan nem látta őt még senki bőrcsizmában, vagy akár facipőben is.
- Hát téged mindig valami magas buvóhelyen látlak, bárhol kerülsz is az utamba? - kiáltottam, haragot szinlelve és megfenyegettem az ujjammal. - Mert tudd meg, hogy már hallottam rólad egyet s mást, mióta először botlottam beléd.
- Oda se neki! Hadnagy uram, ha nem volnának magamszőrü léhütők a világon, kit csiphetnének nyakon a szaglászok?
Nagyon orcátlanul beszélt a jó fiu. 
- S mit keresel odafenn? - kérdeztem tőle. - Talán valami jó erős ágat, hogy felköthesd magad reá?
- Csitt - suttogta halkan. - Az ur!
Az urilak felé tekintettem. A könnyü rácsos ajtó, mely elzárta a magasan ivelt kapubejáratot, zajtalanul kinyilt, s az alkonyati nap rőt fényében, mely átvilágitott a szilfák törzsei közt, egy férfi közeledett hozzánk. Olyan volt, mint egy otromba óriás. Treztél ura Lézongar volt; igy köszöntött bennünket:
- Hozta Isten, uraim!
Néhány összefüggéstelen szót hebegtem... Uj méltóságomban elbizottan mentem oda, azzal az elhatározással, hogy majd kegyes vállveregetéssel kezelem azt a vidéki polgármesterkét; s a dolognak, ime, éppen az ellenkezője történt. Zavartan álltam előtte, s ő imponált nekem. Ez emberben láthatatlan elemi erők szunnyadtak, s ráadásul megvolt benne a kellő müvészet is, mellyel tudta féken is tartani őket.
Bizonyára nem kerülte el figyelmét a nyugtalanságnak és csodálatnak az a keveréke, mellyel reám hatott, de lovagiasan, amiért szivemből hálás voltam neki, nem adta semmi jelét, hogy észrevette volna.
- Mindig a legnagyobb egyetértésben éltem elődeivel - mondotta s kezét nyujtotta. - Nem jártak területüknek ezen a részén, anélkül, hogy meg ne tiszteltek volna látogatásukkal. Most már ismeri a hozzánk vezető utat, hadnagy ur, s engedje kifejeznem azt a reményemet, hogy nem fogja elfelejteni. Merőben patriárkális módon élek itt házam népével, de altisztje tanum lehet, hogy házamnál meleg és igaz vendégszeretet fogadja a látogatót.
Mindezt lassu hangon, röviden és tiszta hangsúlyozással mondotta, oly hangon, mely valószinüleg jóval kevésbé szokott udvariaskodni, mint parancsokat osztogatni. Tőlem telhetőleg viszonoztam szavait, aztán együtt haladtunk át a kapunak zölddel befutatott ive alatt.
Tágas, kövezett udvar nyilt meg előttünk, melyet bástyaszerü, itt-ott a nyilt mezőre és a tengerre néző lőrésekkel megszakitott kőfal vett körül. Az egész birtokon szinte katonás rend uralkodott. Midőn kifejeztem ezen való bámulatomat, a ház urának arcán röpke mosoly szállt át, jelezve, hogy elismerésem jól esett neki. 
- Nemde, - mondotta - nem túlságosan szomoru ahhoz képest, hogy a ház kissé bizony leromlott?... Szivesen felajánlanám, hogy járjunk körül egy kissé a birtokon, de azt hiszem, előljáróul nem árt egy kis sziverősitő.
S azzal bevezetett bennünket a házba. Ugy látszik, éppen ebédidőre jöttünk, mert az asztal körül, mely oly hosszu volt, mint az egész konyha, sürün egymás mellett ültek az emberek a támlás padon, a szalonnával és hideg füstölt hussal tele tálak körül. Ugyan mit keresett itt ez a sok ember?
A háziur megelőzte kérdésemet:
- Ma éppen nagy rakodónapunk van, - mondotta - s ilyenkor szivesen fogadok el minden segitséget...
Eközben bevezetett bennünket egy nagy, sötét deszkaboritásu terembe, melyet még komorabbá tettek az ősök képei, melyek kétszerte halottiasan tekintettek reánk megbarnult rámáik közül.
Lézongar kért bennünket, hogy foglaljunk helyet és harsányan igy kiáltott:
- Véva!

NEGYEDIK FEJEZET.
Honnan jöhetett hozzánk oly hirtelen, ő, ki a szép Véva névre felelt? Ha akkor kérdezték volna tőlem, minden valószinüség szerint azt feleltem volna: „Hát nem látják, hogy az égből száll alá?”
Igen, minden bizonnyal ugy volt, egyenesen onnan jöhetett. Ugy hatott reám, mint valami égi jelenés, mint egy nem várt üdvözlet a szépség istennőjétől. Megjelenésével elém tünt mind az a költészet, mely áthatja az ily ifju teremtéseket, a gyöngeség, az ártatlanság, a tisztesség minden titokszerü vonzóereje. Sohasem hatotta át még lelkemet oly gyöngéd, oly édes érzelem.
Idegeneket látva atyjánál, egy pillanatig habozott, aztán hallgatagon előre lépett, kissé lehajtva fejét, kezét összekulcsolva fekete gyapotruháján, mint egy nevelőintézetbeli kis leány, ki még nem szokott le a zárdában tanult mozdulatairól.
Midőn belépett, felszöktem helyemről, s emlékszem, hogy kénytelen voltam remegő kézzel belefogódzkodni a székem támlájába.
- Leányom - mutatta be Lézongar. - Kérem, nézze el neki, ha még nem élte bele magát jól a háziasszony szerepébe. Csak e hó tizenkettedikén jött haza végképpen, s ha nem tévedek, ma van alkalma első izben, hogy gyakorolhassa uj tisztének kötelességeit.
Aztán leányához fordult:
- Adj ki poharakat, Véva és hozz fel a hadnagy ur tiszteletére egy palack tengerparti bort, a vörös pecsétesekből.
S felém fordulva, hozzátette:
- Ihat belőle minden lelkiismeretfurdalás nélkül; jogosan jutottam hozzá egy hajórakomány árverésénél, sőt nyugtám is van róla... Ugy mondották, hogy a Vezuv oldalán termett. Mindenesetre egy elsülyedt olasz hajó, a „San Giacomo” rakományából való, amelyet tizenöt évvel ezelőtt a „Hét sziget” zátonyai közt ért utól a baj... Ugy emlékszem, Quéméner ur, ön is tanuja volt annak a szerencsétlenségnek?
Boldogan, hogy őt is bevonják a beszélgetésbe, a jó Quéméner, kinek már majd kifurta oldalát a szó, hozzáfogott a hajótörés leirásához.
- Hogy emlékszem-e reá? Éppen december tizenötödikén történt. Akkor még csak második osztályu felügyelő voltam, s éjjeli őrségre a Roc’h Lazhoz rendeltek. Nagy vihar volt, átkozottul tombolt a szél, sőt...
Engem azonban teljesen közömbösen érintettek azok a mellékkörülmények, melyek a „San Giacomo” elmerülését kisérték. Csak azt a himnuszt hallgattam, mely lelkem mélyén a szende Véva igézetes, tiszta szépségét zengette... Véva visszatért a pincéből s letett atyja elé az asztalra egy aranysárga borral telt palackot, aztán mindegyre azokkal a tartózkodó, kissé klastromias mozdulatokkal, félrevonult az ablakfülkébe.
Nem mertem nagyon is feltünően forditani feléje szemem, de tekintetem mégis folyton őt kereste.
- ... A parton levő csónakok egyszerre ott termettek a szerencsétlenség szinhelyén - folytatta a fáradhatatlan Quéméner. - De az emberek, sajnos, sokkal inkább fáradtak azon, hogy kihalásszák a szerte uszó hordókat, mint hogy megmentsék a hajó legénységének életét. Óh, mennyi bajunk volt velük! Ön nélkül, polgármester ur, az ön váratlan segitsége nélkül, nem tudom, hogyan...
Eközben pedig én azt gondoltam: Bizonyára fajankónak tart. De mit mondjak neki? Hogyan szólitsam meg?
De bármint törtem a fejem, csak ostoba frázisok jutottak eszembe, s visszariadtam hétköznapiságuktól. Végre mégis kinyögtem valamit, ami ilyféleképpen hangzott.
- Bizonyára örül, nagyságos kisasszonyom, hogy végre megszabadulhatott a klastromi élettől?...
Ő megrettent egy kissé, egy pillanatig gondolkozott, mintha urrá akarna lenni merengő gondolatain, aztán kristálytiszta, zengő hangon, kissé éneklő hanglejtéssel igy felelt:
- Tulajdonképpen sohasem éreztem magam ott rosszul, hadnagy ur. Bizonyság reá, hogy kilenc évig olt maradtam.
- S nem érezte nagyon az atyai ház hiányát?
- A házét? - mondotta habozva. - Óh... igazán nem tudom... De legjobban éreztem mindig a hiányát, például a tengernek... 
- Mily boldoggá tesz ez a kijelentése - mondottam oly elevenséggel, melyet nem tudtam elfojtani. - Odalenn, Keleten, ahonnan épp most jöttem ide, nekem is az volt a legnagyobb keserüségem, hogy oly messzire estem a tengertől. Szinte jobban vágyakoztam a tenger, mint az édesanyám után.
Mosolyogva hallgatott reám, de ez utóbbi szavaimra elborult arca és szemét lesütve, halkan igy szólt hozzám:
- Óh, mint irigylem önt, hogy még van anyja, hadnagy ur!... Én sohasem ismertem anyámat.
Azután fájó hallgatás következett, melyet nem igyekeztem félbeszakitani. Közben két társunk is végzett a ,,San Giacomo” történetével.
- Hiszen még meg sem izlelte a csodaitalomat - jegyezte meg Lézongar.
Breton szokás szerint állva koccintottunk.
- Bámulatos ital - jelentettem ki az első korty után. - Bajjal tudtam volna megmondani, hogy minő ize van, vagy akár csak azt is, hogy egyáltalán van-e ize? Szivem egészen más kábitó, észbontó varázsitallal volt csordultig tele. S nem a jó bor volt az oka, ha különösen emelkedett hangulatban voltam, midőn odahagytam a treztéli udvarházat. 

ÖTÖDIK FEJEZET.
Hisznek-e az álmok erejében? Azon az éjszakán álmot láttam, melynek utóbb, helyesen-e vagy helytelenül, kénytelen voltam jóslatszerü értéket tulajdonitani.
Azt álmodtam: Elhagyott tengerparton jártam egyedül. Az utnak a szárazföld felé eső oldalán koromsötétség volt; ellenben a tenger sajátszerü, tejfehér világosságban fénylett. Egyszerre csak hallottam, hogy egy éles, gunyos hang épp oly tiszteletlenül, mint váratlanul reám kiált:
- Hallod-e, öreg vámbácsi!
- Ki merészel ily hangon beszélni velem? - rivaltam reá mérgesen.
- Én.
- Ki az az „én”?
Szavamra egy alak merült fel kötésig a hullámokból s jelent meg a bágyadt szinü viz fölszinén. Olyan volt, mint a szirén, melyről a hitrege szól. Elefántcsont vállára hosszu moszathaj omlott. Jogar helyett evezőlapát volt a kezében.
- Hát nem ismersz reám? - szólt kacagva. - A csempészet védőszentje vagyok.
Aztán vadul, mint a tengeren duló vihar üvöltése, igy folytatta:
- Ugy látszik, megengedted magadnak a magadszőrü emberek önhittségével, hogy kétségbe vond hatalmamat, szereted abban az ábrándban ringatni magad, hogy cinkosaid eltántoritották tőlem utolsó hiveimet is. Nos hát, nyisd ki a szemedet, ha még egyáltalán van szemed. Megteszem azt a tréfát, hogy felvonultatom előtted hiveim seregét. Akkor majd legjobb tudásod és lelkiismereted szerint kivánhatsz szerencsét magadnak vámhivatalnokaid éberségéhez és tovább is küldözheted föllebbvalóidnak a jelentést: „Jól őrizzük a partot!”
Aztán megforgatta az evezőjét, mely hirtelen lángralobbant a feje fölött s ugy égett, mint egy fáklya. S most egyszerre a férfiak és asszonyok egész raja áradt elő a part mély homályából, s átszökve a hajlatokon, előbujva a barlangokból, ellepték a part szélességét. Ugy tetszett, mintha népvándorlás indult volna meg a sivár homokréten, a kavicsos parton és a sziklatömbökön át. Az embereknek ebből a hullámzásából itt-ott kivált egy-egy szekér, olyan, mint megannyi bárka, melynek nincs vitorlája. Fönn az egyik szekér magasságán egy óriás trónolt, nyilván a menet királya, egy Attila a csempészek népe közt. Remegve ismertem benne Tréguignec polgármesterére. Oda akartam kiáltani neki felháborodásom kifejezését, de már késő volt. A jelenet az álom hirtelenségével és összefüggéstelenségével megváltozott. Egyszerre Treztél mély utjában voltam és halkan felkiáltottam: „Véva, Véva!”
Akkor az ifju leány megjelent lakásának egyik ablakában. Sápadt volt, átlátszóan halvány és könnyek nyomai csillogtak arcán. 
- Tudok mindent - mondottam neki. - Nem maradhat tovább ebben a házban. Jöjjön, Geneviéve, legyen az enyém!
De ő ajkára tette ujját és némán intett tagadólag a fejével.
- Hát kiben akar megbizni? Nem érzi-e, hogy szerelmem nagyobb, mint az ön boldogtalansága?
Egy pillanatig azzal áltattam magam, hogy meggyőztem. Ugy tetszett, mintha le akarna hajolni hozzám. De midőn kitártam karjaimat, hogy levonjam magamhoz, hirtelen mozdulattal visszavonult és hátat forditva nekem, leejtette a testén levő breton köpenyt. Óh, borzalom! Köpenyével együtt lehullott fejéről haja, az ő csodálatos, aranyszőke haja, mintha láthatatlan Párkák ollói vágták volna el nyakszirtjénél.
Erre oly hangosan tört ki belőlem a rémület sikolya, hogy felébredtem.
Elképzelhetik, mily megkönnyebbültnek éreztem magam, midőn a valóra ébredve, felismertem, hogy csak lidércnyomás játékszere voltam. Mindamellett megmaradt bennem valami kellemetlen érzés, mely ugy hatott reám, mint a mérges fuvalom.
Hogy józanabb hangulatba helyezkedhessem át, elhatároztam, hogy kimegyek egy kissé a tengerre és megparancsoltam a vámállomás két matrózának, hogy oldják el a parttól a ladikot. Az idő pompás volt, az ég bámulatosan tiszta, a tenger sima, mint a tükör és szelid, mint egy szeretett nő szemepillantása.
- Hova menjünk, hadnagy ur? - kérdezte az egyik matróz.
Találomra azt feleltem:
- A Toméhoz.
A csónak gyors tovasiklása mihamarább megtette reám a kivánt jó hatást. Ahogy most visszagondoltam álmomra, semmivé omlottak össze rettentő és botor élményeim, s csak egy maradt meg bennem: a szerelmi vallomás, melyet Vévának tettem. Egyébként hiszen a gondviselés is az én pártomon van. Ha ugy rendelte, hogy azon a napon térjek vissza hazámba hadnagyi kinevezésemmel, amely napon Lézongar Geneviéve odahagyta a kolostort, bizonyára szándéka volt velünk, bizonyára egymásnak szánt bennünket!...
Idáig jutottam szerelmi tépelődésemben, mikor egy kérdés, mellyel a kormányos fordult hozzám, egyszerre lerántott a mennyek országából.
- A földalatti folyosónál, vagy a „zöld sziklánál” kössünk-e ki, hadnagy ur?
Hogyan, hát már csakugyan a sziget közelébe értünk?
Gyorsan végighuztam kezem a homlokomon, mint aki legmélyebb álmából ébredett. Már csak egy kábelnyire tőlünk emelkedett ki a vizből óriási, fakóvörös hegyhátával a kietlen Tomé, mint valami tengeri szörnyeteg, mely lustán nyujtózkodott el egy kis szunditásra.
- Nem bánom, a földalatti folyosónál! - feleltem, nem fontolgatva sokat.
Aztán egyszerre megragadta figyelmemet az a név.
- Voltaképpen miféle földalatti folyosó az? Olyan is van ezen a környéken? 
- Óh, már csak a nyilását látni, egy háromnegyed részében összeroskadt boltozatot, egy omladékot, melynek minden nap lehull egy-egy köve. Régóta le kellett volna már bontani. Akkor legalább nem ért volna oly szomoru véget az a hadnagy, - az elődje annak a másiknak, akinek a helyét most hadnagy uram foglalta el.
- Hogyan? Mit beszél?... Egy vámtiszt vesztette ott életét? - kérdeztem és könnyü borzadály futott át testemen.
- Ugy van, egy téli éjszakán, egy este, midőn szakadt az eső és tombolt a vihar, elkövette azt a vigyázatlanságot, hogy ott kereste menedékét. Egy álló hétig hiába keresték mindenhol. Végre tengeri füvet gyüjtő asszonyok, Lézongar cselédjei találták meg. Feje és, melle szét volt lapulva egy roppant gránitkocka alatt, egész testéből csak a lába maradt meg épen.
- Mennykő és villám! - gondoltam magamban. - Különös egy vidék, az már bizonyos!... Mióta nem puskalövésekkel küldik másvilágra a vámőröket, a kő végzi el helyettük ezt a feladatot.
És nem különös véletlen volt-e, hogy ezekkel a csempészetről és balesetekről szóló történetekkel kapcsolatban mindegyre ott találom Lézongar nevét?
- E szerencsétlenség emlékére - folytatta a matróz - Tréguignec polgármestere egy vaskeresztet helyeztetett el ott a falon s a megboldogult családja nagyon hálás volt neki azért. A polgármester a maga részéről ugy vélte, hogy tartozik ezzel az engesztelő áldozattal, mert ősei épitették ezt a földalatti folyosót...
- Óh, eszerint hát egészen Treztélig visz ez a földalatti folyosó?
- Azelőtt odáig vitt, akkor a szigetet kötötte össze az udvarházzal. De a rémuralom idején, ugy beszélik, papok rejtőzködtek el benne, hogy ott várják be azt a hajót, mely Angliába fogja vinni őket. Akkor a tréguigneci hazafiak, kiket egy besugó értesitett a dologról, két csoportra szakadva, elindultak, az egyik csoport Treztélbe, a másik a Toméra és puskaporos hordókat is vive magukkal, a folyosó két végén felrobbantották a boltozat nagy részét. Az ily módon elfalazott papok, hosszu és rettentő halálküzdelem után, természetesen éhen vesztek. Harmincan voltak... Az öreg emberek még most is beszélik, hogy éjnek idején, ha egy-egy elkésett hajó elhalad a sziget legszélső fokánál, hallani, hogyan zörren meg az a harminc csontváz, s rettegő hangjuk hogyan üvölti egy templomi ének dallamára: „Miserere mei, Domine! Miserere mei!”
- Ami azt illeti, hát az valóban igaz - szólalt közbe Paranthoen, a második matróz, egy zömök, alig tizennyolc éves legényke. - Engedelmével, hadnagy ur, magam is hallottam, a saját fülemmel a „tengerparti misererét”, ahogy a faluban emlegetni szokták azt az éneket.
- No, - mondottam - valami incselkedő ember!...
- Bocsánatot kérek, hadnagy ur, de én azt csakugyan a mélységből, a lábam alatt lévő föveny alól hallottam.
- Aztán, Paranthoen?
- Tudja a jó Isten, mert én sietve eliszkoltam onnan...
Ugy tettem, mintha mulatnék a feleletén, s nem szóltunk többet a dologról. Különben éppen a kikötőhelyre, egy durván megmunkált kövekből összealkotott keskeny gát elé érkeztünk.
- Megengedem, hogy délig halásszatok az öbölben - mondottam az embereimnek.
S midőn ily módon néhány órára eltávolitottam őket magamtól, a sziklaösvényre léptem, mely a földalatti folyosó szájánál végződött.

HATODIK FEJEZET.
Midőn a Tomét választottam kirándulásom célpontjául, akaratlanul annak a titkos vágyamnak engedtem, hogy, ha csak messziről is, megláthassam ismét Treztél partját. Azonkivül pedig nagy kedvet éreztem magamban, hogy a magam részéről is kihivhassam az éjszakai álomképet és szembeszálljak a csempészet védőasszonyával azon a földön, melyet valamikor neki szenteltek.
De két társam leleplezései óta jó kedvem odavolt. Majdnem épp oly nyomasztó érzés rabja lettem, mint reggel, midőn felébredtem nehéz álmomból. Valami borzasztó titkot gyanitottam, mely körülveszi e helyet, s ugy éreztem, hogy nemcsak életemet, hanem - s az még drágább volt nekem - ébredő szerelmemet is kockára vetem, ha át akarok hatolni rejtelmein. Mindhiába! Ellenállhatatlan ösztön üzött a fölfedezés felé. E pillanattól fogva, mindegy, bármibe kerül, csak az lehetett a jelszavam, hogy: Előre!
Ennek következtében nem a gyepes ösvényre léptem, mely megkerülve a sziklát, a lakójától megfosztott szentélyhez vitt. A földalatti folyosó a parttal egy vonalban tárta ki ásitó öblét, törpe vadrózsabokrok és kökénycserjék sürüségétől véve körül. Ugy éreztem, mintha sajátszerüen sötét, büvöletes pillantásokat vetne reám. Feléje tartottam. „Rajta, Isten nevében”, sóhajtottam, mint a tengerész, mikor reábizza magát az elemek sötét hatalmára.
És beléptem.
A közvetlen átmenet a külső világosság káprázatos fényéből e barlangi félhomályba eleinte képtelenné telt arra, hogy bármit is megkülönböztethessek odabenn. De midőn néhány pillanat elmultával hozzászokott a szemem, eleget láttam, hogy gyors áttekintést szerezzek magamnak e hely felől. A falak roppant kőtömbökből voltak összeróva és elpusztithatatlan cementtel egymáshoz vakolva. Ha e kőtömbök egyike-másika le is vált a boltozatról, minden bizonnyal mesterségesen szakitották le onnan.
E kőtömbök egyike akkora volt, mint egy sirkő, minőt a temetőben látni. Minthogy ugy látszott, mintha szándékosan hengergették volna balra a fal tövébe, s a vaskereszt, melyet matrózom emlitett, éppen fölötte volt megerősitve, mindjárt gyanitottam, hogy ez az a kő, mely egykor leszakadt, hogy véres hustömeggé zuzza egykori elődömet. A felirás, mely valamikor fehér lehetett, a falon volt elhelyezve. Meggyujtottam egy szál gyujtót, hogy kibetüzhessem.
És olvastam, amint következik:
(Mathorel Péter Lajos
Vámhadnagy
Itt halt meg 1844 március 17.
Nyugodjék békében.)
Mathorel?... Eszembe jutott, hogy ismertem Perrosban egy ily nevü tisztet, kivel szivesen beszélgetett el atyám, ki valaha kapitány volt. A régi iskolából való vámhivatalnok volt, egyformán szigoru önmaga és mások iránt. Szivvel-lélekkel a hivatásának élt, foglalkozását szenvedéllyel üzte. A legsötétebb, legviharosabb éjszakákon lesben volt valami szikla tövében. Ha ez a Mathorel azonos volt azzal, kinek rövid sirfeliratát éppen az imént olvastam el, - pedig egy pillanatig sem kételkedtem benne, hogy ő volt az - hogyan lehetett róla feltenni, hogy oly ember, mint ő, elkövethette volna azt az ostobaságot, hogy itt, ebben a barlangban keressen menedéket, csak azért, mert künn vihar dult. - Hogy menedéket keresett volna, ő! Ostobaság! Hát nem éppen a legrosszabb időt szokta kiválasztani arra, hogy a parton lődörögjön?
Minél tovább gondolkoztam róla, annál hazugabbnak és képtelenebbnek tartottam a haláláról elterjesztett hiresztelést.
- Óh, ha ez a szikla beszélhetne! - mondottam és reácsaptam tenyeremmel arra a gyilkos, még vértől szennyezett kőre, amelyre lebocsátkoztam.
És magamban igy szóltam hozzá:
- Nem, nem véletlenül öltél. Rajtad kivül eső akaratnak eszköze voltál. Szükségük volt reád, hogy megszabadulhassanak egy alkalmatlan embertől. De kinek volt alkalmatlan? S ami őt illeti, ugyan mi lehetett voltaképpen az ok, mely arra késztette, hogy éppen azon az éjszakán jöjjön ide? Mit tudott meg? Miféle gyanu támadt benne?...
Ily kérdések rajzottak agyamban, midőn egyszerre megragadta a figyelmemet valami nagyon halk, még nagyon távolról hallatszó nesz, mely, mintha a vastag falakon át hatolt volna el hozzám. Élesen figyelni kezdtem. Semmi kétség, emberi hangok zaja volt, s nem kivülről hangzott, hanem egyenesen a folyosó belsejéből. Eszembe jutott a Paranthoen gyerek beszéde, s gondoltam magamban: No, most mindjárt magam is meghallom azt a hires „Miserere”-t. Lássuk, minő dallamra zengik.
Óvatosan zajtalan léptekkel kusztam előre abba az irányba, melyből a hangok jöttek, mig el nem állta utamat egy kőhalmaz, mely valószinüleg valami régebbi robbantás után maradt ott.
E romhalmaz előtt ott hevert a földön egy rétegnyi tengeri fü, mely még nyirkos volt, tehát nemrég szedhették. Felturtam a kezemmel s egy kőlapra bukkantam, mely fölületének sima tapintatából itélve, kétségtelenül palakő volt. Hason fekve, reászoritottam fülem. Éppen a tetején voltam annak a helynek, ahonnan a hangok eredtek.
Két hang volt, az egyik mély s kissé nyers, a másik élesebb, áthatóbb. Beszélgetésükből a következőket értettem meg: 
- Ugy van, - mondotta az első hang - az idén megjön a Berti öcsém, hogy rendbehozza az elszámolást. Megirtam neki, hogy csónakon szálljon partra, mig hajója a nyilt tengeren, a Hét sziget táján cirkál. Te akkor majd itt várakozol, mig, szokás szerint, nem kopogtat a kőlapon.
- Tudom, - szólalt meg a másik hang - hármat kopogtat sarkával a kőlapon, aztán elmondja a jelszót: ,,Miserere mei, Domine, miserere mei...” Óh, tudom én a tudnivalómat.
- Ismertetőjelei ugyanazok, mint a Tomi öcsémé: Kurta, gyapot matrózujjas, hosszuszáru csizma, pamut nyakravaló...
- És álarcosan, mint közönségesen?
- No persze!... Csak legyen rá gondod, hogy minden baj nélkül jusson el hozzánk, s mindenekfölött meg ne feledkezzél róla, hogy utközben jó becsületesen üvöltesd a misererét.
- Legyen nyugodt, uram! Üvöltök én ugy, hogy harminchat pap sem különben. S azok, akiket tizenötödikének éjszakáján a treztéli öböl előtt visz el utjuk, eszük nélkül vitorláznak el onnan, - jót állok róla. S nemcsak azt hiszik majd, hogy egy pár fia-kisértet van a sarkukban, hanem azt, hogy nyomukban van az egész tisztitótüz, s ráadásul az egész pokol és minden ördöge!... De aztán, ugy-e, lesz reá gondja, hogy az áldomásból maradjon valami odafenn az énekesnek is, hogy elolthassa szomjuságát?
- Ugy, ugy, nem fogunk hozzá nálad nélkül... Egyébként pedig el ne felejtsed, hogy a hölgyet ujra át kell festeni, s hogy fel kell állitanod és meg kell teritened az asztalokat...
- Lemondok az osztályrészemről, ha nincs minden rendben a hazajöttéig. Mikor is jön haza?
- Remélem, elég lesz egy hét, hogy mindent behordhassunk. 
- No, nekem semmiesetre sem kell több, mint három nap.
- És napközben, ugy vigyázz, hogy szem elől ne téveszd az uj vámszaglászót!
- Persze, hogy nem tévesztem. Ügyelni fogok minden mozdulatára, mint közönségesen. Különben még nagyon idétlen fickó az a zsinórosdolmányu legényke, nem tart az még messzebb gyalázatos mesterségének az ábécéjénél. Nem kell félni, hogy megérzi a pecsenyeszagot, mint akkor, az a másik, aki...
A mondat végét már nem hallottam, mert sirásba s a káromkodás és piszkolás egész áradatába fult, mig a beszélgetők elseje halk, tompa hangon igy dohogott:
- Megmondtam, hogy kapsz egyet, ha megint előhozakodol vele.
De nyomban azután aggódva hozzátette:
- No, most jer és vigyázz a keresztszélre, a lámpa miatt.
Hallottam még a léptek halk zaját, mely gyorsan távolodott el a földalatti folyosó messzeségében, aztán csönd, tompa, mély siri nyugalom következett.
Gondosan egyengettem el ismét a kőlapon a tengeri füvet, melyet az imént eltávolitottam onnan, hogy jobban halljak és leverve ruhámról a port, kifelé indultam a folyosóról. A vaskereszthez érve, egy pillanatra megálltam és levettem a sipkámat: - A kövek beszéltek! Öreg Mathorel, a te ifju utódod bosszut fog állni érted!
Mikor aztán kiléptem a ragyogó napvilágra, káprázó szemmel visszatámolyogtam s majd hogy hanyatt nem estem, ugy beleszédült a fejem abba, amit megértem a legutóbbi félórában.

HETEDIK FEJEZET.
Ugyanannak a napnak estéjén a vámhivatal előtt levő padra telepedtem le Quéméner mellé. Beszélgetésünk a bevezető frázisok elhangzása után, mint vártam, természetszerüleg ismét a tegnapi látogatás körül forgott. A jó altiszt megint a polgármester dicséretét kezdte zengeni.
- Voltaképpen hány éves ő? - kérdeztem. - Ha nem járna kissé görnyedten, koromfekete hajával nem tartaná az ember többnek, legföljebb negyven évesnél.
- Több már hatvannál is. De hatalmas ereje, acélos teste van, melyen nem tud erőt venni az öregkor.
- Nem csodálom - mondottam s kellemetlen érzés fogott el, aztán figyelve hozzátettem: - Pompás atléta-trió lehetett az akkoriban, mikor még együtt voltak a két öccsével.
- No, az öccsei gyönge legények voltak hozzá képest, egészen közönséges halandók, mint ön meg én, ha nem sértem szavammal, hadnagy ur. Alig értek föl a válláig.
- Ismerte őket, Quéméner?
- Óh! Csak látásból. Akkor már nem értek sokat. Napközben vadásztak, este a kártyánál ültek, hogy mást ne emlitsek. Azok még a régi könnyelmü fajtából valók voltak... Talán öt hónapja sem voltam még itt, mikor egy reggel megtudtam, hogy Gonéry kifejezett parancsára elpusztultak innen. Emlékül itt hagytak bátyjuknak vagy tizenötezer frank adósságot, melyet szépen kifizethetett értük... Egyébként a hadnagy ur fogadósa jól ismerte őket a társaságukhoz tartozó semmirekellőkkel és fehérszemélyekkel együtt. Az ő házát választották ki dáridóik szinhelyéül. Kérdezősködjék csak egyszer róluk, szép történeteket fog hallani tőle Lézongar Tamásról és Bertalanról!
Utána mondtam azt a két nevet, mintha jobban az emlékezetembe akartam volna vésni:
- Tamás és Bertalan, igy hivták őket?
- Ugy van, hadnagy ur. De ha azt akarja, hogy a fogadós mindjárt megértse kérdését, akkor inkább Tomi és Berti néven tessék őket megemliteni. Igy emlegette őket mindenki.
A vér a fejembe szállt. Gyorsan és hatalmasan beleorditottam az orrommal a zsebkendőmbe.
- Fékomadta! - mondottam. - Hiszen már hull az esti harmat! Jó éjszakát, őrmester!
- Jó éjszakát, hadnagy ur!
Midőn szobámba érkeztem, belülről kétszer reá forditottam a kulcsot. Most már elérkezett a pillanat, most már rendet kellett teremteni a gondolatoknak abban a zürzavarában, mely egész délután a koponyámban nyüzsgött. Meg voltam győződve, hogy legbiztosabban ugy jövök tisztába a dologgal magam is, ha irásos jelentésbe foglalom tapasztalataimat a közvetlen föllebbvalóim számára. Oly élénken megmaradtak emlékezetemben a szavak, mintha most is előttem volna az akta:
        Százados ur!
Bátorkodom tudomására juttatni az itt következő tényeket, melyeknek fölfedezésére a véletlenek nem sejtett sorozata vezetett. Nem áltatom magam s tudom, hogy első olvasásra vajmi kevéssé valószinünek fogja itélni őket, annál is inkább, mert a tréguigneci vonal már évek óta abban a hirben áll, hogy egyetlenegy csempész sem él a határai közt.
Aktáink közt mintegy negyedszázad óta valóban csak négy jelentés fordul elő, melyek mind egyetlenegy emberre, egy Omnés Jean René Mária nevü valóságos operettbeli csempészre vonatkoznak, ki saját bevallása szerint páratlanul áll a maga nemében s ezért szinte kitüntetésre méltónak hiszi magát. A többi mind tengerész, ki nem gondol másra, mint hogy néhány véka buzát vagy árpát csikarjon ki köves földjéből s végre még néhány kisbirtokos, ki a vasárnapi templombajáráson kivül alig teszi ki lábát a hajlékából.
Tegnap, százados ur, még magam lettem volna az utolsó azok közt, kik valami hamisságot és becstelenséget sejtenének ez egyszerü életmód látszata alatt. Ma pedig azzal a bizonyossággal állok szemben, hogy kerületem egyik végétől a másikig, az egész földcsik, valamennyi sziget és part nem egyéb, csempészetre berendezett egyetlenegy nagy területnél. Ugy van, csempészek mind azok a békés rákászok, az a földmivelő és pásztornép, csempészek azok a falusi nemes urak, kiknek egynémelyike a keresztes háboruk koráig viszi föl nemzetségfáját. A főnökük? Olyan ember, kihez a gyanunak árnyéka sem fér, derék, becsületes férfiu, s egyben jóindulatu, nagyon rettegett, nagy tiszteletben álló hatósági személy, kihez a gyanunak árnyéka sem fér.
Ő maga teremtette meg azt a társaságot, melynek most főnöke.
A modern kor megváltozott követeléseinek valósággal zseniális megértésével, egységes, nagy vállalkozásban foglalta együvé a csempészeknek addig külön-külön folytatott tevékenységét. Most már közös munkára egyesültek, mely minden zaj, minden botránkoztatás nélkül, a tisztességes ipar módjára volt szervezve. Ez időtől fogva nincs más, mint egy „társaság”, mely képviselőket tart a külföldön, a hajók megállapitott időben érkeznek meg, az árut egykettőre kirakják belőlük s a magtárakban helyezik el, melyekben állitólag gabonát és eleséget tartanak, aztán szétküldik minden irányban, legujabb minta szerint készült szekereken, melyek olyanok, mintha azokon látnák el tengeri füvel az egész környéket. Ott vannak a kereskedelmi társulat raktárai és elárusitó helyiségei. A társulat igazgatója évente egyszer körutra kel, rovancsolja a végzett munkát, elszámolja a befolyt anyagot. Mikor ez megtörtént, a közgyülésen, mely a legnagyobb részvényesek jelenlétében folyik le, megállapitja az osztalékot, mely az évi bevételekhez képest változik. Nem nagyszabásu vállalkozás ez?
Ebben leli magyarázatát, hogy a hivatalnokok évek hosszu során át minden kétségtelen buzgalmuk ellenére, lépre mentek a legjelentéktelenebb statisztának. De ugy látszik, hogy egyik elődöm már közel járt hozzá, hogy leleplezze a főbünösök üzelmeit. Az életével fizetett érte. Az a sziklatömb, mely kioltotta Mathorel hadnagy életét, csak arra szolgált, hogy elhallgattassa egyszer s mindenkorra ezt a férfiut. Ezek a modern csempészek az elnémitásnak eléggé zajtalan módszerével dolgoznak. A puskapor nagyot durran, a kő legalább néma. Aztán miből lehetett volna gyilkosságra következtetni? Nem lehetett másra, legföllebb balesetre, fölöttébb sajnálatos balesetre! Óh, ezek az emberek mesterileg értik a módját, hogyan kell embert ölni anélkül, hogy gyanut keltenének!... Ugyan mi módon fognak eltenni láb alól engem, le Denmat Julient?
Ennek kinyomozása önre vár, százados ur, attól a naptól fogva, midőn kezébe jut ez a levél Quéméner altiszt utján, kinek meg fogom parancsolni, hogy augusztus tizenhatodikán szolgáltassa kézhez. Tehát tizenötödikén találkozóm lesz azokkal az urakkal. Találkozóm, melyre nem hivtak meg, s amelyet mégsem fogok elmulasztani. Egyébként tudom, hogy meglehetősen biztos halál vár reám, s elhatároztam, hogy egyedül megyek. Barlangjában fogom megtámadni a sárkányt. Ha elesem a küzdelemben, holttestemet a treztéli kastélyban követelheti, mert ott van a fészke az ezerfejü csempészbandának, ott lakik a vezére, ott van a szentélye.
Isten önnel, százados ur és ne sirassa sorsomat.
Le Denmat.
Megirtam, aztán boritékba tettem ezt a levelet, öt pecsétet is tettem reá, s e jelzéssel: „Szolgálati ügyben”, szép nagy betüvel reáirtam a lannioni vámparancsnokság cimét. Most már megnyugodtam lelkemben, de kimondhatatlan nagy szomoruság fogott el. Reszkettem, midőn felkelve székemről, a szoba homályában hirtelen elém tünt Véva bánatos arca és vigasztalhatatlan szeme.

NYOLCADIK FEJEZET.
Nem volt bátorságom sem levetkőzni, sem lefeküdni, s midőn hajnalhasadtakor felébredtem, karom keresztbe vetve a fejem alatt, fájó mellel, összezuzott tagokkal.
Az éjjel megfordulhatott a szél. Minden sietség nélkül haladtam előre. Midőn letértem a keskeny parti ösvényről, hogy a terztéli fasor utjára kanyarodjam át, hátam mögött mezitlábas ember topogását hallottam.
- Fogadni merek, hogy te vagy az megint, Treid-Noaz, - mondottam, anélkül, hogy hátra fordultam volna. És csakugyan ő volt.
- Akármilyen vámhadnagy az ur, azt az egyet nem akadályozhatja meg, hogy az országuton mindenki szabadon járjon - felelte szokott orcátlanságával.
- Nem tudod, otthon van-e a polgármester ur? - kérdeztem tőle.
Vállát vonta:
- Nekem azt parancsolta, hogy mázoljam be a keritést, nem pedig, hogy arra ügyeljek, merre jár-kel.
- Itthon van, kérem, Lézongar ur?
Röviden csak ennyit felelt:
- Jöjjön velem.
Nyomon követtem. Átment a konyhán, kinyitott egy másik ajtót, mely a kastély hátulsó felére visz, aztán tovahaladt előttem egy magas falakkal körülvett kolostorszerü kis kert kavicsos ösvényén.
Az egyik fának zsámolyszerüen kinőtt gyökerén egy ifju leány ült és himezett. Mintha gyökeret vert volna lábam, kalapomat levéve, megálltam előtte néhány lépésnyire. Akkor már, bájos mozdulattal, felállt s megszólitott:
- Végtelenül sajnálom, hadnagy ur, de atyám elutazott. Bántotta őt, hogy nem menthette ki magát önnél, hogy lehetetlen oly hamar viszonoznia látogatását, mint óhajtotta volna.
Szerettem volna azt felelni neki: - Óh, engedje elfelednem, hogy atyja is van s hogy ki az ön atyja. Csak a kegyed kedvéért jöttem ide, Véva, egyedül az ön kedvéért.
De ehelyett beértem egy néma meghajlással.
- Talán hivatalos ügyben kellett volna beszélnie vele - szólalt meg ismét.
- Óh csak egy aláirásra lett volna szükségem, nagyságos kisasszonyom, nem fontos az egész... Elvégezhetem a titkárával is.
A cseléd eltünt. Ott álltunk szemközt egymással, Lézongar Geneviéve meg én s nem volt más tanu közelünkben, mint a vén faóriások. Az ifju leány felém tartott, hogy visszakisérjen. Néhány pillanatig hallgatagon mentünk egymás mellett. Éreztem, hogy ő épp ugy meg van zavarodva, mint én magam. Sajátszerü büvölet szállt meg bennünket s mindent, ami körülöttünk volt.
- Mily végtelen itt a magány! - mondottam elérzékenyülve. - S mily bámulatosan csábit ez a hely az álmodozásra, az egyedüllétre és - tettem hozzá magamban - a szerelemre!...
- Némiképpen a kolostor kertjét juttatja eszembe - suttogta, aztán emeltebb hangon folytatta: - De ne higyje ám, hogy mi itt nem gyönyörködhetünk a tengerben... Meg akar győződni róla, hadnagy ur? Erről a terraszról belátni az egész végtelenséget.
A kertnek keleti részén épült terraszra mentünk, amelyre kőlépcső vezetett föl. Onnan be lehetett látni a közeli környéket s különösen nagy és tág kilátás nyilt a tengerre. 
- Itt álmodom legszebb ábrándjaimat - mondotta Véva. - Nem gondolja-e ön is, hogy a Tomé, innen nézve, olyan, mint egy ágaskodó nagy állat? Hányszor szállt oda gyermeki képzeletem s kalandozott el regés birodalmakba, például az éneklő szikla és a zengő fü országába! El sem képzelheti, mily fontos szerepe volt életemben annak a Toménak! Ugy vonz magához s mégis oly rettegéssel tölt el. Talán kinevet, ha megmondom, hogy még sohasem tettem reá lábam.
Szemmel láthatólag csak azért beszélt, hogy éppen beszéljen, hogy elkábitsa magát saját szavával. Remegve figyeltem reá. Szerelmem végtelen részvétté olvadt.
Arra az elkerülhetetlen katasztrófára gondoltam, mely e nekem oly kedves fej fölött lebegett, arra a szörnyü kénytelenségre, mely arra kényszeritett, hogy atyjának leleplezésével megfosszam tisztes nevétől, ha nem akartam véteni saját becsületem és lelkiismeretem ellen. Szegény, szegény Véva!
Látva, hogy hallgatok, ezzel az egyenes kérdéssel fordult hozzám, hogy ne ismétlődhessék meg köztünk az a zavarba ejtő hallgatás:
- Ugy-e, hogy ön járt ott már, hadnagy ur?
Most egészen felém fordult, s félig bátran, félig megrettenve nézett a szemem közé.
- Még pedig éppen tegnap délben, nagyságos kisasszonyom, - feleltem - s bizonyára nem találja ki, mit kerestem ott.
- Nyilván a dolga után járt. Nem tartozik a kerületéhez az a sziget?
- Csak félig találta el.
Valami emberfölötti hatalom, mely erősebb volt akaratomnál, oly vallomást késztetett ajkamra, melyet sohasem lett volna szabad kimondanom. Indulattól reszkető hangon folytattam:
- Nem titkolhatom el, azért mentem a Toméra, hogy kegyedre gondoljak, Véva... Akkor még nem sejtettem, hogy ábrándjainak országa az, bár sohasem érintette lábával. Elég volt tudnom, hogy közelében van. Egyedül akartam lenni ott a kegyed képével... a kegyed képével, mely élni fog lelkemben mindörökké!...
Holthaloványan, félig aléltan támaszkodott a falhoz és reszkető, megindult hangon suttogta:
- De... Kérem... Kérem!...
Nem hallgathattam.
- Véva, - mondottam esengve - ne haragudjék reám... Ünnepélyes óra ez kegyedre és reám nézve. Lelkem mélyéből szólok most kegyedhez, legigazibb, legszentebb érzelmem tárom fel most, amely bennem lakozik... Hivatásom nem szegény súlyos kötelességekben és nagy veszedelmekben. De tudjon meg bármit az eljövendő napokon le Denmat hadnagyról, egyben ne kételkedjék soha... esküszöm, hogy kegyed volt szivemnek első és egyetlen szerelme!...
Mellére kulcsolta nemesen formált két kezét. Meg akartam ragadni e kezeket. De a szégyenérzet, vagy még inkább a lelkiismeret furdalása visszatartott. Erőt vett rajtam a zokogás. Elmenekültem.

KILENCEDIK FEJEZET.
Hogyan irjam le önöknek az erre következő két hetet? Gonosz időszaka volt az életemnek, ugyszólván nem is éltem ez idő alatt. Nem lettem mást, mint hogy számláltam az órákat, melyek elválasztottak augusztus tizenötödikének végzetes dátumától. Csak ezt a napot vágytam s csak attól rettegtem. Mikor már csak egy éjszaka választott el tőle, az órák még elviselhetetlenebbé, még végtelenebbé váltak számomra. Ekkor egészen komolyan azt hittem, hogy többé sohasem fog ismét megvirradni.
Pedig megvirradt.
Augusztus tizennegyedikén estefelé magamhoz hivattam az őrszobából Quéménert s átadtam neki a századosnak szóló, gondosan lepecsételt jelentést, melyet addig egy pillanatra sem bocsátottam ki kezem ügyéből.
- Fontos szolgálati érdekről van szó - mondottam neki. - Ha holnap délelőtt tiz óra előtt nem kérem vissza öntől ezt a levelet, akkor vegye magához és vigye el személyesen Lannionba. S ne felejtse nyomatékosan megmondani, hogy sürgős.
- Parancsára, hadnagy ur. Irást fogok kérni az átvételéről.
A szokatlan melegség, mellyel megszoritottam kezét, voltaképpen feltünhetett volna derék alantasomnak: sohasem voltam barátja az efféle tüntetésnek. Neki egyébként nem tünt fel valami nagyon, holott az anyám!... Neki már az arcom kifejezése elég volt, hogy valami szokatlant gyanittasson vele, midőn beléptem kis lakásába, melyet atyám halála óta lakott Perros kikötőjének egyik legrégibb házában.
- Valami történt veled - mondotta, s az ablak világossága elé vont, s hogy jobban láthasson, feltette a pápaszemet is.
- Hogyne történt volna, anyám, az, hogy már hadnagy vagyok... Az mégis csak más!
- Nono, hiszen az voltál már a mult hónapban is. Ne is erőltesd meg magad, hogy tévedésbe ejts. Julien!
Végre bevallottam neki, hogy azon a ponton vagyok, hogy komolyan beleszeressek valakibe.
- De, - kértem - többet ne kérdezz tőlem. Egyelőre csak bizonytalan tervezgetés az egész.
- Igen, - mondotta és felülkerekedett benne a babonás breton nő - sohasem jó oly dolgokról beszélni, amelyekben az ember még nem bizonyos.
Nagy ünneplőkendő volt a két öreg vállán, ugy mentünk együtt a templomba, a parton összetalálkoztunk Larsonneur Désirével, a volt révkalauzzal, ki még most is derék halászember volt, s egykor sokat ájázott engem a kérges tenyerén.
- Jó, hogy találkozunk, Désiré. Legalább nem kell a lakásán keresnem. Ma este, ugy-e, kimegy a tengerre?
- Ki bizony, kicsikém, hatkor, az árral... Esti harangszóval az ünnepnek vége. Az ájtatosságomat aztán a szigetek partja körül végzem el, mikor kivetettem a hálót... Talán elvigyelek a Couanneci partig?
- Éppen erre akartam megkérni, mert ugy megtakarithatom utam felét. 
- Jól van, rendben van. Elviszlek magammal.
Mikor eltávozott, anyám szememre vetette, hogy oly hamar el akarom hagyni. Mily nevetséges, hajón menni haza! S hozzá még milyen hajón!
- Nyomoruságos bárka az, tele poshadt vizzel és a halak rothadozó maradványaival! Ugyancsak szépen fogsz illeni oda a gyönyörüszép, uj egyenruhádban!
Készültem erre az ellenvetésre.
- Hát persze, nem is akarom azt magamon hagyni. Lesz még az apa idejéből megmaradt ruhák közt egynéhány tengeri fókának való rongy, amelyre nem szükséges ügyelni, hogy pecsét ne essék rajta.
Anyám segitett a keresgélésben. Jaj nekem, hogy remegtek a szegény öreg kezei, mikor megérintették azokat az ócska ruhadarabokat, melyekhez oly sok szeretet és annyi fájdalmas emlék kötötte!
- Mint hasonlitasz reá! - sóhajtotta. - Egészen olyan volt, mint most te, azon a napon, mikor megkérte kezem.
Karjaim közé vontam és a szivemhez öleltem sokáig. Oly valószinü volt, hogy örökre bucsuzom el tőle!
Megállás nélkül rohantam aztán a kikötőbe, hol Larsonneur bárkája már felvonta vitorláját, s a következő pillanatban vigan szálltunk a Hét sziget felé.
Az egykori révkalauz és hajóinasa, ki egymaga képviselte a bárkán a legénységet, jól mulattak köntösömön és megesküdtek reá, hogy olyan volnék, mint egy déli tengeri cethalász. Annyi bizonyos - s ez nekem kedvemre volt - hogy első pillanatban ők is alig ismertek reám a kölcsönvett rongyaimban.
Husz perccel utóbb rézsutos irányban felkapaszkodtam a sziget nyugati lejtőjére, hogy felérjek annak a dombnak a tetejére, amelyet régente a csempészek szent asszonyának tiszteletére szenteltek.
Fenn a domb hátán még ott hevertek a romjai annak az elhagyott őrháznak, melyben valamikor az a bálványkép állott.
Lehető kényelemmel elhelyezkedtem belsejében, hogy ott várjam be, mig lenyugszik a nap. S ha az a tizenötödike - mint a két cinkosnak ellesett beszélgetése alapján biztosra vehettem - csakugyan augusztus tizenötödike volt, akkor ez órában minden bizonnyal nem csak egy szempár kémleli a Tomét és messze környékét.
Igy hát nem tehettem mást, mint hogy veszteg legyek és gyakoroljam magam a türelem erényében.
Voltam oly óvatos, hogy magammal vittem tiszti fölszerelésem legfontosabb részét, egy nagykaliberü revolvert.
Felpróbáltam azt a kitünő álarcot is, melyet az előző estén sajátkezüleg készitettem egy négyszögletü darab selyemből s rézdrótból kapcsot is tettem reá.
Hogy elüzzem szomoru gondolataimat, elmerülten néztem a messzeséget. Lassan-lassan kigyultak a világitótornyok lámpái, - egyik a másik után, imbolygó temetési lámpákhoz hasonlatosak: Les Triagoz, l’Ile aux Moines, les Héaux, les Roches-Douvres... Csodálkozásba estem, látva, hogy Saint-Gildas közelében, a tenger közepén, feltünik még egy ötödik fénypont is. Háromszor egymás után ragyogott fel, aztán, semmi többé!...
Mi lehetett az? Alig hogy magamhoz intéztem ezt a kérdést, máris fölráztam magam álmodozásomból és igy szóltam magamban: „Hol jár az eszed, tökfilkó? Hiszen hajó jel az, - a várt hajó jeladása!”
Egy szökéssel künn is voltam már az őrházból és lelkendezve futottam a sziget másik oldalára. Éppen még megfigyelhettem, hogy a treztéli kastély három emeleti kerek kis ablaka háromszor egymásután gyorsan kivilágosodik, aztán ismét homályba vész.

TIZEDIK FEJEZET.
Az ember nem azért lesz vámhivatalnok, hogy oly nyugodtan éljen, mint egy irnok, vagy egy tőkepénzes. Az alatt a körülbelül hét év alatt, mióta az államot szolgáltam, többször jutottam már nehéz helyzetbe. De még sohasem rendült meg ugy a csontom, velőm, mint abban a pillanatban, midőn előretapogatódzva a földalatti odu homályában, hármat kopogtatva a cipőm sarkával s e jeladás mellé elmormolva a jelszavat: „Miserere mei, Domine”, láttam, hogy egyszerre fölemelkedik a kőlap, mintha valami láthatatlan rugó hajlotta volna. Megdöbbenve láttam magam előtt egy sötét lyukat, mely olyan volt, mint a kut kávájának négyszögletü nyilása, melyen gerenda van keresztülfektetve s melyet csak haloványan világit meg belül egy lámpa fénye.
- Miserere mei - felelte Treid-Noaz kappan hangja.
Aztán tompa kacajtól kisérve, felhallatszott hozzám, amint mondotta:
- Ugy, most üljön reá nyargalvást a kereszt gerendára és ereszkedjék le vigan a kötélen, Berti ur.
A két karjával fogott fel, amikor leértem az örvény fenekére.
- No, helyben volnánk! - mondotta. - Magára legalább nem kell időtlen-időkig várni. Tehát: Vigye el az ördög a vámkopókat, most pedig előre!
Nyomon követtem egy szük ösvényen, mely átvitt az omladékon, s körülbelül husz méteren túl egy földalatti folyosóba vitt, mely valamikor minden akadály nélkül el volt érhető.
Menetközben magasra tartotta lámpását. Sajátszerü, elsárgult füszálak csiklandozták arcunkat elmenőben, mintha a holtak hajmaradványai volnának, s érintésük oly nyirkos volt, hogy az emberen végigfutott a hideg borzadály. Közben keresztszél támadt, mely sajátszerüen dohos illatot vitt szárnyán. Midőn a folyosó lassan-lassan kiszélesedett, a fal mellett, balkéz felől, bemohosult fehér tárgyakat láttam, melyek hellyel-közzel ugy világitottak, mint a foszfor.
A csempész áhitatosan keresztet vetett:
- A papok csontjai - mondotta és ugyanazon az áhitatos hangon hozzátette: - Isten büntesse meg a hóhéraikat.
De alig hagytuk el a borzalmas helyet, jó kedve hamar visszatért és vigan mondotta:
- Most pedig rajta, Berti ur! - kezdődjék a Miserere!
Stentori hangon ő maga kezdette. A komor latin szótagok, a temérdek visszhangtól megsokszorozva, ezerszeresen hullámzottak tova s mind szélesebb özönben áradtak széjjel. Bármennyire undorodtam tőle, hogy magam is beleszóljak ebbe az üvöltésbe, sajátszerü helyzetem mégis reákényszeritett, hogy tovább játszam szerepemet ebben a sötét komédiában és együtt énekeltem a vezér-énekessel. Egészen berekedtem, aminek utóbb jó hasznát láttam, mert igy nem került nagy fáradságomba, hogy elváltoztassam hangomat.
- Vigyázat! A lépcsőhöz értünk! - kiáltotta hirtelen Treid-Noaz és kinyitott egy nagy, magas rácsosajtót, mely fölfelé vivő, széles, faragatlan gránitlépcsőkre nyilott. Olyan volt az, mintha egyenesen a sziklába vájták volna.
Midőn körülbelül ötven méternyire haladtunk fölfelé, széles fordulóhoz értünk. Kisérőm ott megállt, letette lámpáját és beleakaszkodott egy kötélbe, mely a mennyezetről csüngött alá.
Harangszó tompa búgása visszhangzott a nagy csöndességben. 
Nemsokára azután szilárd léptek zaját hallottuk s utóbb megjelent a lépcső legfelső fokain egy óriás emberalak, mely szurokfáklyát tartott a kezében. Olyan volt, mint egy mesebeli barlanglakó. Tréguignec polgármestere volt.
- Te vagy az, Berti? - kérdezte.
Mélyebben az arcomra huztam az álarcomat és szilárd hangon feleltem:
- Én vagyok az, Gonéry.
Ennyiből állt a kölcsönös üdvözlésünk.
- Jer, - mondotta - mind együtt vannak már s éppen jókor érkezel az imádságra.
Még mindig a lépcsőket róttuk, aztán megint egy fordulóra értünk, onnan ujra fölfelé haladtunk, de ezuttal egy szűk toronyban, már a föld felett, mert a lőréseken át, melyek mellett időről-időre elvitt utunk, friss légáramlat fujdogált, mely felénk hozta az éj balzsamos illatát.
Lézongar, ki előttünk járt, egy ajtó közelében egy pillanatra megállt, egy pillantást vetett át a kulcslyukon és a bajusza alatt dörmögve mondotta:
- Ördög vigye el azokat az apácákat, hiszen tudhatnák, hogy kilenc óra után nem szeretem az égő gyertyát a házamnál.
Suttogva hozzánk fordult:
- Csöndesen, lábujjhegyen járjatok...
És hozzám intézve szavát:
- Vigyázz, ne kopogj ugy.
Ő, akiről szó volt, nem lehetett más, mint Véva, s ez az ajtó kétségtelenül az ő lakásának ajtaja volt. Leányszobájának magányában, e csöndes helyen, hol álmait szőtte, valószinüleg késő éjszakáig imádkozott valami szentnek képe előtt, mig atyja meg én... Óh, mily szörnyü ellentét!...
Az a képzelődés támadt lelkemben, hogy láthatatlan segitséget kapok tőle.
A felső emelet, melyre azután érkeztünk fel, valami padlásféle volt, előtere egy másik helyiségnek.
Most egyszerre feltárult a falon egy nyilás és ragyogó fény kápráztatta el szemünket. Hallottam, hogy Lézongar szokott parancsoló hangján igy szól:
- Itt van, cimborák, az az ember, akit nem szabad sem látnotok, sem nevén emlitenetek.
A helyiség, melybe utána én is beléptem, alacsony, tömör oszlopokon nyugvó, boltives, ablaktalan hombár volt, nagy viaszgyertyák világitották meg vöröses fénnyel. A háttérben széna volt felhalmozva.
Középen baklábu asztal állt, melyet hatvan vagy nyolcvan piszkos rongyokba burkolt emberalak ült körül, előttük tele kancsók s érintetlen ennivaló, ugy csevegtek egymással. De legjobban vonta magára a figyelmet a boltozatot tartó két főoszlop közé állitott kezetlen, lábatlan női alak, mely derekának felerészéig egy özönvizelőtti oltárra volt állitva és rikitóan kék szinekkel volt bemázolva. Nevetséges, de borzalmas is volt.
Lézongar Gonéry közvetetlenül a szent alakja mellé ült.
- Cimborák, - mondotta breton nyelven - a mi esztendőnk véget ért. Felkérem közületek azokat, akik kedvet éreznek magukban, hogy a jövő esztendőre ismét elkötelezzék magukat, kövessék a szent szokást alázatos szivvel, mint közönségesen... A többiek most leülhetnek.
Valamennyien, annak az egynek kivételével, aki lemondott, elvonultak ünnepélyes körmenetben a szent szobor előtt.
Reám mélységes hatást tett a szertartás különössége. De aztán elég hamar tudatára ébresztett ismét helyzetemnek ez a kiáltás:
- Halál a vámbitangokra! - melyet az egész banda kórusban üvöltött a vezér után.
Egyébként a polgármester is hozzám fordult:
- Ülj az asztal végére, cimbora, szemközt velem!
A többiek ujra elfoglalták helyüket a padokon. Én is közeledtem a számomra kijelölt helyhez.
- Ugy, most megállapithatjuk mérlegünket - folytatta Lézongar. - Nemde, nálad van a beérkezett áru lajstroma? Add ide, hadd olvassák el barátaink s hadd győződjenek meg róla, hogy részedről és részemről minden számadás rendben van.
Ezt a felszólitást vártam. Most már nem volt mentség számomra.
Villámgyorsan szálltak gondolataim ahhoz a két emberi lényhez, kik kedvesek voltak szivemnek. Aztán minden hevesség nélkül, a teljes elfogulatlanságnak oly nagy nyugalmával, mintha másvalaki volna, aki ajkammal szól, igy feleltem:
- A számadás? Minden bizonnyal le kell számolnunk egymással, Lézongar Gonéry, de másképpen, mint ön hinné.
S hátrálva néhány lépéssel, balkezemmel letéptem álarcomat, jobbkezemmel pedig elővettem a revolveremet.
Elképzelhetik azt a jelenetet!
- Átkozott! A vámbitangok főnöke! - tört ki a meglepetés Treid-Noazból.
A csempészek dühösen felpattantak. Láttam megsuhanni a botokat, megvillanni késeiket; fejem fölött csörömpölve röpült a falnak a kancsók raja.
- Halál fia, ki hozzám nyul! - kiáltottam, megnyomva ujjammal fegyverem ravaszát.
- Halál fia vagy ám magad, átkozott eb!... Üssétek agyon!... Üssétek agyon!...
A szidalmak és átkok egész áradata zudult reám. Pokoli lárma bömbölt, szisszent, füttyentett, viharzott körülöttem.
Ekkor hirtelen felharsant egy kiáltás, kihallatszott a zenebonából, mint a mennydörgés a vihar tombolásából:
- Mennykő és villám! Parancsolom! Ugy lesz-e már, vagy sem?
Egy pillanatig csönd lett a teremben. Még akik a legjobban őrjöngtek, fejüket lehajtva hátráltak, hogy utat nyissanak hozzám a polgármesternek.
Aztán reám szegezte vadul szikrázó vadállati szemét:
- Hadnagy uram, ha nem tévedek, öt golyó van a revolverében, tehát szemeljen ki öt célpontot magának. Akkor majd...
- Akkor majd - vágtam szavába - követ hengerit a holttestemre, ugyebár?... Mint Mathorel hadnagynak is!...
Elsápadt, borzadály rázta meg herkulesi tagjait.
- Láthatja, hogy nem áltatom magam a reám váró sors felől - folytattam hidegen mosolyogva. - De ez egyszer ön sem kerüli el sorsát, Lézongar ur. Mathorel nem hagyott hátra végrendeletet, de én elég óvatos voltam, hogy megirtam a magamét, mielőtt beléptem a rejtekhelyére. Sebaj, ha el is tünök, megbosszulnak engem...
- Utolsó szava ez?
- Nem. De azt csak önnek, négyszemközt mondanám meg.
- Amint tetszik.
A hombárnak háttere felé tartott s ott minden fáradság nélkül feltaszitott egy hatalmas csapóajtót, melyen át létrán az istállókba vitt az ut.
- Eredjetek innen ki! - parancsolta oly hangon, mely nem türt ellentmondást. Mikor aztán egymás után engedelmesen, de zugolódva eltüntek, a polgármester elzárta a nyilást és hozzám fordult.
- Most beszélhet, hadnagy ur!
Volt rá időm, hogy összeszedjem magam.
- Lézongar ur, - mondottam - öccsének hajója a part közelében cirkál, s Anglia nincs messze innen. Meneküljön, amig lehet. Az Isten szerelmére, kimélje meg leányát attól a gyalázattól, hogy rövid egynéhány nap alatt megtudja, hogy apja utban van a fegyház felé.
- A leányom? - kiáltotta. - Igen, de kisebb szégyen lesz-e reá nézve, ha mint szökevényt itélnek el?
- S ha tudnék egy becsületes embert, aki kész volna saját nevével adni vissza számára a becsületét?
- Talán ön az az ember?
- Ugy van, én vagyok az.
Nagyot lélegzett, kitágult szembogara szikrát hányt, élénk pirosság öntötte el arcát.
- Eszerint szereti a leányomat? - kiáltotta. - Szereti?
- Ha nem szeretném szivem mélyéből, hiszi-e, hogy ide jöttem volna s hogy ugy beszélnék önnel, ahogy most beszélek?
- Nos, akkor hallgasson reám... Itt, ezekben a pincékben - megdobbantotta lábával a padozatot - hatszázezer frankót érő áru van felhalmozva... több, mint hatszázezer frankot érő, megértette-e... melyet csakis az ő számára halmoztam fel...
Már ajkán lebegett a sértő ajánlat, de elhallgattattam, mielőtt kimondotta volna.
- Nem értjük meg egymást, Lézongar ur. Az áru, melyet csalárd módon vont el az államtól, holnap visszaszáll az államra. Kérem, ne legyen félreértés köztünk ebben a tekintetben.
- Tehát nem akarja, hadnagy ur?... Nem akarja? - ismételte, megnyomva minden egyes szótagot.
Beértem azzal, hogy a tagadás jeléül megráztam fejem. 
- Jól van, - mondotta - akkor jöjjön, aminek jönnie kell.
Egy pillanatig, mint a sarokbaszoritott állat, villámló vad tekintettel nézett körül, elővett a zsebéből egy parányi kis üveget, egy hajtással kiüritette, aztán felragadott egyet a közelében égő gyertyák közül s gyors mozdulattal a helyiség másik végében levő takarmány közé hajitotta.
Mindez egy pillanat műve volt. A hombár néhány pillanat mulva egy lángban állt. Maró, fojtó füst csapott fel és sürüsödött fekete gomolyaggá.
A természetes ösztön első sugallatára hallgatva, ahhoz az ajtóhoz rohantam, mely hátam mögött a száritópadlásra szolgált. De hiába igyekeztem kinyitni, el volt reteszelve. Csak egy ut állt még nyitva előttem, hogy megröviditse halálom kinjait; egy golyót kellett a szivembe röpitenem. De hajh! - revolverem a nagy izgalom közben kicsuszott kezemből. Lemondó érzéssel hanyatt vetettem magam és halálra készülten, összekulcsoltam a két kezem.
- Jó éjszakát, vámbitang ur! - csufolódott velem egy hang, mely mintha nagyon messziről hallatszott volna.
A treztéli óriásnak ez a csufondárosság volt az utolsó szava. De a szentnek alakja még ott állt a két oszlop között. Óriásként emelkedett föl előttem s ugy tetszett, mintha egyszerre szörnyü, tragikus életre ébredne.
Lehunytam szemem, hogy ne lássak többé semmit, önkénytelenül egy imádság három vagy négy szavát mormoltam, aztán, amennyire emlékezhetem, Véva nevével ajkamon, mély álomba merültem.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.
Neki köszönöm megmentésemet, kedves uram... Mikor egy reggelen ismét öntudatra ébredtem, az volt az első benyomásom, mintha valaminő - nem tudtam volna megmondani, minő - utat jártam volna be ismeretlen országokban.
Kinyitottam szemem. Nagy ágyban feküdtem.
Mély csönd uralkodott. Miféle rejtett lakás ez? Mint van az, hogy itt vagyok, hogyan kerültem ide? Szerettem volna megkérdezni valakitől.
De élő lénynek sehol legcsekélyebb nyomát sem fedeztem föl. Éppen ismét be akartam burkolódzni takarómba, mikor... halk nesz támadt, s ágyam és az ablak közt egy férfiunak szilhuettje jelent meg.
- Ismer-e még, hadnagy ur?
Ráismertem azokra a durva vonásokra, arra a nagy barna bajuszra, gyermekien kék szemre.
- Jó napot, Quéméner!... Magyarázza meg nekem kissé... Voltaképpen mit keres itt?
- Őrzöm az államtulajdont, azonkivül pedig a kegyed ápolója is vagyok... Jó szerencse, hogy megmenekült és tudja, hajszálon mult, hogy ott nem hagyta a fogát.
- Jöjjön csak ide, Véva kisasszony, - kiáltotta aztán vidám hangon - szerencsésen annyira jutottunk már, hogy túl vagyunk a baj nehezén.
Véva... Ez a név, melyet hirtelen kiejtettek előttem, a büvös „szezam” hatását tette reám. A mult kapui egyszerre kinyiltak. Mint a megnyitott zsilipből, egyszerre zajosan, törtetve, zugva szakadt reám az emlékezések áradata.
Az altiszt szólitására egy második árnykép - ezuttal nőalak - bontakozott ki a szoba mélyéből.
- Itt jön a megmentője - sugta fülembe Quéméner. - Ő volt az, ki legelőbb érezte meg a füstöt s aki aztán a Treid-Noazon való hatalmával reábirta e fickót, hogy megmutatta neki és felnyitotta előtte a titkos ajtót. És ő az, aki önt azóta, három hosszu, elfáradást nem ismerő hét után, panaszszó nélkül...
- És... a másik? - szakitottam félbe az altiszt szavát. Az nem felelt, de az ifju leány hosszu gyászruhája megmondott helyette mindent. A testére omló gyászköpeny csuklyája alatt olyan volt, mint a fehér fényü hold a sötét felhők között. Az ágy lábáig jött, s ott, a két oszlop közt, szemét lesütve, mozdulatlanul megállt. Könny tolult a szemembe, - nem tudtam volna megmondani, főképpen mi fakasztotta fel szivemből: a hála, a részvét, a megbánás vagy a csodálat-e. Ezekkel az érzelmekkel volt tele szivem, melyet szerettem volna a lába elé tenni, igy szólva hozzá: ,,Nézze, mennyire együtt szenved önnel, mennyire telve van ön iránt érzett szerelemmel”.
Remegve vonaglott ajkam. Ő pedig ajkára tette ujját és igy szólt fáradt, tompa hangon:
- Istennek hála... A láz elmult. Most már csak kiméletre van szüksége... Édesanyját, ki a szomszéd szobában pihen, boldoggá fogja tenni ez a hir. Sietek megmondani neki... Isten önnel, hadnagy ur!
Engem egyszerre megkapott a hidegség érzete, mintha sötét felhő szakadt volna le reám. Komolyan és lassan, mint valami árnyék, az ajtóhoz közeledett a leány.
- Kérem, kérem, ne menjen el - rimánkodtam kétségbeesetten. 
Kiáltásomra visszafordult. E mozdulatára lecsuszott fejéről a csuklya s láttam, hogy homlokát fehér kendő szoritja, mint az apácákét. Mint akkor álmomban, most is ugy tetszett nekem, mintha egyszerre elvesztené trónját, nimbuszát. Arcomat kezembe rejtve, menekültem e látványtól. Ugy éreztem, mintha csillagtalan éjszakán feneketlen tenger mélyébe merülnék alá... Midőn felébredtem kábultságomból, anyám ott térdelt imádkozva az ágyamnál.
- Tehát csakugyan igaz? - zokogtam. - Elment, el, örökre?
Anyám keresztet vetett magára és igy szólt:
- Csak gyógyulásodat várta, mielőtt letenné utolsó fogadalmát.
És bánatos áhitattal tette hozzá:
- Ne zugolódjál... Mert látod, annak a csempésznek leánya igazi szent...
*
- Történetemnek vége van, - fejezte be szavait Le Denmat kapitány éppen, mikor ragyogni kezdtek fejünk fölött a nyáresti csillagok - nem zugolódom, de nem is feledtem semmit.

VÉGE.