Egyetemes Regénytár

Delilah nyoszolyája
és egyéb elbeszélések

Irta
Pekár Gyula

Budapest
Singer és Wolfner kiadása 

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5531-86-6 (online)
MEK-14373

TARTALOM
DELILAH NYOSZOLYÁJA.
A SÉTAPÁLCA.
AZ ÖSSZEESKÜVÉS.
FURCSA LÁTOGATÁS.
KÉT BARÁTNŐ.
MISS DOLLY ÉS A PAPÁJA.
SZENT JEROMOS KOMMENTÁRJAl.
HÁZASSÁG EGY NAPRA.
MEGÖLTE A TAVASZ.
AZ IGÉRET.
A MAMA.

DELILAH NYOSZOLYÁJA.
Réges-régóta elhangzottak már a hétéves háboru ágyulövései, de a bájos, kis kastély azért megvan még ma is, - ott áll egy szelid elszászi völgy fordulójánál és rokokó-homlokzata derüsen pillant elő a park fái közül a kies rajnai hegyek felé. A szép Delilah grófné utódai Párisban és Londonban futtatnak, de mindenesetre jóizlésükre vall, hogy ezt a kastélyt, - mintegy családi muzeumnak szánva, - eredeti, XVIII. századbeli pompájában tartják fenn. Selyemmel bélelt kincsesszekrény e kastély, szobácskái mindmegannyi titkos fiókok, telve miniatürök, Watteau-vázlatok és legyezők drágaságaival. Nos, de legérdekesebb a termek közt a hires, rózsaszin boudoir, s benne a Delilah grófné nyoszolyája. A maga nemében egyetlen műremek ez az ágy. Titkolódzó amorettek tartják az egész alkotmányt, s a mennyezet koronája alól is ilyen aranyos gyermekek eresztik alá a széjjelterülő selyemleplet. Szemben a nyoszolyával egy olajfestmény lóg a falon: a Lancret modorában, arkádiai tájon egy hajporos trianoni istennőt ábrázol a kép. Csupa szeszélyes elevenség a csinos arc, csupa gonoszság a dévaj mosoly. Delilah grófné ujját ajakára téve, merészen pillant oldalt, s jobbjával szórakozottan veszi át azt a Bourbonliliomos, kék marsallbotot, melyet egy ágaskodó Ámor nyujt feléje. A festmény alján kis vers dicsőiti azt a „francia Delilah-t, ki legyőzte a német Sámsont...”
Méltán elcsodálkozhatunk, - hát asszony létére csakugyan marsallbotot kapott volna a grófné hőstettéért? Ahol Pompadour asszony nevezte ki a tábornokokat: minden lehetséges volt abban a szerelmes, farsangos világban! De azért ne kicsinyeljük a szép Delilah érdemeit, - abban a hétéves háboruban, mely alatt a franciák olyan kevés csatát nyertek, ő tényleg megmentette egyszer a hazát, s a fegyverek becsületét. Ő tudott győzni, - de hogyan? A legbiztosabb forrásból meritem mesémet: csak azt mondom el, amit arcképének diadalmas mosolya elárult nekem...

I.
Egy balzsamos tavaszi estén történt, - a kis grófné, kit a Pompadour marquise féltékenysége már másfél év óta számüzve tartott az udvartól, végre hát viszontláthatta a versaillesi aranyifjuságot! Jöttek a Nagy Frigyes ellen menő csapatok, - épp a Dauphin-huszárok vonultak el a kastély alatt. Jöttek azok a negédes gavallér tisztek, kiknek a király kedvese adott zászlót, kik esernyővel indultak a csatába, s tölténytáskájukba tévedésből illatszeres üvegeket szerettek rakni... Bolond tréfa ez a háboru, - ők még mindig mámorosak a versaillesi pásztoróráktól, s a napiparancsot is rimes madrigálokban adják ki! Ráérnek még a későbbi hősi halálra kijózanodni... A szép Delilah már messziről integetett nekik a park kapujából.
Szegény, fiatal asszony, - nem volt az tréfadolog, az udvari fény után egy elszászi kastély magányába kerülni, s hosszu hónapokon át ott bünhődni szépségeért keserü számüzetésben! Mikor a Pompadour haragja olyan váratlanul lecsapott rá, csak azért könyörgött, hogy legalább a férjét is rendeljék melléje, hisz eddig ugyis keveset lehettek együtt, most tán majd megbarátkoznak... de a király kedvese (bár maga a királyné is közbenjárt a grófné érdekében) még ezt se engedte meg neki. Hadd hervadjon el szerelemtelen magányában!... Hát Delilah unatkozott is eleget parkja remeteségében, főleg eleinte. Utóbb azonban, mikor gavallérok hijján megtanult önmagával beszélgetni, sajátságos ábrándozás vett erőt rajta. Kéz alatt kapott Svájcból egy könyvet, az „Uj Heloise”-t, s ennek olvasása egészen rajongásba hozta lelkét. Megszólitotta parkja antik szobor-isteneit; mind remegőbben bámulta a Mars márvány-alakját: hősökről kezdett álmodozni... Persze, párisi ismerősei ezalatt kedvtelve értesitették őt az udvari pletykákról és cselszövényekről. Elküldték neki azt a hires gunyverset, melyet Nagy Frigyes Pompadour marquisera irt, s melyért aztán a haragos dáma hadat üzent a porosz királynak. A grófnénak megdobbant a szive: háboru lesz!... Nagy örömmel várta a sereget, a versaillesi aranyifjuságot.
A tisztek csak rövid pár óra hosszat időzhettek, de ezalatt a park és kastély valóságos Trianonná alakult át. Régi pásztor neveiken szólitották egymást s ildomosan járta a pázsiton a Gavotte. Később aztán a vacsoránál vége-hossza nem volt a pletykának s az udvarlásnak. Megsugták a grófnénak: hogy csalja őt a férje Versaillesben! Miért nem vigasztalódik? Az élet rövid, főleg csata előtt, - éljünk Amaryllis!... A fiatal Romorantin marquis, aki még számüzetése előtt udvarolt Delilahnak, különösen szorongatta őt vallomásaival.
- Szivesen önökkel mennék, - mondta a grófné végre és szeme felvillant - de nem asszonynak, hanem katonának!...
- Hogyan? - kiálták mindannyian - a szelid pásztornő harcias Bellonává alakult volna át? Hurráh...
- Igen, - folytatá Delilah hévvel - valami hőstettet szeretnék elkövetni, küzdeni, győzni!
- Találjon rá a Sámsonjára! - kacagtak a tisztek.
Végre mégis bucsuzásra kellett kerülni a dolognak. Az utolsó pillanatban szinte sajnálkozva néztek a gavallérok háziasszonyukra.
- Az ellenség nem lehet messze... És mi önt igy védtelenül hagyjuk magára, grófné? Nem fél?
- Nem én, senkitől! - kacagott Delilah, - hiszen csak jönne az az ellenség!...
Romorantin maradt utolsónak. Szerelmesen sugta a szép asszony fülébe:
- Ki tudja?... Hátha azért mégis utánunk... utánam fog jönni, Madame?
S azzal ő is elvágtatott a többi után a sötét éjszakába.

II.
A szép Delilah egy darabig még töprengve állt a szalon nyitott ablakánál s aztán bús sóhajjal tért hálószobájába. Az öreg Abbé és komornája tiszteletteljesen kisérték el.
- Eh, menjen, Abbé, - mondá a grófné keserüen - mit faggat? Hiszen ha legalább volnának megbocsátani való büneim!...
Mikor magára maradt a komornával, Delilah unottan nyujtózott ki s fonta karjait a feje mögé.
- Ah, leányom, beh rettenetes is ez az én életem! Enni, inni, lefeküdni, felkelni... Bárcsak történnék már valami!
A komorna gondosan hámozta ki a dacos teremtést szalagjaiból, csipkéiből s vigasztalni igyekezett őt.
- Már igazán istenkisértés, hogy a grófné panaszkodik a sorsa ellen. Nézze csak meg magát a tükörben! Mikor valaki ilyen szép...
Ahogy volt, lenge pongyolájában, a fiatal asszony kiegyenesedett a tükör előtt. Hát meg lehetett elégedve magával, - szép volt... Pillanatra önkéntelenül is mosoly jött ajkaira, de aztán csak annál türelmetlenebbül toppantott pirossarku cipőjével.
- De mikor ez az én szépségem semmire se való! Mikor senki sincs, akinek örömére szolgálhatna, - még olyan sincs, akit legalább meggyötörhetnék vele... - tevé hozzá boszusan szoritva ökölbe kezét.
A komorna addig vigasztalta, mig végre sok piperézés után előkészitette urnőjét a „petit coucher”-ra. Még csak selyem turbánt kötött hajporos fürtei köré, aztán kész volt a csupa illat, csupa csipke Delilah. Sietve bujt bele az amorettes nyoszolyába és behunyta a szemét.
- Amen... - mormogá kis vártatva - aludjunk! Ébren ugyse történik velem semmi, legalább álmomban hadd keressen fel valami hősi kaland. Hősökkel akarok álmodni...
Feje lassankint lesiklott a selyem párnáról s végre a nyoszolyát tartó egyik aranyos Ámor karjaiban pihent meg. Ajkaira mosoly költözött: elaludt.
*
De arra az éjszakára az volt megirva, hogy a grófné ne sokáig élvezhesse álmát. Hallott ő valami növekvő lármát, hanem azért ujból megint elszunnyadt. Végre arra riadt fel, hogy komornája már régóta cibálja a karját s kétségbeesetten kiáltoz a fülébe:
- Az Istenért, Madame, hamar keljen fel! Itt az ellenség, - itt vannak a vasas németek!
Delilah rémült sikolylyal ugrott fel meleg fekhelyéről. Pillanatra teljesen megfeledkezett előbbi hősi kivánságairól, - a zsoldosoktól való rettegés egészen az eszét vevé.
- Lehetetlen!.. jaj... inkább meghalok!
- Hamar grófné, - sürgette a komorna - kapjon magára valami ruhát... itt a tegnapi zöld bársony amazon...
- Menekülhetünk még?
- Kocsin már nem, de az inas nyergelhet... Mialatt a vasasok a falut pusztitják, megszökhet a grófné a park hátsó kapuján...
Lett ott felfordulás a selyem boudoirban! A szomszéd szobából az Abbé percről-percre jelezte az ellenség közeledtét... Mire a vasasok a faluból felvágtattak, Delilah csakugyan elkészült. Fejébe nyomta aranyos tricorneját, pisztolyt kapott kezébe s lóra pattant. Aztán hajrá! - elvágtattak a kert hátulsó kapuján.
- De most merre? - kérdé az egyik lovász.
 - El, a Dauphin-huszárok után! - lihegett a grófné - tudom, merre mentek, utól kell érnünk őket!...

III.
A vasas-német tisztek ott álltak az ebédlőben és zordan mustrálták, faggatták az egybegyülekezett cselédséget. Csupa szőke, germán óriások voltak, kik sehogyse illettek a kecses rokokó-butorok közé s mázsás csizmáikkal egyre mérgesebbeket toppantottak a finom parketten.
- Adjátok elő már a grófnét!...
De a házkutatásra küldött altisztek sem jelenthettek egyebet, mint a remegő cselédek, hogy t. i. a grófné csakugyan elmenekült.
Strachwitz ezredes, egy pommeráni báró, ki még tisztjeinél is termetesebb volt, dult-fult haragjában. Lovagló ostorával kergette ki a cselédséget.
- Eredjetek a pokolba!
Az öreg Abbé odakint keresztet vetett magára s felsóhajtott:
- Micsoda barbárok!
Pedig nem volt egészen igaza. Az a gorombaság inkább csak hivatalos katonai modor volt a hódolókkal szemben. Mikor a vasas óriások magukra maradtak, cseppet se voltak dühösek többé; naiv, kék szemeikben inkább tiszteletteljes ámulat, vagy sajnálkozás tükröződött vissza.
- Hát kirepült a madárka! - mormogta Strachwitz lehorgasztva a fejét - beh kár! Egy igazi francia dáma... megtanulhattátok volna tőle, hogy kell udvariasnak lenni!
A tisztek óvatosan tapogatták meg vaskos ujjaikkal a finom butorokat s olyan vigyázva lépkedtek a szobában, mintha attól féltek volna, hogy eltapossák az aranyos asztalkákat.
- Szerelmi paradicsom...
- Ezeregyéjszaka...
- Bizony, barátaim, - mondá az ezredes - mások azok a hölgyek, akik ilyen helyen laknak, mint a mi tenyeres-talpas német asszonyaink, akik jó anyák, de a szerelemről fogalmuk sincs. Hah! a francia nők! - csettintett a nyelvével.
- Hisz te se ismered őket! - jegyzé meg az alezredes alázatosan.
- Nem, de hát izé... nem érzitek ezt a bizsergést, ezt a delejességet ebben a levegőben? Igaza volt a királynak, - hallottam, mikor Potsdamban azt mondta a generálisoknak: a francia férfiaktól nincs mit tartanotok, csak a nőkre vigyázzatok!
- Hát akkor mi nem vagyunk szófogadó katonák, - jegyzé meg az alezredes humorosan - mert nem vigyázunk eléggé rájuk!
- Igen, elszalasztjuk őket! - sugta egy hadnagy.
Az ezredes boszusan köszörülte a torkát. Alig várta, hogy magára maradjon a bűvös kastélyban.
- Az urak szállásaikra, a faluba! - parancsolta kurtán.
Kimenet a tisztek eltöprengtek:
- Most akar magára maradni, mikor egymaga van?...
Ahogy egyedül volt, megkönnyebbülten sóhajtott fel a pommeráni óriás és arcát sajátos pir boritá el. Életének egyedüli vágya volt, hogy egyszer francia nőt szeressen, - nos most az a francia nő megszökött ugyan előle, de ő azért nem kevesebb gyönyört talált a szép ismeretlen selymes fészkének az átkutatásában. Teli tüdővel szivta magába a kastély „delejes” levegőjét s aztán lábujjhegyen felfedező utra indult a teremsoron át. Visszatartott lélegzettel, áhitatosan nézett meg mindent: asztalokat, szekrényeket, képeket, - s egyik ámulatból a másikba esett. Leült a kerevetekre s az ott feledett keztyükkel vagy legyezőkkel játszadozva, hosszan hallgatózott. Mennél tovább haladt a szobákon át, annál édesebben érezte a szökött szép asszony jelenlétét... És mindenekfelett annál erősebb és bóditóbb lett az illat, amely a ház levegőjét olyan „delejessé” tette s nyilván a kedvenc parfűmje volt a grófnénak. Vajjon hol a forrása, honnan árad elő ez az illat? töprengett az ezredes. A vitéz hadfi még félénkebben haladt tovább s végül óvatosan kinyitotta a legutolsó szoba ajtaját. Visszahőkölt... a boudoirban a szép Delilah szökése után égve maradt a lámpa s ennek rózsaszin fénye annyi életet adott a szoba rendetlenségének, hogy a pommeráni óriás majd azt kiáltotta „Pardon!”... De tévedett, nem volt bent senki.
Mintha csak valami szerelmes meseországba lépett volna be... Igen, itt volt annak az illatnak a forrása, és kezdte érezni, hogy bóditó méreg van ebben az illatban. Nézte, bámulta azt az amorettes nyoszolyát, - sose álmodta volna, hogy ilyen gyönyörü valami lehet a földön. Egy darabig tanácstalanul állt a szanaszét heverő ruhadarabok és piperetárgyak közt, - a világért se mert volna hozzájuk nyulni! Végre rászánta magát és felvette az egyik piros-sarku bergére-cipőt. Istenem milyen piciny volt!... önkéntelenül megcsókolta a csokrát. A tenyeres-talpas német asszonyok jutottak az eszébe s eltöprengett: vajjon, hogy nézhet ki az a bübájos lény, aki ebben a selymes fészekben lakik? Tekintete a szemben levő falra esett és szinte szégyenkezve szökött hátra, - arcképéről a szép kis grófné épp ő rá nézett. Bizonyára látta, hogy kotorászott a holmija közt, de azért mégse tetszett haragosnak. Inkább csak csábitóan mosolygott... A hős kezdte az eszét vesziteni. Habozott még egy pillanatig, de aztán győzött benne a kiváncsiság. A nyoszolyához lépett, nézegette, aztán félénken hozzányult. Még meleg volt a szép szökevény testétől...
Az ezredesnek fejébe szállt a vér. Naiv germán volt ő alapjában és szégyenlősen küzködött magával: illik-e, szabad-e, merje-e? Olykor a képre pillantott, de az csak változatlanul mosolygott rá. Végre is katonai meggyőződését hivta segitségül: eh, az ördögbe is, egy elfoglalt ellenséges kastélyban miért ne feküdhetnék bele a legjobb ágyba? Dukál is neki, mint ezredesnek! Fogta magát, letette a sulyos mellvértet, - és aztán egy perc mulva lefeküdt a Delilah nyoszolyájára.
Micsoda mámor!... A fekhely melege zsibbasztóan hatotta át lényét, s a bóditó illat áradata egy szerelmes tenger hullámkarjaival ölelte át egész valóját. Vitték azok a ringató habok az ezeregyéjszaka boldog álmai felé. Révedezve olykor még felpillantott az arcképre. Delilah csak mosolygott rá tovább, de - ő észre se vette - most már tán kissé gunyosan... A pommeráni óriás hamar elaludt.

IV.
Csoda-e, hogy a szép szökevénnyel álmodott? Észvesztő álom volt az, a forró képzelem tomboló játéka. Elszunnyadása percében szivdobogva érezte, hogy a bájos ismeretlen titkolódzva száll le képéről és dévajul csalogatja maga után. Ördöngös kacérság játszott szemeiben... pillanat mulva már paradicsomi pázsiton futott előtte a bajadér. Ő minden erejét összeszedve szalad utána, - már-már eléri, elkapja, s az álomkép mégis mindig kéjesen siklik ki mohó karjai közül. Milyen csufolódó kacajjal pillant aztán rá vissza! - hogy cicázik vele, hogy bóditja! Lába nem is éri a földet, csak ugy lebben a virágok felett. És ami fő, cseppet se látszik fáradni, mig ő, a termetes óriás egyre jobban ernyed mögötte, a harag és gyönyör váltakozó indulatai kergetik, s a hajsza egyre eszeveszettebbé válik. Párszor már egészen elful, lihegve roskad össze, s könyörögve ugy kiált az álomkép után: mit akar vele, - jőjjön már hozzá!... Ilyenkor a szép asszony is megáll, s ahogy csalókán feléje indul, a balzsamos szellő szerelmesen tapasztja öltönyét testéhez. Olyan bűbájosan néz rá, hogy ő ismét sarkantyuba kapja ernyedő erőit és megint csak utána fut. Üldözi egyre kétségbeesettebben, pedig hisz látja, hogy a kegyetlen asszony csak szántszándékkal fárasztja... Meddig tarthatott ez az édesen kinos álom? Az ezredes egyszer már egészen tisztán érezte, hogy valaki vállonragadja és visszatartja, de ő csak indulatosan fordult vissza, s a következő percben ujra tovább kergetőzött álomképével. Pedig tán rá is ismert a legénye hangjára, tán hallotta is, hogy Hans mit mond:
- Ezredes ur, siessen... a franciák!
Ő csak a szép ismeretlent látta, - most... most mindjárt elfogja, el kell fognia! Már elkapta a derekát, midőn egyszerre ugy érezte, elzsibbad minden tagja, nem birja tovább. Leroskadt a fübe... Delilah is megállt és mint aki célt ért, diadalmasan nézett végig rajta. De nini, mintha most hirtelen több férfialak csatlakoznék hozzá, - kik ezek? Az ördögbe is, - francia katonák! Hallja fenyegető szavukat, rohannak feléje...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Strachwitz ezredes holtra fáradtan riadt fel mély álmából. Az ajtó nyilt, kivülről a Romorantin huszárjainak kardcsörgése hallatszott. Káromkodva akart talpra ugrani, midőn a küszöbön egyszerre ráismert álomképére, a belépő grófnéra. Mit tehetett? - szégyenkezve bujt vissza a nyoszolya selyem függönyei mögé... De háboruban nincs etikett, - a szép asszony haragtól kipirulva mutatott rá lovaglópálcájával:
- Hah... az én hálószobámba mert betolakodni, - fogjátok meg!
- Katonák!... - orditott Strachwitz, a kardja után kapva.
- Nyugodjék meg, ezredes ur, - nevetett Romorantin marquis kivülről, - az ön katonái már messze vannak!...
De a francia huszárok már előretörtek és még emberhalál lett volna ott, ha a grófné asszonyi ösztönnel meg nem szánja a védtelen embert. Karja egy mozdulatával a küszöbről hátrálásra kényszeritette a katonákat.
A pommeráni óriás restelkedve simitotta végig homlokát. Aztán sokatmondóan pillantott fel a grófnéra.
- Madame, - sugta, - bocsásson meg, hogy igy szobájába tolakodtam, de lássa, hisz épp ez lett a vesztem. Tudja, önnel álmodtam... Ha megadom magam, csak önnek adom meg magamat, grófné, mert egyedül ön győzött le engemet... Oh, igen! - tevé hozzá egy sóhajjal. - És most még csak egyre kérem...
Nagyszerü volt az az erőtlen óriás a pici asszony előtt! Ő, a szép Delilah, cseppet se volt fáradt, - összefont karokkal, mosolyogva nézett végig legyőzött Sámsonján.
- Nos?
- Ah, grófné, hadd aludjam még egy kicsit tovább, - hisz ugyis önnel akarnék álmodni...
És a vége? A krónika azt mondja, a szép grófné még egyszer férjhez ment, - de nem Romorantin marquishoz, hanem a rabbá lett Strachwitz báróhoz. Hja, - az asszonyok szivesen látják erősnek a férfit, de tán még szivesebben gyöngének a nagyon erőset, ha az pommeráni óriás és már álmában szerelmes rabjukká lesz...

A SÉTAPÁLCA.
Gáspár ur figyelmesen hallgatta végig, mint üti el a falióra az ötöt, aztán rendszerető megfontoltsággal kelt fel székéről. Megfülelte a kezében tartott vaskos könyvet, gondosan visszatette a polcra, sőt párszor még végig is simitotta a derék mű fedelét. Nem valami regény volt ez a becses kötet, hanem a „Tiszti Cimtár”, mert Gáspár urnak, mint kötelességérző hivatalnoknak, ez képezte legkedvesebb olvasmányát a vasárnapi délutánokon. Kopott kis ember volt, olyan igénytelen ábrázattal, amilyet az emberek sohse vesznek észre, s ha észre is veszik, mindig összetévesztik más valakivel. Ugy nézett ki az istenadta, mint valami érdektelen, poros aktacsomag... Lakása, egy szerény udvari szobácska, szint’ ugy festett mint ő maga: ha ágy nincs benne, biz’ Isten valami irodai helyiségnek nézte volna az ember. Hát voltaképp az is volt, mert amióta a főnöke az ujévi gratuláció alkalmával (a méltóságos ur konyakjának hatása alatt) azt mondta neki: „ön a jelenkor legtehetségesebb irnoka!” - azóta Gáspár ur ügybuzgalma megkétszereződött. Mint aféle ágrólszakadt agglegény, kinek sohse volt senkije, a vasárnapi délutánokon sajátos, rejtélyes örömöknek élt ő. Tiszta lelki gyönyörüségből másolgatott magának rég elfeledett aktákat s különös kedve telt bizonyos betüknek, s az aláirásoknak kacskaringós kikanyaritásában. De legkedvesebb foglalatossága azért mégis a Schematizmus böngészése volt. Vallásos áhitattal olvasgatta órákhosszat a hivatali főnökök, tanácsosok, méltóságos urak hangzatos cimeit és rendjel-kimutatásait. Mámorba ringatták őt ezek a dolgok, - olyannyira, hogy nem egyszer leült iróasztalához és titokban legszebb irásával próbálta ki e cimeket - a maga nevéhez. Végigmenve a rangfokozatokon rendesen csak akkor kapott észbe, mikor ilyesmit talált leirni: „Sinka Gáspár, min. tanácsos, a Lipót-rend lovagja stb.” Ilyenkor mindig szégyenkezve hagyta abba a kalligrafiát, mert érezte, hogy tiszteletlen játékot üz szédítő magasságban álló fellebbvalóinak tekintélyével...
Nos, öt óra volt és Gáspár urnak, lelkiismeretesen betartott időrendje szerint, most sétára kellett indulnia. Ugy járt le az ő élete, mint valami pontos óramű: évek hosszu sora óta minden vasárnap ugyanebben az időben indult el hazulról, hogy ugyanazokon az utcákon át hat órára ugyanannak a kávéháznak a sarokasztalához érjen. Vette felöltőjét, vette a kalapját, - de akkor aztán pillanatra tétován állt meg. Hétköznapi arcát valami olyan mosoly deritette fel, ami sehogy sem illett „a jelenkor legtehetségesebb irnokának” hivatalos egyéniségéhez. Fiatalos, érző, - tán bizony szerelmes mosoly volt ez? Mintha élete óraművének ketyegését pillanatra szivének valóságos dobbanása zavarta volna meg... Kihuzta szekrénye széles fiókját, s ünneplő ruhája alól egy aktapapirosba csavart hosszu vékony valamit emelt ki. Óvatosan hámozta ki a kék hüvelyből, s ime, egy szép ébenfa sétapálca tünt elő, melynek végébe toknak kopott szarvasbőr keztyü volt huzva. Még szeretetteljesebben most ezt a tokot vette le, s ekkor látszott csak, hogy milyen ritka, becses jószág az az ébenfabot! Hatalmas aranygömb volt a fogantyuja, s erről körös-körben egy drágakőszemü aranykígyó csavarodott le a sétapálca fekete fájára. Valami koronás monogramm is ékeskedett a gömb tetejében, - denique remek művü bot volt ez; aki egyszer látta, sose felejtette el többet. Gáspár ur leirhatatlan gyöngédséggel vette kezébe és arcán olyan szélesre derült a boldog mosoly, hogy ha főnöke most meglátja, bizonyára minden hivatalos komolyságot megtagad tőle. A sétapálca derékban el volt törve: fürkészően azt nézegette, hogy jól tart-e még az összeillesztett részek körül a drótozás... Kipróbálta, helyeslőleg bólintott, - aztán valami érzelmes mozdulattal karjára fektette a botot. Olyan volt az, mintha csak becézően karonfogott volna egy szeretett valakit... Megelégedetten indult el hazulról.
Hát évek hosszu sora óta ezt a szép ébenfa pálcát vitte magával sétálni Gáspár ur vasárnaponkint. S hivatalos bogaraitól, másolási betegségétől eltekintve, egész héten át ennek a sétának örült ő legjobban. Hogy került ez az elegáns és drága bot a szegény irnokhoz? Hja, még az olyan kötelességérző hivatalnoknak is, mint ő, meg kellett lennie a maga félénk titkának! Sose szerette őt asszony egész életében, de azért egyszer, - egyetlen egyszer mégis féltékenyek voltak rá nagyon. Volt Sinka Gáspárnak egy szerelmi kalandja s ennek az emlékét őrizte a törött ébenfa sétapálca. Mert hiába, nincsen a teremtésnek olyan szerény kis zuga, amelyet legalább egyszer napsugár fel ne deritene...
*
Ahogy az ismerős utcákon végighaladt, szokása szerint ujból - ki tudja, hányadik ezredszer! - meggyónta magának azt a titokzatos kalandot, melyet mentül öregebb lett, annál kevésbbé értett. Örök rejtély maradt az előtte... Régen történt nagyon, - Gáspár ur akkor is irnok és kopott volt, sőt talán éppen olyan öregesnek nézett ki, mint most, pedig az aranyifjuság legszebb éveit számlálta! Akkor még nem adta át magát annyira a Schematizmus gyönyöreinek és szive telve volt félénk rajongással. Sose vallotta meg senkinek (legkevésbbé a nőknek) - de szeretni szeretett volna. A nők, fájdalom, nem voltak kiváncsiak rá: sose fordultak meg utána az utcán. Mialatt irnoktársai fiatalosan élték világukat körülötte, ő egyforma busan és magányosan bandukolt hazafelé esténkint. Szerénysége tiltotta, hogy fellázadjon a sors ellen s hogy bánata költői világfájdalommá fajuljon, - de egy langyos tavaszi estén mégis nagyon elfogta a keserüség.
Vacsora utáni sétájáról már lakása elé ért volt, és ime, sehogyse tudta rászánni magát, hogy bemenjen. Céltalanul ődöngött a csöndes külvárosi utcában fel s alá. A szomszéd kertek virágai kábitó illatot leheltek arcába, mámor zsibongott a légben s Gáspár urat édes kínnal remegtette meg a tavaszi láz. Odafent már magasan járt a hold... A bánatos irnok hosszan nézegette s eltünődött: miért is van ennek a holdnak olyan nagy hatalma az érzelmek felett? Addig kérdezgette, mig egy öreg kutya végre odatelepedett mellé s nyilván hasonló érzelmektől eltelve, keservesen kezdte ugatni a szerelmes égitestet. Ekkor Gáspár ur még bánatosabban fordult meg. Az utca a távolban a városligetre torkollott s onnan vig zeneszó és szerelmes kacajok hallatszottak. Egyszerre azonban sokkal közelebbről élénk beszélgetés zaja ütötte meg a fülét. A vitatkozó szavak mintha közeledtek volna ott a házak árnyában, - most a női hang nagyot sikoltott. Gáspár ur odanézett: tisztán látta, nagy tollas kalapban egy magas nő fut az utcán. Az irnok összerezzent: az az elegáns asszony egyenesen feléje szalad! Pillanat alatt ott termett előtte, s a futástól félig aléltan kapaszkodott a karjába.
- Az Istenre kérem!... - lihegte fuldokolva - mentsen meg! Nézze ott jön, utolér - megöl!...
Csodaszép magas fekete asszony volt, jóval magasabb Gáspár urnál. Arca égett a hevülettől, egész testében reszketett. Selymesen suhogó ruhájából bóditó illat áradt elő. Az irnok csak állt és tágranyitott szemekkel, hebegve bámulta.
- Az egekre! - zokogott az ismeretlen hölgy - uram, ha ön lovagias férfi, megment! Mondom, megöl... Fussunk!
Gáspár ur már nem emlékezett tisztán, csak annyit tudott, hogy az üldözött nő magával ragadta őt és futottak. A távolból mély basszusban fenyegető kiáltások hallatszottak... A következő percben a kapu alatt voltak.
- Hamar, hamar? - sürgette a hölgy, - hová rejtőzzem?
- Én... én itt lakom, - nyöszörgött Gáspár ur kapu alatti szobácskája ajtajára mutatva.
Az asszony nem sokáig habozott, kikapta kezéből a kulcsot, lázas sietséggel nyitotta ki az ajtót és berohant. Gáspár ur utána. A kétségbeesett hajszában persze egyikük se gondolt arra, hogy bezárkózzanak.
- Uram, - suttogta a nő a legnagyobb izgalommal s házigazdája vállára tette a két kezét. - Védjen meg! Ismerem őt, mindjárt itt lesz!...
Gáspár ur a nagyvilági szokásokra gondolt és félénken ajánlá:
- Tessék helyet foglalni.
- Dehogy ülök le! Inkább mondja hamar, hová bujhatok el... Mindjárt végem van, elájulok!
Az irnok még idejében tipegett oda, hogy felfogja az elaléló hölgyet. S kalandjának éppen ez a része volt az, mely a legédesebben maradt meg emlékében. Érezte a felséges testet karjai közt, érezte haja észvesztő illatát, forró lehelletét... Tán nem is merte volna megcsókolni, de nyaka félre billent és a szájához tapadt. Oh ez a perc! Azt hitte, eszét veszti...
- Adjon cognacot... - susogta a szép asszony.
- Csak... csak sligovicám van - hebegte Gáspár ur.
Hát ennek megvolt az az előnye, hogy büzétől a hölgy iszonyodva hőkölt vissza és tért magához. Éppen ideje volt. Odakint a kapu alatt rettenetesen szólalt meg az imént hallott basszus hang. Fenyegetőzve veszekedett a házmesterrel:
- De igen, - dörgött a szava - láttam, ide futott be! Vallani fogsz, gazember...
- De kérem - védekezett a házmester.
- Igen, itt a kapu alatt tüntek el, - itt kell laknia annak a nyomorult himpellérnek. Egy olyan kopott, kis vézna fráter...
A menekülők visszatartott lélegzettel hallgatták.
- A leirás után - mondá végre a házmester - ez csak Sinka Gáspár irnok ur lehet!
- Hol van? - üvöltötte a basszus hang.
- Itt ni...
A következő percben mint az istenitélet recsegett az ajtó.
- Védjen meg, - rettenetes erős ember...
Hát az is volt, de Gáspár ur nem ért rá soká félni tőle, mert a kaland a lecsapó villám sebességével pár másodperc alatt befejeződött. Egy óriás termetü gavallér rontott be, kinek barna szakálla szinte villogó szeme aljáig benőtt s csak annál rémesebbé tette dühöngő megjelenését. Csak ugy zengett a szoba, csörgött minden pohár az orditásától.
- Hah, nyomorult!...
Gáspár ur reszketett, mint a nyárfalevél, de azért vitézül előállt.
- Hozzám tetszik szólni?
- Aladár! - kiáltott az asszony - kegyelmezz, hisz tudod, hogy szeretlek...
De Aladár ur nem volt hajlandó kegyelmezni. Fölemelte sétapálcáját és dühödten kergette az irnokot köröskörül a szobában. Sinka Gáspár nyargalt, bujt volna már az asztal alá is, de mindhiába. Jégesőként csapkodott a hátára az ébenfabot... Végre egyszer eltört. Az óriás megvetően csapta még hozzá a házigazdához a kezében maradt darabot, aztán pehelyként kapta fel a szép hölgyet. Mire Gáspár ur feleszmélt és megfordult, már csapódott az ajtó s ő egyedül volt a szobában.
Egy ideig hülyén bámult maga elé, majd ő is kirohant utánuk az utcára. Csöndes volt minden. A holdfényben nyomát se látta többé a rejtélyes szerelmes párnak. Örökre eltüntek a szeme elől... Visszakotródott hát a szobájába s a felfordult székek közepette hosszan elgondolkodott. Végre lehajolt s felvette a remekmivü ébenfabot két darabját. Mint aféle rendes ember, mindjárt megkisérlette, össze lehet-e még illeszteni a tört részeket? Voltaképp csak ekkor kezdte érezni, hogy milyen kegyetlenül fáj a háta... De - csudálatosan! - sehogyse tudott ő haragudni ezért a megveretésért. Bánta is ő azt a goromba urat!... Ő a szép asszonyra gondolt, annak az illatos hajára, bársonyos nyakára, arra az egyetlen véletlen csókra! S ennél a gondolatnál még a hátát ért kegyetlen ütlegek is, mint megannyi csókok, édesek voltak neki. Hisz érette szenvedett!...
Ennyiből állt a Gáspár ur titokzatos kalandja. Annyi év óta sose látta se azt a goromba urat, se a szép hölgyet, ki egy holdas estén az ő lovagi karjai közt keresett menedéket. De a hátán eltört sétapálca nála maradt és szerelmes ereklyévé lett az előtte. Mint valami fetish, e bot őrizte félénk rajongását, e köré csoportositotta azt a szertelen lovagregényt, amivé kalandja a muló évekkel szivében nőtt. Hisz utóbb már bizton hitte, hogy az a hölgy nem véletlenből, hanem szántszándékkal kereste fel őt, hogy nemcsak elfogadta, hanem forrón vissza is adta csókját. Vajjon viszontlátja-e őket valaha? Érezte, le fog ő még számolni azzal a goromba urral...
*
Langyos áprilisi est volt, olyan, mint akkor régen, és a tagjait átjáró tavaszi láz ismét merész gondolatokra ragadta Gáspár urat. Ahogy rendes kávéháza elé ért, megszállta őt a nyughatatlanság ördöge. Hátha ez egyszer más kávéházba menne, - ha most abba a köruti elegáns helyiségbe látogatna el, hol a kávé drágább ugyan, de cigányzene is van? Sokat forgatta ő már ezt a nagyzó tervet magában, de ugy kontemplálta, hogy majd csak jövő január elsejétől kezdve fog odajárni, ha a fizetését felemelik... Ez a könnyelmü ötlet ugyan kissé kihozta őt a sodrából, de azért mégis elindult.
Csak ugy káprázott a sok tükörtől, villanyfénytől az elegáns kávéház és nyitott ablakain át vig zeneszó áradt ki a terraszon ülő közönségre. Gáspár ur kissé feszélyezve érezte magát, de azért helyet foglalt egy szélső asztalnál. Illemtudó szerénységgel csak a szék felére ült le, s óvatosan két térde közé eresztette aranygombos drága botját. Megszokta volt ő már, hogy mindenütt megbámulják az emberek remekmüvü sétapálcáját, hát most sem igen törődött szomszédai kiváncsi tekintetével. Egyszer azonban mégis felpillantott: a mellette levő asztalhoz uj vendégek ültek le. Egy férfi, meg egy nő, - egy óriástermetü gavallér, kinek hátától egyelőre nem is láthatta a nő arcát...
Majd leesett a székről. Igen, a goromba ur volt: szakálla kissé őszbecsavarodott már, de azért a régi grandezzával, s a régi basszusban adta ki parancsait a pincéreknek. Gáspár ur szája tátva maradt, - a nőt szerette volna már látni mindenáron! Most előrehajolt a hölgy, s felvetette fátyolát: mosolygó, csinos, szőke nő volt, egy egészen fiatal teremtés... Hogyan, hát elhagyta volna azóta a gavallér azt a felséges fekete asszonyt? Gáspár ur háborodottan dült vissza székén, s egészen megfeledkezve magáról, indulatosan kezdte táncoltatni botját az aszfalton.
A goromba ur nyájaskodva csevegett szőke hölgyével, de végre is türelmetlenül fordult meg:
- Ki az ördög kopog itt ugy? - kérdezte parancsoló mély hangján.
Közönyösen nézett végig Gáspár uron, de szeme aztán egyszerre meglepetve állott meg az ébenfabot aranygombján. Nézte egyre kiváncsiabban, utoljára is egészen megfordult a székén, s udvariasan igy szólt:
- Bocsánat, uram, de... ilyen sétapálca kevés van a világon, - nem az én botom ez?
Gáspár ur még indulatosabban táncoltatta sétapálcáját s jelentősen igy felelt:
- De igen, az öné...
- Ugy-e, - kacagott a goromba ur, - mindjárt gondoltam! Nos, édes uram, én nem kérdem, hogy ön hogy jutott hozzá...
Gáspár ur megijedt. Szepegve gondolta el: uram Isten, még mivel fogják itt vádolni őt?...
- De kérem, - hebegte, - hisz uraságod emlékezhetik rám...
- Dehogy emlékszem! - nevetett a gavallér humorosan - ismétlem, nem akarom én önt bántani, inkább örülök, hogy eddig gondját viselte... Köszönöm, köszönöm!
Egy nagyszabásu mozdulattal mosolyogva huzta ki a botot Gáspár ur térdei közül s gyönyörködve nézegette.
- Be rég nem láttam! Jó lesz a botgyüjteményembe. Még egyszer köszönöm... Nos készen van? - tette hozzá a szőke hölgyhöz fordulva - menjünk édesem!
A goromba ur egész kényelemmel fizetett, aztán fölkeltek s mentek. Sinka Gáspár mintha sóbálvánnyá vált volna, elképedve nézett utánuk. Vitte a botot, - elvitte magával az ő egyetlen szerelmes emlékének az egyetlen emlékét!
Feje a mellére hanyatlott s kezei tehetetlenül nyiltak ki ölében. Szürke és kietlen lett a világ körülötte. Keservesen nyöszörgött:
- Minek is kopogtam ugy? - Aztán busan tette hozzá: - Kivel fogok én ezután sétálni menni vasárnap délután?...

AZ ÖSSZEESKÜVÉS.
- Az volt: összeesküvés, még pedig a legérdekesebb fajtából - mondá Rádern Gida, kiejtve szeméből a monoklit. - Ördöngös egy játék... Épp jókor jössz pajtás, neked való história.
Akkor nyitottam be a kis szalonba. Kiváncsi asszonyok közepette ott ült a cinikus főhadnagy és szokott gonosz mosolyával fujta cigarettája füstjét a magasba. A menyecskék, kik unták már a jogászgyerekekkel való ugrálást, souper után ide, ebbe a legtávolabbi szobába szöktették meg a Dodó barátját és a sok émelygős bók után ugyancsak ostromolták, hogy mondjon valami rosszat, valami nagyon rosszat a nőkről! Nos, senki se tette ezt nagyobb gyönyörüséggel Gidánál. Ő azok közé a nőhóditók közé tartozott, akik nyiltan kimondják az asszonyokról táplált legrosszabb véleményüket, mert így legalább biztos lehetett benne, hogy egyik se hiszi el neki, sőt, mint titkos ideálista, annál több gyöngéd bizalomra számithat... A teremből álmatagon hatott el hozzánk a zene szava és a főhadnagy halkan folytatá:
- Tudják, ha férfiak esküsznek össze férfiak ellen, az komoly dolog; ha nők konspirálnak férfiak ellen, az még komolyabb, de a legkomolyabb az, mikor nők esküsznek össze nők ellen. A legkomolyabb és legengesztelhetetlenebb... Nincs ehez fogható veszedelem a földön! Nos ez legyen mottója az én kis erkölcsi mesémnek, melyet elmondok önöknek, a jó kis menyecskéknek, hogy gyönyörködve láthassák, mennyivel rosszabbak önöknél azok a többi asszonyok!...

I.
Hát a tavaszon történt, odalent a megyében minálunk. Hej, nem hiába hivják ezt „szép asszonyok megyéjének” s nem hiába van ott a mi tizenhetedik huszárezredünk! Van ott mulatság mindig, hanem olyan szerelmi forgalom még alig volt Basa-Süd táján, mint a mult áprilisban. Még a legöregebb kapitányok se emlékeznek ekkora szépasszony-sokadalomra! Én magam se tudom, hogy került ugy össze az a nyolc csinos menyecske! Igaz, két uj birtokos költözött a vidékre; mások, mint Balsayék, nem mentek fel farsangolni Pestre, ismét mások pedig, mint Gróthy Susanne, egy kellemes, ujabb fiatalságba estek. Szóval, jutott flirt minden „aktiv” tisztnek (kapitányig), sőt alkalomadtán még az ekvitációbeli idegeneknek is. Nem fordultak elő olyan kellemetlen dolgok, hogy az ember a legszebb pillanatban kénytelen lett volna flirtjét átadni a rangban idősebb bajtársnak, stb. Még a szereleméhes kadétot, Blendorff Anzelmet is sorompóba eresztettük; persze egyelőre csak a még mindig csinos Gróthy mamával gyakorolhatta magát az udvarlásban. De jó iskola volt az neki, diviziónk sokat köszönhetett Gróthy mamának, legkitünőbb tiszteinket ő képezte ki...
Nos, valami csiklandozó mámor volt a levegőben, ami kellemesen rázott fel bennünket szolgálati unalmunkból. Szerelmesekké, érzelmesekké lettünk!... Igen, hölgyeim, én magam két uj atillát csináltattam azon a télen! És kezdődött ez a kedélyes hangulat már januárban. Felelevenitettük a régi korcsolya-ünnepélyeket és divizió-bálokat. Hétközben aztán jourok voltak a környékbeli kastélyokban, minden alkalommal másutt. Vége-hossza nem volt a szán-parthieknak... Persze ennek az lett az eredménye, hogy februárban már tagoltabb képet nyert az eddig kevéssé áttekinthető társaság. Ekkorára már kiki párjára akadt, többé nem beszéltek hangosan a szalonban, csak a sarkokba buvó párok halk suttogása hallatszott. Az inspekciós Bonbon őrnagy olykor kötelességszerüen bepillantott hozzánk és irigy szomorusággal nézett végig rajtunk, „mennyi szép regruta-menyecske!” dörmögé rozsdás manőver-hangján, „hej, mikor fogok én megint hadnagygyá avanzsirozni!... „
Nos megvolt hát mindenkinek a maga flirtje. Hanem az összeség szempontjából sajnos következményei lettek ennek. Az eddig olyan erős társaság, mely összeségében szembeszállhatott minden pletykával, kezdett felbomlani, épp ezekre a röstelkedő, titkolódzó párokra, melyek ahelyett, hogy összetartottak volna, a szerelmesek ösztönével ellenségesen kezdtek bujni egymás elől. Hát persze! mikor az ember szerelmes, bizony nem szereti, ha nézik, jobb akkor egyedül lenni, ugy-e? De viszont régi szabály, hogy a legerősebb sereget is könnyü megverni, ha apró patrullokra bomlik fel.
Ettől féltem én is, féltem, hogy az a pletyka, amely eddig, mig összetartottunk, nem mert kikezdeni bennünket, ezután majd könnyen fogja tönkretenni a szanaszét huzó flirteket. Szerettem volna a fiukkal okosan beszélni, de alig lehetett. Mindeniknek az volt a rögeszméje, hogy titkolta a másik elől a szerelmét. - Őrültség! - mondám nekik mérgesen - hisz ha be nem vallottan is, de mindnyájan tudunk egymásról mindent! Ez udvarol ennek, ez ennek... s felsoroltam előttük a társaság egész szerelmi beosztását. Önök kiváncsiak, hölgyeim, elmondjam önöknek is? Bocsánat, nem akarok indiszkrét lenni. Legfeljebb csak annyit árulhatok el, hogy a tisztek közül Marosy kapitány, Dodó és Törökváry Taszi főhadnagyok, meg Esty Pista a skiz-hadnagy voltak a főmatadorok. No meg az uj uhlánus hadnagy, a szép szőke Gorszky Kázmér, egy piros arcu, selymes bajuszu lengyel fiu, ki könnyelmü lelkesedésében élt-halt a nőkért és minden pillanatban kész volt a legromantikusabb ostobaságokra... A hölgyek közül résztvettek a flirtben: az angolos Gróthy Susanne, a szenvedélyes Benczédy Dénesné, a talmi-naiv Balsayné, Thömösy Bálintné, - tudják, az a hires „kolibri-menyecske” - aztán... no de nem mondom tovább, mert máris eleget fecsegtem. Hogy ki kinek udvarolt, azt már önökre bizom: találják ki? Dodó? No azt az egyet még megsugom: a maguk Dodója, az ösmert „baleset” dacára, azon a télen visszatért a kolibri-menyecskéhez. Kialudt cigarettákat ujra meggyujtani nem az én elvem, de hagyjuk! A dologra térve: tény, hogy kedélyes flirt-társaságunk a legsiralmasabban felbomlott volna, ha két fess jukker-asszony személyében váratlan segély nem érkezik számunkra Pestről.
Ösmerik Sztalevszkynét, ugy-e? ezt a férfigalléros, vörös haju menyecskét, ki kadétos arcával ugy néz ki, mint egy szoknyába bujtatott csinos, de vásott fiu? Ösmerik a szöszke babaasszonyt, Dombrády Gézánét is, a csacska Dollyt? Nahát ez a két asszony egy szép márciusi napon leérkezett a megyébe. Nem mulatni jöttek, hanem ellenkezőleg, számüzetésbe, valami szigoru tantehoz. Ugyanis kelleténél kicsit többet udvaroltattak maguknak a pesti farsangon s férjeik az egyszer strikeoltak. Szegények, ha tudták volna, hogy hová küldik hitveseiket!... A két asszony pár nap mulva már Balsaynéhoz költözött s egy hét mulva már Sztalevszkyné elnökölt a mi „közművelődési flirt-egyletünk” ülésén. Erélyesen kezébe vette az ügyeket. Lábaihoz ültette a csinos Gorszky Kázmért, Dollynak kiosztotta Törökváry Taszit, aztán a következő beszédet intézte a hölgyekhez:
- Asszonyok! vagy akarunk mulatni, vagy nem! Rádern Gidának egészen igaza van: ha mint ostoba, szégyenlős szerelmesek széjjelhuzunk, akkor megöl a pletyka. Valljuk be hát most egészen nyiltan, hogy ki kit kiván lovagjának venni s ne szégyeljük többé magunkat egymás előtt, hanem tartsunk össze. Én veszem Gorszkyt, te veszed ezt, te azt...
Az asszonyok persze szemérmesen huzódtak a nyilt vallomás elől, de végre is kirukkoltak a nevekkel. Lovagjaik egymásután léptek be a szomszéd szobából melléjük. Mikor aztán mind ott álltak a párok, egyetemes hurráhval szenteltük fel a szerelmi véd- és dacszövetséget. Nos és attól fogva nagyszerüen folyt az életünk. Nem kellett többé egymás elől bujkálnunk, szóval nem éreztük feszélyezve magunkat! Bolondos, farsangi szerelem volt ez s mi ezt a farsangi jókedvet kijózanodás nélkül átvittük a tavaszba. A piknik után jöttek a tennisz-játszmák s a holdvilágos séták...
Hogy én kinek udvaroltam? Hát én, hölgyeim, szerelmi urlaubon voltam ekkor. Időközben pár erős hetem volt Bécsben és most pihentettem a szivemet. Inkább csak azért csatlakoztam Sztalevszkynéhoz, hogy ki ne essem a trainingből. Dodóval együtt ösmertük mi már a hölgyek legnagyobb részét s főleg jó tanácsokkal szolgáltunk az ifjuságnak... Mindenekfelett pedig összetartottuk a társaságot. Viribus unitis: a szerelem egyesült erővel, ez volt a jelszavunk. (Hát a férjek hogy viselkedtek? kérdik önök. Hölgyeim: pompásan, hogy ne mondjam - hősiesen!) Boldogan is éltünk volna, amint a mese mondja, „amig meg nem halunk”, ha a flirt ez egyetemes harmóniájába váratlan egy zavaró hang nem vegyül. Ha a turbékoló szerelmes párok közepette egy egyetlen fiatal asszony makacsul nem marad pár nélkül...
Nos, ez a fiatal asszony volt Dághy Magda s nekem, mint okos mesemondónak, mindjárt sejtetnem kellene önökkel, hogy ő lesz az erkölcsi példázatomnak a hősnője. De nem teszem, mert higyjék el: a farsangos jukker-menyecskék közepette, önöknek épp oly kevéssé tünt volna fel ez a szelid és hallgatag asszonyka, mint nekem. Bevallom, mi észre se vettük őt; sápadt arcával s merengő szemeivel még csak csinosnak se találtuk. Pedig hát finom volt az az arc s költőiek a kék szemek, csakhogy e szerény Hamupipőkének szükségképpen árnyékba kellett kerülnie a többi szines és negédes dáma mellett.
Keveset tudtunk róla, tán csak annyit, hogy rövid, de szerencsétlen házasság után leánynéven ismét visszaköltözött anyjához, a Basa Süd melletti udvarházba. Ma sem értem, hogy keveredhetett bele ebbe a szerelemhajhászó jukker-társaságba. Valószinüleg társadalmi kötelezettségből kellett a mulatós menyecskékkel tartania s később aztán nem tudott többé szabadulni. Mitgehangen, mitgefangen... Szilaj jó kedvünkben eleinte fel se tünt nekünk, hogy ezt az egy asszonyt nem ragadja magával a flirt-mámor s hogy kinos diszkrécióval mint odázza el magától a próbálkozó, hebehurgya udvarlókat. Csak később, mikor már mindenkinek megvolt a maga párja, vettük észre, hogy nini! ez a menyecske magára maradt. Néztük és vállat vontunk. Szégyenlősen elfordulva a suttogó pároktól, ott üldögélt az ablaknál s vagy csökönyösen kinézett az ébredő tavaszba, vagy olvasott. Mindig attól látszott rettegni, hogy észreveszik... Olykor, ha Gróthy mama a dekórum kedveért meghivta a plébánost vagy a Szoborházyék csillagkeresztes hölgyét, ezekkel beszélgetett, de amióta ez a veterán jukkerasszony is a kadéttal kezdett kacérkodni, egészen magára maradt. Párszor betegnek tette magát és amint mi mondanánk: „ki akart törni a rejtsulból”, de a menyecskék nem hagyták s következetesen magukkal hozták.
A helyzet kezdett mind kinosabbá válni, szó ami szó, Dághy Magda feszélyezett bennünket. Egy józan lélek annyi mámoros közt!... Az asszonyok már görbe szemmel, bosszusan néztek rá s én aggódva éreztem a vihar közeledtét. El kellett annak jönnie...

II.
Egy áprilisi napon, ahogy elkésve érkeztem meg a „közművelődési flirt-egylet” jourjára, nagy felfordulásban találtam a Gróthy mama egész szalonját. Jukkerasszonyi gyülés volt és Sztalevszkyné legkedvesebb és leggonoszabb arcával elnökölt ismét. Persze ez az elnöklés nagyon eszmei ténykedés volt, mert a menyecskék kihevült arccal, mind egyszerre beszéltek. Pillanatra egészen meg látszottak feledkezni udvarlóikról, kik félénken huzódtak a sarokba s türelmesen hallgatva várták a történendőket. Kérdésemre Dodó azt a felvilágositást adta, hogy az asszonyok végre rátámadtak Dághy Magdára, összevesztek vele s a csöndes asszonyka azonnal fogatott és sirva elment.
- Semmi férfibeavatkozás! - kiáltá Sztalevszkyné, megrázva vörös fejét - ez egészen a mi dolgunk. Majd leszámolunk mi Magdával!
- Igen, leszámolunk vele! - kiáltották mindannyian khórusban.
- De hát mit akarnak még vele kérem? - mondám egészen ártatlanul. - Tény, hogy mindannyiunkat feszélyezett, de most végre elment s nem jön vissza többé. Rendben van minden...
- Hohó! Dehogy is van rendben minden! - felelt Gróthy Susanne. - Azt hiszi, ilyen gyalázatos viselkedés után csak ugy el hagyjuk menni?
- De voltaképp hát miben viselkedett olyan gyalázatosan? - kérdé Dodó kiváncsian.
- Miben? - kiáltott Sztalevszkyné, leintve a többit s felkelve az Empire-karosszékből. - Hát abban, édes barátom, hogy közülünk csak ő neki nem méltóztatott udvarlót venni magának! Micsoda szemtelenség ez? Mint a tisztesség mártirja akar valamennyiünk fölé helyezkedni? Ezt nem türjük...
- Vagyunk olyan tisztességesek, mint ő! - fejezé be a kis Balsayné selypitve. A többiek helyeslőleg sikoltoztak.
- De hát ki vonja kétségbe, hölgyeim? - kérdém mosolyogva. - Dághy Magda elment, hadd menjen...
- Hallgass, Balsika! - mondá Sztalevszkyné bosszusan. - Épp ott a bibe, édes Rádern, hogy mi nem hagyjuk Magdát elmenni. Nem türjük, hogy most csak ugy szépen itt hagyjon bennünket és mindent kibeszéljen a világnak...
- De mit, kérem! Hisz épp az elébb mondták, hogy vannak olyan tisztességesek, mint ő. Akkor hát...
Az asszonyok zavartan néztek egymásra.
- Mégis... láthatott egyet-mást... - tünődék a csacska Dolly.
- Esetleg bizalmasabban társalogtunk... flirteltünk... - mormogta a kolibri-menyecske, Dodóra kacsintva.
- Én igazán semmit sem vettem észre - töprengett Dodó ravasz naivsággal.
- No, maga igazán szemtelen! - tört ki Sztalevszkyné a türelmét vesztve. Percekig tartó, siketitő lárma keletkezett, melyből végre egy bosszuálló, zavaros szózat emelkedett ki:
- Nem türjük! Összeesküszünk ellene! Jaj neki...
- Hát mi az itélet, mit akarnak vele? - kérdém. - Erőszakkal vissza akarják hozni?
Sztalevszkyné ismét felkelt és ünnepélyesen kinyilatkoztatta:
- Nem akarjuk visszahozni, hanem igenis valakit utána akarunk küldeni. A legveszedelmesebb gavallért... Kijelentem, hogy ennek a kényeskedő hölgynek meg kell hódittatnia! Szerelmesnek kell lennie, szenvednie kell, olyannak kell lennie, mint mi vagyunk, hogy semmit se vethessen a szemünkre. Addig nem nyugszunk!...
- Igen, le kell kurizálni őt! - sikolták mindannyian. - Hadd kéredzkedjék aztán vissza. Majd jön ő bocsánatot kérni tőlünk.
- És pedig maga lesz a gavallér, Rádern! - folytatá Sztalevszkyné.
- Köszönöm a bizalmat - mondám. - De hölgyeim, én szabadságon vagyok...
- Hát akkor ki?... - Sztalevszkyné sorra szólitotta a gavallérokat, de ezek hölgyeik szoknyája mögé menekültek és tiltakoztak. Végre az elnöklő jukkerasszony elunta a dolgot:
- Jó, hát akkor én áldozom fel magamat. Ime, - mormogá a lábainál ülő, gyanutlan Gorszky Kázmérra mutatva - az én gavallérom fog a társaságért bosszut állani.
- Én?? - kiáltott Kázmér. - Kegyelem!...
- A szegény fiu már nagyon belebolondult Sztalevszkynéba.
- Igen, maga, Kázmér. Maga fogja Magdát meghóditani. Ha kétségtelen bizonyitékát hozza annak, hogy ez a makacs hölgy szerelmes és szenved, akkor majd... jutalmat kap tőlem. De addig semmit, érti? semmit... - tette hozzá mosolyogva.
Szegény Kázmér busan tápászkodott fel s esdeklőleg nézett a kegyetlen jukkerasszonyra. Szegényt a várakozó szerelem legédesebb álmából verték fel... A menyecskék mind köréje sereglettek s vigasztalták.
- De mi lesz az a jutalom? - kérdé végre.
- Csitt! - parancsolá Sztalevszkyné ördöngös kacajjal. - Most egy-kettő, menjen... És ne adjon pardont ennek a kényes dámának! Majd Rádern Gida segit magának...
Önök nemde csodálkoznak, hogy elfogadtam ezt a furcsa megbizatást? Hát én is csodálkoztam rajta, csakhogy sokkal később. Bolond az ember néha nagyon...

III.
Nos másnap megkezdődött a hajsza. Az egész csak három hétig tartott, de nekem ugyancsak össze kell szedni az emlékeimet, hogy legalább néminemü képet adjak önöknek az ördöngös asszonyi összeesküvés kiviteléről. Mondom, a legbolondabb farsangi mámorban éltünk mi akkor s én főleg csak a „heccet” láttam a dologban... Mulattatott a pacemaker-szerep és kedvtelve gondoltam arra, hogy hogy fogom én ezt a szőke lengyel fiut beugratni szerelmi „kurzer galop”-ba Dághy Magda felé! Alig tudtam elhuzni őt a Sztalevszkyné szoknyája mellől, vége-hossza nem volt a bucsuzkodásnak. A jukker-asszony macskaszerü bájossággal biztatta őt s utóbb már megcirógatta a fejét is, csakhogy menjen. Végre nyeregbe ültünk s mezőn-réten keresztül elvágtattunk Dághyékhoz.
Furcsa romantikus gyerek volt ez a Gorszky Kázmér! Kedves keveréke az elszánt szláv könnyelmüségnek s az epedő lengyel bánatnak. Egy aranyszivü fiu, de akinél minden attól függött, hogy micsoda asszony tartja a hatalma alatt. Most például Sztalevszkyné hipnotizálta őt s vakon mindenre képes volt érte. Amint vágtatás közben kétségbeesett arcát néztem, eszembe jutott, hogy ez a fiu nem is annyira szerelmes a jukker-asszonyba, mint inkább meg van babonázva. Megbabonázta őt Sztalevszkyné vörös haja illatával s szeme cinikus nézésével. Mint a többi férfiak, Kázmér is azt gondolta: milyen nagyszerü lehet az, ha egy ilyen cinikus jukkerasszony egyszer gyöngéd szerelemre enged fel... Szegény fiu, ha tudta volna, hogy amögött a hideg mosoly mögött nincs paradicsom, hanem egyszerüen semmi sincs... Mikor az öreg udvarház előtt megálltunk és leszálltunk, Gorszky kedvetlenül kiáltott fel:
- Eh, hiába erőltetem magam... Forduljunk vissza! Hogy tudjon az ember valakit meghóditani, mikor másba szerelmes?...
- Csak rajta - biztatám vigan. - Majd én igazitlak. Ha a balkönyököd meglököm, légy melankólikus és érzelmes, ha a jobbkönyöködet bököm meg, vignak kell lenned, ha végül hátba ütlek, akkor légy szerelmes és rukkolj ki az epedő vallomásokkal...
Bementünk. Ósdi udvariassággal egy ósdi mama fogadott, ki ceremoniásan vezetett át a levendulaszagu régi szobákon. Ott abban a sarokszobában csupa századelejéről való butor állott... A zongora mellett, az ablakmélyedésben ült Dághy Magda. Ahogy meglátott, ijedten kelt fel. Állt előttünk, mint egy megriadt őz és bezzeg milyen csinosnak nézett ki ebben a más környezetben! Valami leányos báj ömlött el egész lényén. Szemei még mindig vörösek voltak és zsebkendőt tartott a kezében. Láttam, fél tőlünk és rosszat sejt. Nem tudom már, micsoda nagyméretü hazugsággal rukkoltunk ki. Igen, elmondtuk, hogy nagyon elitéljük a jukkerasszonyok tegnapi viselkedését, szakitottunk velük és ő hozzá pártoltunk át. Elégtételt akarunk neki adni...
- Oh, köszönöm - mormogta a csöndes asszony félénken. - Hisz nem akartam én egyikőjüket sem megbántani! Mulassanak kedvük szerint, csak tőlem ne kivánják, hogy én is ugy mulassak. Mit tehetek én róla, ha nekem nincs kedvem az efféle vigasságra? Sokat szenvedtem én...
Én csak a „heccre” gondoltam s meglöktem a Kázmér balkönyökét.
- Nagysád is? - sóhajtá Gorszky s kirukkolt az áradozó melankóliával. Könnyen ment ez neki, mert távol levén Sztalevszkynétól, igazán szomoru volt! Milyen őszintén csengett epedő, szomoru hangja! Az asszony figyelmesen hallgatta s némi bátorságot nyerve, elkezdett szakadozottan beszélni boldogtalan házasságáról. Egy óra mulva már egészen bizalmasan buslakodtunk, sőt valóságos temetői bánatba estünk.
Ekkor meglöktem a Kázmér jobbkönyökét. A fiu arcán mosoly kezdett derengeni s illendő átmenettel csakhamar vig lett. És ez is jól ment neki, hogyne! mert most már annak örült, hogy a látogatás végével csakhamar viszont fogja látni Sztalevszkynét... A szelid asszonyka szemei is felderültek és gyermekes bizalommal örült tréfáinknak.
- No, de most már menjünk! - mondám hátba ütve Kázmért. A fiu ezt is elértette. Felkeltünk s ő Sztalevszkynéra gondolva, pár forró, szerelmes pillantást vetett Dághy Magdára. Zavarodottan suttogott félbemaradó bókokat, melyeket a hirtelen beálló csend titkos vallomásokká emelt. Mint benső barátjai váltunk el az asszonykától...
A hecc! Odakint nagyot kacagtunk. Csak Kázmér volt kedvetlen. Mikor Gróthyékhoz értünk, elkeseredetten vetette magát a Sztalevszkyné lábaihoz:
- Mit nekem ez az őrült komédia?!...
A jukkerasszonyok kiváncsian kérdezték:
- No, harap az aranyhalacska?
Én biztatóan kacagtam...
A következő napokban aztán többször kint voltunk Dághyéknál. És mint „pacemaker”, kezdettem közbe-kurizálni s ezáltal természetesen csak nagyobb lendületbe hoztam az ügyet. Az asszony olykor ismét bizalmatlanná vált, de viszont a Kázmér előtte érthetetlen szomorusága és közönye érdekelni kezdte s ezen a réven a gyanakvás nem tudott felülkerekedni benne. Nekem nincs rossz szemem és én azt láttam, hogy halad az ügy. Csak maga Kázmér nem hitte s ahogy esténkint Sztalevszkynéhez tértünk, egyre kétségbeesettebben kérdezte:
- Maga kegyetlen... Mikor kapom meg már a jutalmat?
- Csak magától függ, kedves barátom! - kacagott a jukker-asszony - mentől jobban dolgozik, annál hamarább... De annak a hölgynek meg kell hóditva lennie!
- Jó, hát akkor meglesz! - szólt egy este Gorszky talpra ugorva.
Szinte kihivóan nézett Sztalevszkynéra. Az eddig epekedő szerelem valami elszánt őrületté lett benne. Attól fogva modort változtatott és kegyetlen hévvel kezdte behálózni Dághy Magdát. Én pár viziten át még néztem, de aztán láttam, hogy nincs többé rám szükség s elmaradtam. Tovább folytattuk idylli életünket a „közművelődési flirt-egyletben”... Hogy Kázmér ezalatt mit csinált, nem igen tudtuk. Párszor láttuk őket együtt lovagolni vagy sétálni. Gorszky egy-két jour kivételével ezután is eljött Sztalevszkynéhez referálni, de kevesebbet beszélt s ha mohó vággyal felpattant a jukkerasszony lábai mellől, gonosz mosolylyal csak ennyit mondott:
- Meglesz... meglesz!
Kezdtem nem érteni nyughatatlan és mégis zárkózott viseletét. Csak annyit sejtettem, hogy már valósággal gyülöli áldozatát és bosszantja ellenállása. És aztán láttam, hogy szilajabb indulattal tekint a kegyetlen jukker-asszonyra, mint valaha. Volt ebben a szenvedélyben már valami a bosszuból... Sztalevszkyné csak mosolygott, biztatta és játszott vele tovább.

IV.
Egy napon a basa-südi pagonyon lovagoltam át s egy fordulónál váratlanul megpillantottam Kázmért és Magdát. Ott álltak, az asszony lehajtott fővel, merengve, tán habozva... a szép lengyel fiu pedig élénken magyarázva neki valamit, diadalmasan. Ejha, - gondoltam valami hirtelen csodálkozással - hát igy vagyunk? Utána kell néznem a dolognak... Aznap délután elmentem Dághyékhoz. Kázmér sajátságos mosolylyal épp akkor jött ki, hogy lóra üljön. Végigmentem az üres szobákon s az utolsóban a zongorára borulva találtam Magdát. Csak emelkedő vállait láttam a félhomályban. Zokogott.
- Az istenért! - mi baja? Csak nem... szerelmes?
Megragadta a kezemet s felpillantott rám tiszta kék szemeivel.
- Oh, pedig ugy félek a szerelemtől!... Segitsen!... - tette hozzá esdeklőleg.
Nos hölgyeim, azoknak a tiszta kék szemeknek a pillantása leirhatatlan lelki forradalmat idézett elő bennem. Fellázadtam, átkoztam magamat: felébredtem az orgiává lett farsangos mámorból. Nem, ez tovább igy nem mehet! Itt menteni kell!... Véresre sarkantyuzott lóval érkeztem este a jourra.
- Asszonyok! - kiáltám a szalonba lépve - térjenek magukhoz...
De hangom elveszett a jukker-társaság diadalmámorában. Ott állt a tapsoló menyecskék közt Kázmér s egy pezsgős pohárral kezében, vadul szavalta:
- Nos hát még három nap s enyém a diadal!
- És mienk a bosszu! - kacagtak a kegyetlen asszonyok. - Meg lesz hóditva a kényes dáma, a tisztesség mártirja!
Én elkedvetlenedtem. Karon fogtam Gorszkyt.
- Megőrültél? - sugtam a fülébe. - Nézz annak a szelid asszonynak a szemébe és térj magadhoz...
De ő rám se figyelt, inkább Sztalevszkynéra nézett: emésztő vágygyal, de valami szinte ingerlékeny szenvedélylyel. Sajátságosan ideges volt az este, majd összevesztem vele... Nos, nem tudnám pontosan elmondani, hogy mi történt azalatt a következő három nap alatt. Látva, hogy a jukker-társasággal semmire se megyek, másnap Magdához akartam rohanni, felvilágositani, megmenteni őt, de egy ezredparancs még hajnalban több napi szolgálatba, marsra szólitott. Majd az ördög vitt el bosszuságomban. Reméltem, hogy megszabadulok, de eltelt a két nap és senki sem váltott fel. Majd megőrültem, ha arra gondoltam, hogy mi történik ezalatt Dághy Magdával... Szombaton délben végre megpillantottam egy tisztet. Azt hittem, az igért helyettes, de nem: Gorszky Kázmér volt. Nyilsebesen vágtatott el táborhelyünk mellett és csak gunyosan kiáltotta oda:
- Megyek az utolsó atakra. Hurrah!
Az alezredest vártam, nem mozdulhattam. Csak későn vonultunk haza Basa-Südre. Káromkodtam, higyjék el, nem aludtam egész éjszaka...

V.
Másnap vasárnap volt és templom után szokás szerint az egész jukker-társaság felvonult a szomszédos kis basa-südi sétányra. Afféle parádés „hecc” volt ez, melyen a farsangos kedvü asszonyok szerették megbotránkoztatni a vidéki polgárnépet. Mikor elkésve hozzájuk értem, már együtt voltak mind a párok, csak Sztalevszkyné állott egyedül, mert Kázmér még mindig nem jött meg. A menyecskék titkolódzó örömmel vettek körül és egyszerre sugták mindannyian:
- Megvan!... Gorszky tegnap este nem jött el a jourra referálni, hát győzött! Abban állapodtunk meg, hogy idehozza az „áldozatot” elibénk a sétányra... Nézze, ott áll Kázmér, az utca végén, a Dághyék háza előtt!
Odanéztem. Gorszky csakugyan ott sétált az öreg udvarház kertje előtt, de bizonyára nem látta az integető asszonyokat, mert egyszer se pillantott felénk. Egyszerre aztán nyilt a rácsos ajtó és Magda lépett ki az anyjával.
Kázmér ceremóniásan üdvözölte őket. Az asszonyka sápadt volt, de valami ragyogó öröm deritette fel arcát, ahogy a szép lengyel fiura nézett. Aztán mintha szégyenlősen sütötte volna le szemeit.
- Szegény kicsike! Meg van hatva... - kezdte Sztalevszkyné talmi naiv bánattal. A többiek fojtottan nevettek. Én borzasztó dühös voltam.
De Gorszky és Dághyék ezalatt csak jöttek felénk csendesen. Az ósdi mama a szokottnál derüsebb mosolylyal tipegett leánya mellett, ki még mindig lehajtotta a fejét és lopva, élénken beszélgetett Kázmérral. Kázmér még most se vetett egy jelentős pillantást se felénk, hanem csodálatosan komoly maradt.
- Kitűnően játsza a diszkrét gavallér szerepét! - mormogta Sztalevszkyné. Aztán negédesen tette hozzá: - juj, de most meg fog kelleni adnom neki az igért jutalmat! Istenkém, mit tegyek? Asszonyok segitsetek...
- Csak a szokott flegma és hidegvér! - feleltem bosszusan.
E percben tán már csak harminc lépésre voltak tőlünk Dághyék. Egyszerre, mint egy adott jelre, megálltak mind a hárman és valami rajongó boldogsággal tekintettek fel, egyenesen miránk. A Magda arca sugárzott az örömtől és Kázmér csak mosolygott, mint ahogy a nagyon szerencsés emberek mosolyognak. Kissé hátra lépett, aztán végtelen gyöngédséggel a - karját nyujtotta a szelid asszonykának. Meggyorsitották a tempót és valami sajátságos diadallal haladtak el mellettünk a fasorban. Gorszky katonásan szalutált nekünk, tiszteknek...
A jukker-asszonyok majd kővé meredtek. De Dodó és én csöndesen tapsolni kezdtünk.
- Vőlegény és menyasszony! - kiáltá Sztalevszkyné elképedve - oh a nyomorult áruló! De hát mi történt?...
...Hát az történt, hölgyeim, hogy annál az „utolsó ataknál” Gorszky Kázmér bele talált pillantani a Dághy Magda tiszta kék szemeibe és megtért. Nem ő győzött, hanem őt győzte le a szelid asszonyka és adott neki galádságáért cserében igaz boldogságot. De láthatják azért, hogy micsoda veszedelem az, mikor az asszonyok esküsznek össze asszonyok ellen. És csak egy mentse ez összeesküvéseket; az, hogy olykor nem sikerülnek...

FURCSA LÁTOGATÁS.
Asszonyokról, férjekről beszélgettünk a kaszinó sarkában, a szerelmi veszedelmeket tárgyaltuk s a jelenvolt urak közül mindenik tudott valami pisztolydurranással végződő szomoru esetet. Hossza nem volt már a rémdráma-mesélésnek s a hangulat mindegyre komorabbá vált a társaságban. Végre felugrott Dodó főhadnagy, eldobta cigarettáját és szokott humoros könnyelmüségével igy szólt:
- Eh urak, nem unjátok még ezt a temetőcsősznek való hangulatot? Az ördögbe is, a szerelemben nemcsak drámák, hanem vigjátékok is vannak! Persze a legtöbb eset szomoru s a férjnek teljesen igaza van, mikor az udvarlót lepuffantja, hozzá teszem mindjárt, hogy forditva nem szabad megesni a dolognak, mert gavallér-ember kiáll a férj golyója elé, de maga nem fog még pisztolyt is emelni arra a férfira, akit már amugy is olyan mélyen megbántott. De hisz neki is csak védenie kell magát! mondjátok ti. Én azt mondom: nem illik és különben is azzal nem védi magát, hogy a férjet lelövi... Nos hát, amig csókok csattannak, addig pisztolyok is fognak durranni e földön, de vannak esetek, mikor...
*
- Mikor nemcsak a pisztolyok, hanem a csókok is csütörtököt mondanak! - kacagott közbe Rádern Gida.
- Igen, vannak vakra töltött csókok, amelyek nem érik meg a pisztolylövést, még a csütörtököt sem... De mást akarok mondani. Én tanulmányoztam a megcsalt férjek haragját és mondhatom, dühük nagyon különféleképp irányozódik. Nagyjából két osztályba sorozhatnám őket: vannak olyanok, akik csak a szeretőt látják, arra törnek és vannak olyanok, kik inkább az asszonyt tartják szem előtt. Higyjétek el, nem mind arany, ami fénylik! Az a nagyképü férj, aki „mocsoktalan nevét”, „férfi becsületét” hangoztatja s egész arzenált vinne a párbaj szinhelyére, gyakran nem is szereti a feleségét, csak a nevetségtől fél. Hát helyes az, hogy az életben mindenért, s igy a szerelemért is mindig férfi: tehát a gavallér legyen felelős, de tudok én olyan mélyen érző, csöndes férjeket, akiket annyira lesujtott feleségükért való bánatuk, hogy szinte mellékes volt nekik, kivel csalta meg az asszony őket! Tudok férjeket, kik meg se verekedtek „a lovagiasság szabályai szerint”, sőt tán ezek közt voltak azok, kik a legmélyebben szerették a feleségüket... De ismétlem, több a vigjáték a szerelem szinházában, mint a dráma. Eszembe jut egy esetem...
Dodó elnevette magát. Aztán uj cigarettára gyujtva, vállat vont.
- Tán rosszul is teszem, hogy nevetek, inkább ma is sajnálnom kellene azt a szegény, ügyefogyott embert. De higyjétek meg, ti is nevettetek volna, ha beállit hozzátok az a furcsa látogató...
*
Rádern Gida bizonyára emlékszik még, tudod, mikor abba az alföldi városba helyeztek volt át bennünket... Hej, de boldogok is voltunk, hogy megint emberek, vagyis uj asszonyok közé kerülünk! Basa-Südön és környékén ugy ismertünk már minden asszonyt, mint Forintos Péter legényem mundérján a foltokat, elképzelhetitek, mint örültünk, mikor uj talajon kezdhettünk patrulirozni. Huszonöt esztendeje nem voltak huszárok a városban, már csak az öreg asszonyok emlékeztek az atillára, de ők aztán persze csak annál többet beszéltek róla a fiataloknak. Ez kellett nekünk. Az első hóditások galoppban sikerültek, a többi magától jött. Mikor az asszonyok engednek, gyakran nem is annyira belénk szerelmesek, mint inkább egymásra irigykednek, ugy-e? Az ő dolguk, bánta a manó!...
Az egyenruhátlan férfivilág morgott, de még mindig nem haraptunk össze, - még mindig nem volt meg a kikerülhetetlen, országos „kardaffaire”, melynek mellékesen megjegyezve, sokszor nem is annyira hazafias, mint inkább asszonyi alapja van. Denique mindennaposak voltunk a promenádon és szörnyen divatba jöttünk. Én elég bravurosan ugrattam be a szerelmi cirkuszba s könnyen vettem az akadályokat egymásután. Egyebek közt már vagy egy hónap óta egy rendkivül eleven és fellengzős menyecske „tiszteletét” (ő maga nevezte igy vonzalmát!) érdemeltem ki. Az asszonyka nem volt épp elegáns, de hisz csinossága mellett engem épp az mulattatott legjobban, hogy milyen titkolódzó naivsággal utánozta előttem az előkelőséget! Mint az inkognitóban szeretkező királynék, megesketett, hogy sose fogom megkérdezni tőle, kicsoda. Én, képzelhetitek, kész örömmel megesküdtem és voltam annyira kényelemszerető, hogy diszkréten nem is faggattam tovább. Mindig regényekből idézett, egész szerelmi jeleneteket játszott el nekem az Ohnet könyveiből...
Nos, egy délután épp a kerevetemen hevertem s azt gondoltam, hogy milyen jót fogok én aludni öt óráig, (ekkor kellett inkognito királynőmnek levélben, vagy életnagyságban megjelennie,) mikor Forintos Péter egyszerre csak belépett hozzám.
- Mondtam, ne ereszsz be senkit! - kiáltám mérgesen. - Ki az? Asszony?
- Nem főhadnagy ur: ember.
- Ur?
- Nem főhadnagy ur: civil.
- Szamár! Mit akar?
- Be akar jönni. Mindenáron beszélni akar főhadnagy urral.
- Dobd ki!
- Már kidobtam kétszer, de visszakunyorálta magát. Olyan félénk forma, vézna ember, a lélek jár bele hálni...
Fekve maradtam a kereveten és bosszuságomban csak ugy félszemmel néztem oda, mikor nyilt az ajtó. Hát csakugyan belépett egy szürke emberke, pergamentszerü arccal és szakáll helyett pár szomoruan kondorodó szőrszállal az állán. Kopott, fekete szalonkabát volt a testén, lyukas fekete keztyü a kezén s bús arca csak annál ijedtebben nézett ki ebben a gyászos keretben. „Comtesse” kutyám felkelt és megugatta.
- Temetőcsőszszel keresztezett foltozó szabó, - gondoltam mérgesen, - ki lehet ez?... Aztán megszólitottam hangosan: „számla?”
Az ismeretlen felsóhajtott.
- Nem, báró ur, nem számlával jövök. Nevem Bódogh Gáspár, szegény irnok vagyok s azért jöttem a főhadnagy urhoz, hogy... az Istenért, ne vegye rossz néven tőlem!...
- No, ki vele már!
- Hát valami nagy dologra akarnám kérni... - Egy terjedelmes vörös zsebkendőt huzott ki a kabátjából s azt emelte a szemeihez. - Az Istenért, báró ur, könyörüljön rajtam!
Én egy lusta mozdulattal nyultam a zsebembe a pénztárcám után. Bódogh Gáspár észrevette mozdulatomat és méltatlankodva lépett hátra.
- Nem pénzt jöttem én kérni a főhadnagy urtól, ments Isten! Szegény ember vagyok, de azért becsülettel megélek. Ha én koldusnak nézek is ki, látná csak a báró ur a feleségemet! Az csak a dáma... A feleségem! - tette hozzá, ismét arcához emelve a nagy vörös kendőt, - ő miatta jöttem ide...
- A felesége miatt? - kérdeztem csodálkozva. Fölkeltem.
- Igen, - folytatá Bódogh Gáspár, búsan hajtva le fejét, - nagy bajban vagyok! Tetszik tudni, olyan furcsa asszony az én jó feleségem. Mindig a fejébe vesz valamit! Én egész nap munkában vagyok, nem érek rá az eszén elmenni, de most, ne tessék rossz néven venni...
- Nos?
- Most attól félek, hogy... hogy szerelmes a főhadnagy urba!
- Szerelmes belém? - kiáltottam felkacagva. - A felesége?... de hát ki az?
- Bódogh Gáspárné kérem, - felelt a szürke ember szerényen.
- Nem értem! - tessék helyet foglalni.
Bódogh Gáspár leült a szék szélére, aztán összetette a két kezét.
- Azért jöttem volna el a báró urhoz, hogy ha már igy áll a dolog, az Isten áldja meg: könyörüljön rajtam, ne dulja fel családi boldogságomat!
- De Bódogh ur, hiszen én nem is ismerem az ön feleségét!
- Tudom, hogy nem ismeri, hisz mikor az asszony párnája alatt megtaláltam a főhadnagy ur arcképét, annyit megvallott nekem, hogy még nem is ismeri... De hát találkozhat, megismerkedhetik vele s én épp azért kerestem fel most, mert azt gondoltam, ha én magam és még idejekorán figyelmeztetem a dologra, akkor talán megesik a szive rajtam...
- No még ilyen nem esett meg rajtam, - szóltam vigan, fel s alá járkálva a szobában. - Nem tréfál, Bódogh ur?
A szürke ember szomoruan rázta fejét.
- Dehogy is tréfálok, báró ur. Szép kis négyéves lánykám van, büszke vagyok a szép feleségemre, képzelheti, majd meghasadt a szivem, mikor a főhadnagy ur fényképét megtaláltam a párnája alatt...
- De hát honnan szerezte meg az arcképemet?
- Honnan? Hát hiszen árulják ott a sarki boltban! Sok asszony megveszi, a főhadnagy ur délceg ember, ott látják minden este a promenádon. Ott látta meg az én szegény feleségem is. Megvallotta...
- Megvallotta azt is, hogy szeret engem?
- Meg, - zokogott Bódogh Gáspár.
Megsajnáltam a szegény embert. Ismeretlenül is dühös lettem az asszonyra.
- De hát mondja csak, és maga nem rázta össze kicsit a csontjait?
- Én? - mosolygott a férj, - hej, főhadnagy ur, látszik, hogy nem ismeri az én jó feleségemet. Nem lehet azzal beszélni, ha egyszer a fejébe vesz valamit! Még neki állt feljebb... Ő szidott engem, hogy köszönjem meg, ha velem marad, ha faképnél nem hagy!
Kezdtem kiváncsi lenni erre a házaspárra.
- De hát maga egyáltalában nem is jött dühbe, mikor a felesége bevallotta, hogy mást szeret? Nem jött kedve például... jól megverni őt?...
Bódogh Gáspár álmélkodva nézett rám.
- Megverni? Hogy bánthatnám, vagy gyülölhetném, mikor szeretem? Nagyon, nagyon szeretem...
- Hát ahhoz se jött kedve, hogy más valakit agyonverjen, például engemet?
- A báró urat? Hisz a főhadnagy ur nem tehet róla, nem is ismeri... Tetszik tudni, én csak olyan egyszerü, szegény ember vagyok. Vert a sors engem eleget, nincs nekem kedvem senkit se megverni...
Elgondolkoztam furcsa látogatómon. Pár percig hallgattunk mind a ketten. Végre fölkelt Bódogh Gáspár és szerény köhögéssel igyekezett magára vonni figyelmemet.
- Hát nem tetszik rossz néven venni a kérésemet, ugy-e, báró ur? Nem fogja bántani a feleségemet? Megigéri?
- Szivesen, édes Bódogh ur, itt a két kezem!
- Nagyon szépen köszönöm, - felelt ő meghatottan. - Nem is tudom, mivel háláljam meg...
- Azzal, - mondám, megnyomva a csengetyü gombját, - hogy egy pohár konyakot iszik s koccint velem a felesége egészségére!
Forintos Péter álmélkodva hozta be likőrarzenálomat.
- Igen nagy megtiszteltetés számomra, báró ur - erősködék Bódogh Gáspár.
- Semmi megtiszteltetés! - legelőször is arra koccintunk, hogy a felesége ő nagysága kiábránduljon belőlem...
*
Hát urak, bizony addig koccintgattunk mi ott kettesében, mig Bódogh Gáspár elázott s én is hatalmasan megfeledkeztem az időről. A végén már össze is csókolóztunk, én letegeztem őt, de ő azért tovább méltóságolt engemet. Mámoros fővel folyton a jó feleségéről áradozott és titokban bölcs tanácsokat kért tőlem. Mit tegyen, hogy bánjék vele?
- Jól meg kell őt rakni, koma! - kiáltottam lelkesen. - Mit érsz vele, ha én megigérem, hogy nem bántom, ha azért titokban nem téged, hanem engem szeret?
Bódogh Gáspár ravaszul hunyoritott rám a konyakos üveg mögül.
- Majd kibőjtölöm őt! Visszatörődik, visszaszokik hozzám...
Teli torokkal nevettem a nyilatkozatnak, de aztán a homlokomra ütöttem:
- Koma! - Én megigértem neked, hogy nem bántom a feleségedet, de hát hisz azt sem tudom, hogy néz ki? Kicsi, nagy? Szőke, barna? Mondd meg, mert még akaratlan is bele találok botlani a promenádon...
Bódogh Gáspár kenetteljesen intett:
- Igaza van, méltóságos uram! Itt a képe a tárcámban, mindig magamnál hordom, magammal siromba fogom vinni. - Kinyitotta tárcáját, belecsókolt, azután ünnepélyesen nyujtotta át nekem: - Ilyen szép asszonyt még nem látott a főhadnagy ur.
A fényképre néztem és bevallom, majd hanyatt estem. Pillanat alatt kijózanodtam: igen, csakugyan ő volt, az én fellengős és titkolódzó asszonykám, az, aki Ohnetből idézett nekem szerelmes jeleneteket s akit öt órára vártam magamhoz. Rémülten kaptam az órámhoz: tiz perc hiján öt óra volt!
Bódogh Gáspár szinte aggódva nézte arcom változását.
- Bizony még megkivánja a méltóságos ur!
- Dehogy kivánom! - kiáltám türelmetlenül, - csak most jut eszembe, édes Bódogh ur, hogy valami sürgős dolgom van öt órakor...
A szegény irnok dülöngőzve kelt fel. Én becsengettem Forintos Pétert.
- Ments Isten, hogy zavarni akarnám a báró urat. Csak köszönöm még egyszer, Isten is megáldja érte! Hej, hej szegény feleségem...
Nehezen bucsuzott az istenadta. Rázta a kezemet sokáig... Végre Forintos mégis kisegitette őt. Mikor visszajött, katonásan jelentette:
- Főhadnagy urnak alásan jelentem, öt óra. Parancsolta, költsem fel.
- Szamár, nem látod, hogy ébren vagyok? Aztán még szigorubban tettem hozzá: - Ha most öt órakor jön valaki, tudod már kicsoda...
- Igenis tudom, főhadnagy ur.
- Hát be ne ereszd, mert kiköttetlek, érted?...

KÉT BARÁTNŐ.
A méltóságos ur végre is türelmetlenül pillantott fel iratai közül, - meglehetősen anyagias ember volt, hozzá már ideges is kissé, és sehogy se tudta megérteni az eféle önfeláldozó érzelmeskedést. Letette az iratokat a fekete kávé mellé az asztalra s unottan nézett a feleségére.
- Hát ez már miféle regényes ötlet megint? Blendorffnéhoz akar elmenni? Hát nem tudja kérem, hogy ez egy évekkel ezelőtt végérvényesen kompromittált asszony, akivel egy maga állásabeli korrekt urinő nem állhat szóba? Az ördög tudja, honnan kerül elő megint... hallom, végképp elzüllött, nyomorban van...
- Éppen azért akarok hozzá elmenni, - hisz együtt voltam vele az intézetben...
- Ugyan kérem! Blendorffnét letárgyalta a világ, keresztet rá! Édes Anna, én igazán nem értem magát, - annyi év óta, hogy házasok vagyunk, már csakugyan leszokhatott volna ezekről a szentimentális hajlamokról. Egyszer magyaráztam már magának, hogy az élet nem lirai költemény, hanem...
- Hanem keserü próza, - tudom, ne is mondja tovább! - felelt Anna megadóan hajtva le fejét, - de lássa, akármi történt is Idával azóta, mi egyszer valamikor barátnők voltunk...
- És ez persze ok arra, hogy maga most ujra barátkozzék vele, ezzel a lehetetlen társadalmi állásu asszonynyal! Igazán őrültség...
A méltóságos ur kellemetlenül kacagott. Sok érzéke volt a nagyvilági korrektség iránt és már kezdett bosszankodni.
- Különben, hisz édesanyja is mindig korholta ezért az érzelgősségeért. Engem is figyelmeztetett előre...
- Hagyjuk ezt, - mormogta Anna egy sóhajjal - minek akarja most a szememre hányni, hogy egyszer régen olyan bolondul szerelmes voltam magába?...
- Kérem, kérem! - tiltakozott a férje, pedánsan simára taposva a szőnyeg felkunkorodott szélét.
- Csak azt akartam mondani, - folytatta a méltóságos asszony, - hogy Ida voltaképpen nem is olyan bünös, mint amilyennek hiresztelik.
- Ne mondja? Még védi!
- Igen, ő kijelentette férjének becsületesen, hogy nem szereti többé; kérte, váljanak el. Gyermekük nem volt... Micsoda férfi az, aki még ilyen nyilatkozat után is ragaszkodik férji jogaihoz és tartóztatja azt a nőt, akiről tudja, hogy nem szereti többé?
- Nézet dolga. A házasság szentsége...
- A házasságban szent a szerelem, ami a feleket összekapcsolja!... Nos, a férfi volt az, ki az ostoba botrányt csinálta. Erre Ida elhagyta őt. Utóbb aztán férjhez is ment báró Blendorff kapitányhoz...
- Ha igaz... A törvény nem igen engedhette meg!
- A kapitány otthagyta a katonaságot s azóta meg is halt. Hallgasson meg, elmondok magának mindent részletesen...
A méltóságos ur vette a kalapját.
- Hagyjon nekem békét vele! - mondá kelletlenül - bánom is én, bünös-e, vagy sem: a világ eltörte a pálcát felette s én a világhoz tartom magamat. Igen kérem... elvárom, hogy nem fog elmenni hozzá. Remélem, megértett!
A méltóságos asszony egyedül maradt és elgondolkodva, hosszasan bámult maga elé.
Aféle kénytelen elhizott, csöndes asszony volt, ki élete szürke unalmától elnehézkesedve jóval idősebbnek nézett ki, mint ahány évet a valóságban számlált. Egy álmodozó, regényes lélek, kit józan férje örökké gunyolt, de aki félénk boldogtalanságában sose mert fellázadni... Pedig a harmincadik év körüli „veszedelmes” esztendők alatt eleget szenvedett ám ő is! Sok minden eszébe jutott most, - mennyit imádkozott akkor! A töprengő lelkek megadásával mennyit biztatta magát, hogy hiszen majd elmulnak hamar ezek a fiatalos évek, beállhat öreg asszonynak s akkor majd végre-valahára békessége lesz! Hát a fiatal évek szerencsésen el is multak és ő szófogadóan le is mondott mindenről, de éppen az, amire legfőbbképpen várt, nem következett be. Ábrándjai nem hagyták el, sőt most, hogy megvalósithatásuk perce mindörökre elmult, még fájóbb gyökereket vertek a szivében. Ő, aki a szerelem álma nélkül töltötte el legszebb éveit, ezután se pihenhetett meg: tovább virrasztott boldogtalansága mellett... Haja szürkülni kezdett már s ő még mindig a regényes bolond maradt. Oh, szégyelte ezt gyakran, főleg, ha a tükörbe pillantott!
Az ablakhoz lépett s az őszi délután ködös világánál előhuzta barátnője levelét. Mert Ida csakugyan irt neki; - oh, szerényen és tisztelettudóan csak arra kérte, hogy ha nem esik terhére, szerezzen neki „ösmeretlenebb körökben” zongoraleckéket... Anna látta maga előtt a régi, diadalmas szépségü Idát, kire, mint királynőre ámulattal tekintettek a többi leányok, s ki mellett ő mindig csak a „pisze Annuska” maradt, - és nem tudta elképzelni, hogy ekkorát fordulhatott volna kettőjükkel a világ kereke! Jó szive sugta, parancsolta: menjen el hozzá, keresse fel őt. Mi tagadás, a kiváncsiság is sarkalta, sőt ezenkivül más, homályosabb ösztönök működtek benne, melyeket be se vallott magának. Látni akarta Idát mindenáron: tán hogy egy kicsit önmagáról is beszélhessen vele, - én Istenem, szerelemről az ember ugyis csak olyan valakivel beszélhet szabadon, akivel együtt volt fiatal! Valami jóleső elégtételfélét érzett abban, hogy ő, a boldogság számüzöttje, most megvigasztalhatja a boldogság egy mártirját. Hátha mégis neki volt igaza, a félénknek, az óvatosnak? Feleletet akart egész életére...
Háziorvosuk éppen az időtájt rendelte el, hogy nyolcéves, legkisebb leánya, ki vézna és beteges volt, mint egyébiránt összes gyermekei, - ezután többet járjon a szabad levegőre. A méltóságos asszony a következő napokban maga sétált ki a gyermekkel, de a divatos korzó helyett önkéntelenül is azt a külvárosi negyedet kereste fel, ahol Ida lakását sejtette. Egy napon tétován állott meg a mama a szegényes utca legszegényesebb bérkaszárnyája előtt.
- Ne menjünk be, mama, én félek! - mondá a kis leány.
Annának egy pillanatra a szivébe nyilallott valami. Nem szerette, hogy a kicsike vele van, de aztán mégis győzött benne a vágy, hogy barátnőjét viszontlássa.
- Csitt, egy jó nénihez megyünk fel, - mormogá zavarodottan - ne is mondd a papának...
És sietve vonta a kapu alá.
*
Mégis nagy a nyomoruság szemléletének a hatása: ahogy a méltóságos asszony felfelé ment a lépcsőn a harmadik emeletre és látta a jövő-menő szennyes alakokat, szive sajátságosan szorult el s már-már vissza akart fordulni. Szent Isten, hát ilyen élet a boldogság ára? Nem birná ki, mégis neki volt igaza... Felébredt a kényelemben élő, gazdag dáma benne, feledett minden egyebet s csak arra gondolt, hogy kötelességet teljesitsen, megvigasztalja azt a szerencsétlen barátnőt. Az a szegényember-szag csodálatosan el tudja hervasztani a regényes ábrándokat! Zsebkendőjét arca elé tartva, sietősen haladt végig kis leányával a harmadik emeleti folyosón. A sarokban becsengettek.
Egy feketébe öltözött magas női alak nyitott ki nekik. A szegényes kis konyhában pillanatig szótalanul néztek egymásra. Annát, mint a forgószél kapta el valami nyugtalanság: Ida volna? A nyulánk termet, ha soványra fonnyadt is, mintha az övé volna, de az arc? Pillantása tétován próbált eligazodni a fájdalmas vonásokon... aztán egyszerre felsikoltott. Ő volt az, csakhogy az egykori szépség diadalfénye kialudt szemeiből, - mintha ragyogó napfény után árnyékba került volna az az arc, a megadó alázat árnyékába. Meghatottan borultak egymás karjaiba és sokáig nem tudtak szólni egy szót sem. Maga Anna fogta derékon Idát és vezette be a belső szobácskába. Oh ez a szegénység! Leültek a gyalulatlan asztalhoz, melyen a varrási és egyéb kézimunkák halmaza közepette kis petróleum lámpa égett.
- Oh köszönöm, hogy eljöttél, - zokogott Ida, - eljöttél hozzám, kit senki se ismer többé, aki ekkora nyomorba kerültem! Már ahhoz sincs erőm többet, hogy szégyenkezzem.
- No, nyugodj meg szépen, - látod, azért jöttem, hogy megvigasztaljalak...
Ida feje a vállára hanyatlott, s ő gyöngéden simogatta ezt a sokat szenvedett, fáradt főt. Ki hitte volna ezt valaha? Ő, a „pisze Annuska” került abba a helyzetbe, hogy megnyugtassa, anyáskodóan csititsa az egykor fölényesen büszke Idát! Igaz szivvel sajnálta őt, de nem tehetett róla: valami sajátos elégtétel-félét érzett ebben a percben.
- Istenem, - mormogá mintegy magának, - hát ez a nagy szerelem, a nagy boldogság ára?
- Ez... - fuldokolt Ida, - meg kell fizetni érte keservesen...
A kis leányka félénken simult anyjához és szintén sirni kezdett. A szomoru asszony feleszmélt, össze-vissza csókolta a gyermeket, s aztán maga is megnyugodott kissé. Kezet-kézben tartva jó ideig szótlanul ült egymás mellett a két barátnő.
- Ah, ha tudnád, mennyit szenvedtem!...
- Azt hiszed, - sóhajtott Anna, - mások titokban nem szenvedtek épp annyit?...
- Még neked is lehetne okod panaszra?...
Ida csodálkozva nézett végig barátnőjén. Anna lehajtotta a fejét s keze megreszketett, ahogy habozva kimondta:
- Mondd el, hogy történt?...
Suttogva, titkolódzva kezdtek el beszélgetni. Minden sietős szó közelebb hozta őket: lassankint egymásra találtak.
- Oh, Istenem!... - szólt Ida zsebkendőjét szorongatva, - van-e nagyobb igazságtalanság a földön, mint ahogy bennünket, leányokat, férjhezadnak? Mit tudhatja az a tizenhétéves leány, hogy kibe szerelmes? Nem ismeri a világot, szerelmes a szerelembe, - a legelső emberbe, aki vőlegénynek jelentkezik! A család persze meg akarja fogni a nagy partit, a nénik faggatnak, bebizonyitják nekünk, hogy fülig szerelmesek vagyunk, s ha kételyeink támadnak, azzal biztatnak, hogy „majd megjön a szerelem a házasságban”...
- Oh, de mennyire igazat mondasz! - sugta Anna.
- Ugy-e? Férjhezmegyünk, s aztán egyszerre jön a borzasztó kiábrándulás. Érezzük, mint vesz a boldogság talaja a lábunk alól, de behunyjuk a szemünket, s türelmesen várjuk, mikor jön meg már az a nagy szerelem, amit a nénik megigértek. Kétségbeesett gyöngédséggel borulunk a férjünk nyakába...
- Könyörgünk neki!
- Ő meg unja, nem ért meg...
- Vagy kinevet!... - Anna feje mind mélyebbre hanyatlott és zavarodottan egyre ugy bólintgatott.
- Mentenénk azt a beteg szerelmet... - folytatá Ida lázasan, - de mikor senki se segit! Támaszt keresünk a vallásban...
- A kötelességben...
- Igen a kötelességben! - s ezzel a mankóval tán át is sántikálhatnánk az életen, de mikor érezzük, hogy voltaképp egészségesek vagyunk, s szaladni szeretnénk a boldogság után! Rettegünk arra a gondolatra, hogy...
- Egyszer még szeretni találnánk!
- Igen, igen... s akkor már rendesen későn s van! Hát nem borzasztó: amig választanunk szabad, addig nem tudhatunk választani, mert nem ismerjük az életet, mikor meg választani tudnánk...
- Akkor már nem szabad...
- És minden küzdelem hiábavaló, - egy napon végre mégis meglátjuk azt a valakit, akit korábban kellett volna meglátnunk. Oh, az a perc!
- Az a perc!...
A szomoru asszony pillanatra észbekapott és meglepetve nézett barátnőjére.
- Honnan tudod te mindezt, Annuskám?
- Csak mondd tovább, - sugta Anna.
- Hát te is találkoztál egy ily valakivel?...
Hangjuk még suttogóbbra vált. Anna eltakarta szemeit, mig Ida fájdalmas, fonnyadt arcában pillanatra a régi fény csillant fel.
- Oh, ne itélj el, Annuskám, - mormogta, - szerettem őt! Olyan daliás, olyan szép volt; megvolt benne mindaz, amit a férjemben nélkülöztem...
- Igen, igen...
- Nem kalandvágyból vonzódtam hozzá, hanem őszinte, igaz szivből! Gyötörtem magam, védekeztem sokáig. De hát hiábavaló mindez, el kell jönnie egyszer a döntő pillanatnak...
- Igen, igen...
- Egy délután történt. A félhomályban régóta ültünk már együtt, s reszkettünk a közös veszedelemtől mind a ketten. Egyszer végre megragadta a kezemet, s odaborult a lábaimhoz... Megvallotta a szerelmét. Oh, hogy dobogott a szivem!
- Tudom... nekem is dobogott!
- De azért volt annyi erőm, hogy felkeltem. Hidegen mondtam neki: menjen el messzire, többet sose szabad látnunk egymást... Elküldtem őt.
Anna fuldokolva szakitotta félbe barátnőjét:
- Elküldted... te is? Velem is igy történt egészen. De aztán? - tette hozzá aggodalmasan.
A szomoru asszony arca lázasan derült fel.
- De aztán győzött szivemben a boldogság utáni vágy! Erősebb lett bennem a szerelem minden egyébnél a földön. Leszámoltam a világgal, és...
- Visszahivtad őt?
- Igen, visszahivtam...
Anna két kezébe temette arcát.
- Én nem, - suttogá megadóan - nem mertem... És látod Ida, itt válnak el a mi életutaink. Te szembeszálltál a világgal, én gyáva voltam a boldogságra...
- Én visszahivtam őt! - folytatta a szomoru asszony rajongó mosolylyal és szemei mint valami édes látományban merültek el mult boldogsága szemléletében, - és ő visszajött, hogy karjaiba boruljak. Az a rövid perc, nem felér az száz élet hosszu boldogtalanságával?
- Ez az a perc, amelyet én nem érhettem meg soha!...
- Annuskám, tudtam s megéreztem én akkor előre minden jövendő szenvedésemet, látod, előérzetem nem csalt: megvetve, elhagyatva, nyomorban tengetem életemet, de azért...
- Nem sajnálsz semmit ugy-e?
- Nem! Olykor kétségbeesem, az igaz, de ha esti imám alatt drága halottamra gondolok, azt mondom: ha ujra kellene kezdenem az életet, még százennyi szenvedés árán is, mégis csak őt akarnám szeretni. Legalább éltem és szerettem... Annuskám, mi lelt?
A szomoru asszony szinte elszégyelte magát és szeretettel hajolt oda barátnőjéhez.
- Semmi, - felelt Anna halkan - csak arra gondolok, hogy én meg nem éltem, nem szerettem.
- De hát van más is az életben - magyarázta Ida, - neked van becsületes, előkelő állásod, gazdag házad... - Aztán keserüen tette hozzá: - Van betevő falatod...
- De éhes maradtam a boldogságra egész életemen át!
- Nem szenvedtél, a nyugalom révében éltél...
- És ugyan mondd meg, mi hasznom van e hizlaló békességből?
Ida a sápadt kis leánykára nézett.
- Vannak kedves gyermekeid, azokban gyönyörködhetel.
- Ez az egyedüli vigaszom...
- Bizony, Annuskám, - folytatta a szomoru asszony - a mi kettőnk élete már a visszavonhatatlan multé. A jövő gyermekeinké, azokban keressük tovább az elveszett, vagy meg nem talált boldogságunkat!
Anna érdeklődve fordult meg:
- Hát neked is van gyermeked?...
*
Abban a pillanatban egy göndörhaju, szőke fiucska rontott be a szobába. Piros volt, mint az élet, teli erő, csupa jókedv. A méltóságos asszony össze-vissza csókolta, aztán valami irigy álmélkodással szemlélte sokáig a gyönyörü gyereket.
- No játszatok hát! - unszolta Ida a kis leányt. A két anya nézte őket. Nem szóltak egymáshoz egy szót sem, de abban, amit láttak, minden beszédnél ékesebben benne volt a kettőjük életének a számadása. Ahogy a gyermekek egymás mellé álltak, olyan volt az, mint egy reveláció. Szép volt a fiucska, egy valóságos földönjáró kis Ámor isten, igazi szerelem-gyermek, - mily nyomoruságosnak tetszett mellette a vézna kis leány, penészvirága egy unott szerelemnek! A leányka félénk bizalommal közeledett és játszott volna, de a kis levente szinte megvetően nézett végig rajta:
- Mama, nem játszom én vele... olyan csunya!
Annának könnyek szöktek a szemébe. Ugy érezte, csordultig telt a pohár. Odaborult a szomoru asszony vállára.
- Vigasztalni jöttelek téged, - szólt búsan, - de mégis inkább te vigasztalj engem. Neked volt igazad, nem nekem...

MISS DOLLY ÉS A PAPÁJA.
...Szörnyü meleg volt azon a nyáron Párisban, barátaink mind hüselni szöktek már, ugy, hogy egy juliusi estén szépen magunkra maradtunk a művészkorcsmában: Almirall, meg én. Búsan tanakodtunk, hová meneküljünk a Latin Negyed fullasztó légköréből.
- Tudom már! - kiáltott végre az amerikai gavallér-festő. - Trouvilleba megyünk. Épp most kötött ki ott yachtjával a lakk-király...
- Kicsoda?
- A fénymáz-tröszt főnöke, Hopkins milliomos. Nagy, ösmerős new-yorki társaság van ott most együtt. Remekül fogunk mulatni. Csak bizd rám...
Én nagyot nevettem a „Lakk-király”-nak, sőt még az éj folyamán is párszor hahotázva riadtam fel álmomból. - Szóval, másnap reggel a legdiákosabb jókedvvel ültünk vasutra mind a ketten. Abban a bolond hangulatban voltunk, mikor az ember kacag mindenen, s megismerkedik, sőt örök barátságot köt mindenkivel. Az egész vakációs-vonat mulatott bohém tréfáinkon, s diadalunk teljes volt, mikor a velünk utazó angol vénkisasszonyok társasága végre megbotránkozva szállt ki Rouenban. Egészen mámorosak lettünk fiatalos könnyelmüségünktől, mire Trouvilleba értünk.
A hüs tengeri szellő és Trouville elegáns zürzavara tán kijózanithattak volna, de nem igen értünk rá: az az amerikai fiatal ember, ki a vasuton várt, még nálunknál is jobbkedvünek látszott és már messziről kurjongatva hirdette, hogy a társaság türelmetlenül vár bennünket. Főleg azt a „magyar fiatal embert”, akiről Almirall azt sürgönyözte, hogy majd megtanitja a new-yorki leányokat a hires „bécsi keringőre”... Kacagva hajtattunk a Cursaal pompázatos épülete elé.
A közönség, mint rendesen, nagy tömegekben járt-kelt a terraszokon, de most még Oterónál, sőt a játékbanknál is jobban érdekelte őket az a hirtelen idecseppent milliomos társaság, mely nem törődve senkivel, amerikaias kiméletlenséggel foglalta le a Cursaal egyik nagy szalonját és mulatott kénye-kedve szerint. Az emberek bizonyos tisztelettel mutogattak a parttól némi távolra horgonyzó aranyos-fehér yachtra, amelyen a Lakk-király ideérkezett... Áthatoltunk a kiváncsiak sokaságán, s benyitottunk a külön szalonba. A „Pas-de-quatre” tánc zenéje egyszerre abbamaradt, - a tarkaatillás cigányok valahogy rámismertek, s lelkes üvöltésekkel gyujtottak rá a Rákóczira. A táncolók pár pillanatig tovább akarták járni a keringőt az uj muzsikára, de aztán abbahagyták és ők is lelkesen üdvözöltek bennünket.
Soha káprázatosabb báli képet nem láttam. Volt ott vagy tizenöt leány és husz gavallér, kik mindannyian azzal a vidor nyiltsággal jöttek felém, melylyel az amerikaiak a barátok barátait üdvözlik. Oh, de bájosak voltak ezek a tengerentuli leányok! Az angol asszonyok antikszerüen nemes arca és erőteljes termete szobrászilag szebb lehet, de ez a merev szépség messze elmarad az amerikai nők impresszionista könnyedsége, szabadon csapongó, szeszélyes bája mögött. Mintha volna bennük valami az ős lakó indiánok kiszámithatatlan merészségéből...
Igaz, az amerikai nők egészen mások Európában, mint otthon: otthon megvan nekik is a maguk szigorubb etikettjük, de ha ide átjönnek hozzánk, bizonyos megvető szabadossággal rázzák le magukról e láncokat és kedvtelve tüntetnek emancipált lényükkel. Ezek a leányok, kik még a nevemet is alig tudták, olyan pajtáskodó bizalmasan beszéltek velem, mintha gyerekkoruk óta ismertem volna őket. Vittek a táncba, hogy végre-valahára megtanulják azt a „hires bécsi keringőt”... Én már szerettem volna tisztába jönni, hogy melyik a legszebb közöttük, de a szakadatlan széditő forgolódásban még ehhez sem jutottam hozzá. Fogalmam sem volt róla, kikkel táncolok. Mikor pár percre pihenőt adtak, ezer kérdéssel ostromoltam egyszerre a kacagó Almirallt.
- Látod, - sugta - azt a kopaszodó szőke fiatal embert, azt a vastagot? Hát ez egy osztrák herceg, aki utolsó forintjával eljött Párisba, hogy az amerikai társaságban nagy pártit csináljon. Nézd, hogyan nevetik a leányok!
- Hát nem kell nekik?
- De nem ám! Mióta a Mackay leánya olyan csufosan elvált Colonna hercegtől s Castellane marquis még csufosabban megverte a lóversenyen a feleségét, azt a Gould-leányt, azóta nem sokat adunk a kontinentális hercegekre... Nézd, ahol ni egy másik, az a fekete spanyol gróf! Ez is milliomos leányt akar...
Hát sok volt a milliomos azon a bálon, annyi, hogy ezek a leányok a végletek törvényeinél fogva ismét olyan mesterkéletlenül kedvesek voltak, mintha krajcárnélküli szegény teremtések lettek volna. Legalább velem szemben, aki nem léptem fel hozomány-vadászi igényekkel. A tánc volt a legnagyobb gyönyörüségük s a legbolondabb ötletekkel fejezték ki hálájukat, amért a „felemelős keringőben” olyan széditő gyorsasággal repitettem őket tova.
- Mister... - csacsogá az egyik negédes amerikai nyelvén - hogy is hivják önt?... No mindegy, ugyse tartanám meg a nevét... Látogasson meg!
- Tán a Hôtel de Paris-ban?
- Nem, jőjjön el hozzánk Floridába...
- Dehogy! - vágott közbe egy másik táncosnőm - ön velünk jön San-Franciscoba...
- Hallgassatok már! - kiáltott egy harmadik, karomba öltve a magáét - én tudom, hogy önök, európaiak nem szeretnek utazni. Jőjjön hát mi velünk egy kis kirándulásra, elmegyünk Pétervárra, onnan pár napra Athénbe, - jó? Igy szépen ebben a kis Európában maradunk...
Tán még tovább is szőttük volna ezeket a kalandos terveket, de éppen e percben félbeszakitotta beszélgetésünket egy lelkes kiáltás: „A yachtra!... holdvilág van, ne töltsük itt az időt, menjünk ki a tengerre!...”
Mielőtt észbekaphattam volna, már is örvényben sodort a kijárat felé a leánysereg.
- Igen, majd tovább táncolunk a hajón! 
A kisbőgős bizalmasan a fülembe sugta:
- Csak aztán, nagyságos ur, valami olyan... rókaforma halat ne fogjunk a tengeren!...
- Ne busulj, - biztatám - ha megfogjuk, majd visszavetjük a tengerbe...
Az ajtóban Almirall meglökte a könyökömet. Oda néztem: utolsónak akkor kelt fel a tulsó sarokból egy rosszkedvü, vagy tán inkább szomoru öreg ur. Szinte dühös lettem rá.
- Te, - dörmögtem - ezt a vén madárijesztőt hagyjuk itt! Minek rontsa a kedvünket?
Hanem ugyanebben a percben egy csodaszép lenge teremtés sietett az öreg urhoz, szeretettel cirógatta meg és valamit sugott a fülébe. Tán arra kérte, hogy ne haragudjék és biztatta, tartson velünk...
A tolongás közepette egy pillanatra csodálkozva álltam meg. Most végre hát megtudtam, ki a legszebb, ki az igazi bálkirálynő! Ő volt az, ez a babaarcu, aranyhaju, kékszemü teremtés. Egy valóságos mesebeli jelenés, mint amilyeneknek a tündérleányokat képzeljük. Megfogtam az Almirall karját.
- Ne bántsd! - sugtam - az ő kedveért csak hadd jőjjön velünk a vén madárijesztő! Kicsoda ez az angyal?
- Kicsoda? - kacagott barátom. - Hát a hires szép Dolly!... Az a vén meg maga a Lakk-király...
A part felé siető társaság elszakitott bennünket egymástól és én nem hallottam többet a szavát. Hát ez a Lakk-király? - gondolám vigan - soh’se árt a háziurat ismerni! Hanem amilyen szép Dolly, bezzeg annál savanyubb egy szerzet a papája! No mindegy... - Alig vártam, hogy a csónakokból kiszálljunk s a yachtra érve a bájos leány közelébe férkőzhessem.
*
Ha eddig is vigan voltunk már, ezután kezdődött el csak istenigazában a farsang a tengeren. A gyönyörü yacht ott uszott a tükörsima vizen, a hold káprázatában s mögöttünk észrevétlen maradt el az ezer villanyfénytől ragyogó trouville-i part. Ahogy igy távolodtunk a földtől, a kisbőgős bizalmasan ismét a fülembe sugta:
- Csak aztán el ne sülyedjünk, nagyságos ur, - érzem, lehuzza a hajót az a sok millió, akit a Subick-Király itt a fenékben magával cipel...
- Ne félj, - vigasztalám - nem krajcárban van, hanem bankóban...
Mialatt az ifjuság huszonötszámra nyittatta fel a pezsgőspalackokat egyszerre, s ilyen üdvlövésekkel köszöntötte az elhaladó éjjeli halászokat, - azalatt én végre a szép Dollyhoz kerültem. Ott ült egy kötélcsomón a hajó orrában és merengő szomorusággal bámult bele a hold káprázatába. Csodálkozva szólitottam meg.
- Nem, - felelt ő, végigsimitva homlokát - nem vagyok szomoru, csak egy pillanatra elfelejtettem vig lenni...
Láttam, hogy mihamarább el kell kezdeni az udvarlást, mert a vetélytársak már veszedelmesen kezdtek közeledni ismét. Sietségemben igy kiáltottam fel:
- Mondja, az Istenért...
- Mit?
- Hogyan lehet valaki ily szép!...
Dolly e szokatlan nyitányra felkacagott.
- No lássa, csak ezt akartam! - mondám - mert, ha lehet, még szebb, mikor nevet.
Dolly bizalmatlan kacérsággal pillantott rám; körülnézett, aztán halkan kérdé:
- Tetszem önnek? Mondja, mit szeret rajtam?
Láttam, évődni akar velem.
- Mit szeretek magán? Hát azt, hogy olyan igazi leány, - az ideálja a leánynak!
- Maga rossz ember, - mormogta felkelve - eh, ne filozofáljunk tovább, ha gondolkodni kezdek, mindjárt elszomorodom.
- De miért? - sürgetém.
- Legyünk vigak, táncoljunk! Tanitson meg engemet is arra a bécsi keringőre...
Elkiáltottam magamat s a következő percben már rázenditették a cigányok. A klarinétost felküldtük az árboc tetejére... az egész ifjuság lejtett már, mikor Dollyhoz léptem.
- Csak egy percre várjon még, - sugta - lemegyek az öreghez...
- Igen, - kiálták a barátnők, - csak hadd menjen le a „papánkhoz”... Ugyis magában van odalent.
Lementünk a fényes szalonba. A farsangos jókedv közepette az öreg milliomos csakugyan egymaga ült az asztalnál és tenyerébe hajtva fejét bámult maga elé. Dolly megint megcirógatta a fejét, mire ő hálásan pillantott fel rá. Azután jóakaróan intett neki, hogy csak menjen, mulasson.
- Nem haragszol?... - kérdezte táncosnőm, s csakhamar ismét felfutott a lépcsőn. Én megsajnáltam a szegény öreg papát, s pár pillanatra mellé telepedtem. Hogy felviditsam, kis whiskeyt töltöttem üres poharába.
- No, bácsi, koccintsunk, sohse halunk meg!
A milliomos változatlan komolysággal nézett rám, s egy szót se szólt.
- Ugyan mit akar? - gondolám, eh, az ördög vigyen el!... - És felmentem táncolni.
Még pár pohár pezsgővel lemostam magamban a papa savanyu emlékét, s aztán szilajon merültem bele a keringő mámorába. Szörnyen kezdett tetszeni nekem ez a leány, s ahogy a tánc forgatagában hozzámsimult, ugy éreztem, e holdas éjen bolondul beleszeretek valakibe. Amint olykor kitértünk a szintén eszeveszetten lejtő többi pároknak, meg-megszoritotta a kezemet. Véletlenül történt-e? Nem hihettem, érzésem azt sugta: neki is megdobbant a szive.
- Miss Dolly! - kiáltám lihegve a keringő végén, - ön istenien táncol!
- Miss Dolly! - ismétlék valamennyien és mintegy gratulálni köréje sereglett az egész társaság. Ahogy a gavallérok megint körülvették imádottamat, felszállt a féltékenység ördöge bennem.
- Jőjjön, - mondám, kihivóan nézve a többiekre, - menjünk a hajó elejébe, mi ketten ott fogunk táncolni...
Karonfogtam és vittem magammal. Almirall valahonnan hirtelen előkerült, s a fülembe sugta:
- Ne udvarolj olyan nagyon Dollynak, az öreg Lakk-király nem szereti.
- Eh, mi közöm az öreghez! - kiáltám vérszemet kapva - inkább örüljön, hogy kurizálnak a Dollyjának...
Odavittem a szép leányt a hajó elejére. De bizony nem igen táncoltunk többé. Melléje ültem a kötélcsomagra, s szenvedélyesen ragadtam meg a kezét. Nem tudom, mámoros voltam-e, vagy mi, de azt éreztem, most eldül életem sorsa. Bolond egy pillanatom volt, meg voltam győződve: itt a nagy perc, szeretem ezt a leányt és neki mindörökre enyémnek kell lennie...
- Miss Dolly, - suttogtam, - szeretem önt!... Jőjjön, meneküljünk el messzire, legyünk boldogok, nagyon boldogok...
Keze reszketni kezdett az enyémben.
- Oh, ne beszéljen a boldogságról, nem leszek én boldog, soha... - Megdöbbenve nézett körül.
- Nos, mitől fél? - folytatám indulatosan, - ettől a sok közönyös, idegen embertől? Mi köze a mi boldogságunknak ő hozzájuk? Galád ellenség valamennyi, eltiporjuk őket, parancsoljon és végzek velük...
Felszöktem helyemről. Ő szomoru mosolylyal tartóztatott.
- Ugyan, minek bántaná a vendégeinket? Akadhat itt olyan, akit szeretek, akit sajnálnék...
Lesütötte szemét és halkan hozzátette:
- Találjon valami más, szelidebb módot arra, hogy én... boldog lehessek!
- Várjon meg itt, - mondám határozottan. S azzal otthagyva Miss Dollyt a holdfényben, a táncolók sokaságán át a yacht-szalon lejárata felé siettem. Más, szelidebb módot akar? - gondolám - nagyon egyszerü: végre valahára rászánom magam a nagy lépésre, - beszélek a papájával...
*
Kicsit ingadozva mentem le a rézveretes lépcsőn. Felülről szilajon hallatszott le a zene szava s a táncolók dobogása, de idelent minden csöndes volt. Az előszobában haptákban állottak a szolgálattevő stewartok. Bent a szalonban, mint az előbb, egymaga ült az asztalnál az öreg milliomos. Csakhogy most mind a két tenyerébe támasztotta bele a fejét és még komorabban bámult maga elé. Észre se vett, - én nem tudtam, hogy kezdjem, hát csak mellé ültem és megcsörrentettem poharát.
- Ne busuljon, bácsi! Inkább hallgasson rám.
Lassan vetette fel szürke szemeit és fáradtan nézett rám.
- Hogy is mondjam? - kezdtem, - izé... házasodni szeretnék!
- Házasodni? - ismétlé a milliomos halkan. Aztán megcsóválta a fejét és egy nagyot sóhajtott.
- Ugyan ne mondja olyan kelletlenül, - folytatám - hisz ön is volt egyszer boldog férj fiatal korában...
Kissé elhalaványodott s köhécselni kezdett. Fürkészően nézett rám.
- Hogy rövid legyek, - mondám - szeretem Miss Dollyt s ő is szeret engem. Egymás nélkül nem élhetünk! Megkérem öntől a leánya kezét...
Az öreg ur hirtelen hanyattvetette a fejét.
- Dolly kezét? - kérdé alig halhatóan.
Siettem megnyugtatni őt:
- Kérem, semmi rosszat ne gondoljon felőlem, - a leányát akarom csupán s nem az ön millióit...
- A leányom kezét? - ismétlé ő s hangja remegett, - nem adhatom oda...
- De miért? - kérdém felkelve.
A Lakk-király egy pillanatig csak bámult maga elé. Arca fájdalmas vonásai vigasztalanul szomorura váltak.
- Mert, - mormogta eltakarva szemeit - mert... nem a leányom, hanem a... a feleségem...

SZENT JEROMOS KOMMENTÁRJAl.
November 3.
...Sikerült megszöknöm a táncteremből, - oh csakhogy végre itt vagyok az én fehér szobácskámban! De még most is reszketek az izgatottságtól. Nagyszabásu tervet dolgoztam én ki erre a szökésre: előre elcsentem a mama szobájából az antipirines dobozt, hogy utólag azt mondhassam, borzasztó főfájásom volt s az egész házban nem találtam antipirint! És nem is vett volna észre senki, ha az én drágalátos Etta nővérem menekülésem pillanatában rajtam nem felejti a szemét. Épp pedánsul járta Boszton Pistával az egyedül üdvözitő kaszinói minta-keringőt, mikor hirtelen megállt s felkacagott: „Nézzék csak”, - mondta elég hangosan, - „Stefanie szökik! Nem kurizálnak neki, hát ő megy kurizálni. Tudom is kinek: a naplójának!”... A fiatal emberek utánam futottak, én elpirultam. Eh, bánom is én. De Ettától nem volt szép, - mindig azon van, hogy megszégyenitsen. Szerencse még, hogy ikrek vagyunk s nem mondhatja, hogy én vagyok az öregebbik! Akkor csakugyan nem volna maradásom a háznál. Arról nem beszélek, hogy csinosabb-e nálam, - mindenesetre tetszetősebb és divatosabb, de én, őszintén szólva, nem vágyódom erre az ő dicsőségére. Én csöndesebb és komolyabb vagyok s nem tehetek róla, hogy nem tudom megtanulni ezeknek a pesti fiuknak a piknik-zsargonját. Én csöppet se találom mulatságosnak e hozzánk ránduló kaszinói ifjuságot. Egész külön bolond nyelvet beszélnek s azon mulatnak, hogy az ember nem érti meg őket. És a tánc se mulatság többé: örökké oktatnak és szidnak bennünket, falusi libákat. Boszton Pista a keringőben zsarnokoskodik, Bajnok Jenő pedig a csárdásban. Ez utóbbi a barátjait csak „gólyák”-nak szólitja, bennünket pedig „gólyanőknek” tisztel és akármit mond neki az ember, mindenre azt feleli: „nekem mondja, néni, a mesternek?”... Vajjon mit jelenthet ez? Megkérdeztem tőle, de ő erre is csak ugyanazt felelte... Eh, hadd csufoljanak, jobb szeretem én az én „romantikus unalmamat”!
Hát nem volt szép Ettától, - tudom, nem illik bosszuállónak lenni, de „neheztelési könyvemben” megint egy vastag vonást huzok a rovására. Neki és a Miss-nek, (vagy ahogy az inasok hivják: az ángolna kisasszonynak) van ott a legtöbb és legvastagabb vonása. Az ő kettőjük érdeme most is, hogy a kastély igy fenekestől föl van forditva s oda a falusi nyugalmunk. Ők bolonditották el a papát, hogy ezt a Hubert-napi fényes bált adja s ezzel kapcsolatban a bécsi lord-familia tiszteletére ezeket a nagy angolos vadászatokat rendezze. Na hiszen a papának se kellett több: „hadd lássa meg már egyszer a vármegye, hogy kell a korrekt angolos életet megvalósitani a vidéken”... Ujra butoroztatták azt a sok vendégszobát s most csak ugy dül hozzánk a temérdek ismerős. A toronyra, ahol a lord-család lakik, angol zászló van felhuzva, a billiárdra csupa angol lap van kiteritve, s nemcsak az inasok, hanem a hajtók is yes-elnek. „Bizony hugom”, jegyezte meg Katholnay Muki bácsi szomoruan, - „legközelebb már a kutyáitok is angolul fognak ugatni”...
Különben ez mindig igy van nálunk, - ahogy szegény mama mondja, a papának mindig szüksége van arra, hogy valami végletbe beledolgozza magát. Pár évvel ezelőtt minden francia volt nálunk: konyha, gouvernante, regények, ujságok, minden! Akkor Ettát is még Henriette-nek hivták, bezzeg most már Harriet a neve s csak angolul levelez. Szerencsére az én nevemmel nem bir a papa anglomániája. Én egyébiránt gyülölöm a „Stefanie” szót és hosszas veszekedés és sirás után a minap kijelentettem, hogy a „Fanny” nevet veszem föl. Nosza azóta, ha a székeken ott feledem a zsebkendőmet vagy a könyveimet, mindig azt kiáltják utánam: „Fanny hagyományai!”... Jó, csak gunyoljátok ezt a drága, szép könyvet, én e sok divat közepette magyar leánynak maradok s jobb szeretem a Kármán érzelgősségét azoknak a francia regényeknek a realizmusánál, melyeket Etta anglomániája dacára titokban olvas...
Drága naplóm, mondd, mi lelt engemet? Miért szöktem meg ugy a bálból? Hozzád jöttem, egyedüli barátomhoz és most nem tudom, mit sugjak meg neked. Pedig jó vagy te, bizom benned, mert nem adhatod tovább a titkaimat. Oh, bárcsak minden pergő nyelvü leány naplót irna, akkor nem volna annyi pletyka a világon!... Báli ruhámban ülök itt asztalkám előtt, felveszem belépőmet, mert fázom. Olyan borzongató édesen hat el hozzám a távoli keringő szava!... Nem tudom, mi bajom, de telve vagyok bánattal és epedéssel, gyötrő várakozással. Drága naplóm, mondd, nem vagyok-e tán szerelmes? Jaj, megijedek ettől a szótól, - szivdobogva nézek körül, s kérdem hangosan: kibe?... Pillanat mulva persze megnyugszom, s aztán szégyenkezve hajtom le a fejemet: szerelmes vagyok, igen... de még nem tudom, kibe! Örüljek-e neki? Még nem vett testet bennem az eszmény, még szabadon rajonghatok hősömért, kit képzeletem festett regényesen szépre magamnak. Eljösz-e végre daliás hősöm, hogy engem szeressél? Óh, félek tőled... ha eljösz, csak arra kérlek, ne ábrándits ki nagyon abból az eszményből, mit rólad alkottam magamnak! Megyek, - sugd meg nekem, merre keresselek...
Önkéntelenül a báli képre gondolok, s vigan felkacagok. Itt keressem hősömet, ebben a társaságban? Kedvtelve gunyolom magamat azzal, hogy egymásután képzelem bele az itteni gavallérokat imádott hősöm, Lancelot fegyverzetébe. Dodoról nem szólok, ő mindig kedves, s csak asszonyokkal foglalkozván, tudom, hogy nekem, mint leánynak, nincs mit tartanom tőle... de hogy festenének ebben a daliás páncélban a többiek? A hetyke Rádern Gida, a rikácsoló Frech Aladár, a görhes kamarás Dághy Viktor, vagy az angolul hallgató sportember, Blendorff báró? Micsoda nevetség! Ki van még? Igaz... Zoltán, de mily különös, miért szólitom ezt az idegen urat igy egyszerüen Zoltánnak? Hisz alig beszéltem még vele pár szót. Látom magam előtt, amint a kandallóhoz támaszkodva nézi a férfias eleganciáju sporthölgyet, Blendorffnét. Iharossy Zoltán szép fiu, lehet ugy huszonnyolcéves, - magas, komoly, s valami költői szomoruság van nagy, sötét szemeiben. Ugyan mi baja lehet? Pillanatra behunyom a szememet, hogy annál jobban láthassam őt, aztán szinte nyugtalanul ugrom fel: nini, Iharossy Zoltánnak nem állana rosszul a Lancelot hősi fegyverzete! Látom őt benne, - határozottan jobban festene igy, mint frakkban. Eh, de micsoda ostoba képzelődések ezek! Iharossy is csak olyan snob, mint a többi, hisz különben nem volna szerelmes abba az angolosra kivasalt és kilakirozott Blendorffnéba. Feküdjünk le!... Utólag még ide kell irnom valamit. Nagy bünt követtem el. Esti imádságom kellő közepén arra gondoltam: „vajjon kivel táncol most Iharossy?”... Amen. Jó éjszakát.

November 5.
Semmi ujság. Csak a társaság kezd jobban tagolódni, kialakulni. A napi vadászatok után este felé kezdődik a flirt, s az urak általában három hölgy köré csoportosulnak. Boszton Pistáék Ettával bomlanak, a többiek pedig a Gorszky Ida és a Blendorffné táborában oszlanak meg. Ez a két nő, ugy látszik, halálosan gyülöli egymást; ugyancsak küzdenek az elsőségért. Blendorffné képviseli Londont, körülötte vannak az öreg Lord, a papa, Dághy, no meg természetesen Iharossy. Gorszky Ida viszont Párist igyekszik megvalósitani a maga udvarában. Dodó, Rádern, a két lord-fiu, meg Frech Aladár kacagnak körülötte, de tán legszerelmesebb belé a hallgatag Laborczy Béla. Azt hiszem, Ida fogja elvinni a pálmát a küzdelemben; az ő udvara egyre nő. Hát könnyü neki, - párisiasan csinos, festett haju, szőke teremtés, telivér jukkermenyecske, azonkivül még elvált asszony is. Sok előny ez egyszerre! Én kevéssé ismerem őt; hozzám nagyon szives, mert egy gavallért se veszek el tőle. Azt hiszem, nincs sok szive.
Ma este ismét hosszasan megfigyeltem Iharossy Zoltánt. Bevalljam? Kissé dobogott a szivem... Oh, milyen hűségesen ült ott Blendorffné mellett! Pedig alig váltanak csak egy szót is, - ugy látszik, ez az igazi szerelem. Vajjon mit szerethet ezen a divatbábon? Megszólitottam:
- Milyen szomoru maga! Miért nem csatlakozik inkább Idához, ott legalább felvidulna kissé...
- Nem lehet, - mormogta busan.
- Miért? Persze, mikor valaki olyan szerelmes...
Elmosolyodott s aztán némán nézett rám egy darabig nagy, sötét szemeivel.
- Maga jó leány, - szólt végre - tudja mit, legyünk jó barátok!
Én, bevallom, elcsodálkoztam, hogy ennyire nem csinál titkot Blendorffné iránti vonzalmából. Megint tanultam valamit: mégis csak nagyon indiszkrétek a férfiak!... De mindazonáltal nem tudnék haragudni Iharossyra. Megbarátkoztunk, nagyon kellemesen elbeszélgettünk. Miről? Minek irjam le, mikor elalvás előtt ugyis még százszor is át fogom gondolni szavait?...

November 6.
Csitt!... Ma olyan titokzatos és kalandos valaminek jutottam a nyomára, hogy reszket a toll a kezemben, ahogy leirom. Ha titkos irást tudnék, okvetlen azzal jegyezném föl... Hogy is történt hát? Ma pihenőnap volt s a társaság nem tudva mit csinálni, a délelőtt folyamán felfedező-utra indult a kastélyban és sorra járta annak régi zugait. Én Blendorffné mögött Iharossyval haladtam s mikor az öreg bástya könyvtárszobájából kifelé indultunk, kissé hátramaradtam. Vajjon észreveszi-e Zoltán? - kérdeztem magamtól, - s vélem marad-e?... De nem maradt vélem, vissza se fordult, csak ment Blendorffné után. Leirom őszintén: igen elkeseredetten maradtam magamra a boltives, ódon teremben. Menekülni akarva a vigasztalan jelenből, gyermekéveimre gondoltam vissza, mikor még a jó nagypapa lábainál játszadoztam itt az öreg foliánsok közt. A nagypapa igen tudós ember lehetett, onnan gondolom, mert még a papa is félt tőle és még ma is önkéntelenül lábujjhegyen megy el a könyvtár vasajtaja előtt. Itt dolgozgatott ő s csak engem türt meg maga mellett. Micsoda szörnyeknek tetszettek nekem akkor régen ezek az óriási földgömbök és fizikai gépek! Mennyi rémmesét képzeltem el hozzájuk, de a könyvekhez is! Kötésük szerint szerettem őket, vagy féltem tőlük. Szerettem például az aranyos és fehér költőket, Schillert, Goethet, Racinet, de valósággal rettegtem az alant álló, vaskos, fekete kodexektől. Főleg attól az egytől ott a sarokban... a „Szent Jeromos kommentárjaitól.”
Gondoltam, annyi év után megnézem most még egyszer ezt az öreg könyvet. Odamentem, de ime, ahogy kihuzom, egyszerre csak kiesik belőle valami papiros a földre. Felveszem: egy darab egészen modern levélpapiros, - szinte éreztem rajta, hogy ezt most egy negyedórával ezelőtt csusztathatta be valaki a kodex lapjai közé. Kinyitom: egész friss rajta az irás... Szivem ugy kezdett dobogni, hogy alig tudtam elolvasni: „Imádott angyalom, csak annyit, hogy szeretem magát, szeretem, s meghalok egy csókjáért! Micsoda nagyszerü eszme is volt ez magától, hogy ittlétünk alatt ebben az öreg kodexben levelezzünk! E vadász és báli sokadalom közepette, hol pillanatra se lehetünk nyugodtan, a jó Szent Jeromosra bizom szerelmem titkát, hozzá fohászkodom: inditsa könyörületre irántam szeszélyes szivét. Csak egy csókot, - mondja, nem láthatnám egy percre a sötét folyosón este, vagy tán biztosabb volna, ha szobájába besurrannék? Oh, irja, mondja, bizonyitsa, hogy szeret...”
Nekem a fejem kábult: szobájába akar besurranni?... De minek? Persze, hisz egy csókot akar tőle, maga mondja. De ki irja ezt és kinek? Tovább olvastam: „elferditettem irásomat, amint látja, - még ha rátalálnak is e levélre, nem jönnek rá titkunkra...”
E percben siető lépteket hallottam kivülről. Csak annyi időm volt, hogy a levéllel együtt visszaállitsam Jeromost a helyére. No, most tán megtudok valamit!... Óvatosan, mint egy tolvaj ki lép be? Nem más, mint Gorszky Ida!... Pillanatra meghökkent, el is pirult.
- No, mit csinálsz itt, kicsikém?
- Semmit... keresem a társaságot.
- Én is, aranyom! Csak eredj előre, megyek, utánad.
Ügyetlenül kisompolyogtam. De nem hagytam ám magam csak ugy könnyen lefőzetni! Tudtam én, hogy van ott egy rozsdás lyuk a vasajtón... meglestem Idát s láttam, mint huzza ki a levelet az öreg könyvből, s mint csusztat a helyébe egy másikat... Alig vártam, hogy egy alkalmas pillanatban visszasurranhassak a könyvtárszobába. Csakugyan egy másik és sokkal rövidebb levél volt Jeromosban, - ismertem az Ida irását, de magam is elcsodálkoztam, hogy milyen gyakorlottan tudta elferditeni betüit! Sebtiben futottam át a kusza sorokat: „Kedves barátom, miután maga olyan kiváncsi és türelmetlen, hát jó, leirom ezt a szót: szeretem magát, és egyszersmind bevallom, hogy most már magam is szivesen megadnám magának a kért csókot. Tán nyilik is majd alkalom, de most egyelőre semmi vigyázatlanság, semmi kalandos terv! Mit gondol? Én tisztességes asszony vagyok! Irjon a mondott időben mindennap: irja, hogy szeret. Szeretem hallani”... Alig tudtam tovább olvasni, - látatlanban is már sajnálni kezdtem az Ida áldozatát. Oh, de borzasztók is ezek az asszonyok! Megfogadtam, hogy nem leskelődöm többet erre a szerelemre, aztán menekültem...

November 10.
De hát kicsoda az Ida imádója? Még ma is ezen töröm a fejemet... Hiába fogadtam meg, hogy nem nézek bele többet Szent Jeromosba, nő vagyok én is, győzött bennem a kiváncsiság s belopództam a könyvtárszobába mindjárt másnap. Folyik a levelezés és én elolvastam az utolsó négy napnak mind a nyolc levelét! Csak azon csodálkozom, hogy kémkedéseim közepette nem találkoztam többet Idával, még kevésbbé pedig rejtelmes imádójával. Roppant óvatosak lehetnek...
Mi e levelek tartalma? Könyörgések, sürgetések a férfi részéről, kábul a fejem, még a szivem is dobog, ha forró vallomásaira gondolok, pedig sokat nem is értek belőle, Ida részéről pedig kacér játék és ernyesztő hitegetés. Oh, hogy bámulom őt esténkint! Micsoda szinészi tehetség, hány embert bolondit el egyszerre!... De hát ki a levelező? Sorra veszem udvarlóit: se Rádern, se Frech Aladár nem tudna ilyen epedő szerelmes lenni, Dodóról meg sejtem, hogy nem töltené ilyen bizonytalan problémákkal az idejét...
Csak Laborczy Béla lehet. Ő napról-napra busabb és már lassankint olyan alakká növi ki magát Ida mellett, mint Iharossy a Blendorffné oldalán. Ma este végre megszólitottam Laborczyt:
- Szerelmes, ugy-e?
Ő rám nézett, aztán nyiltan megmondta:
- Az vagyok...
Megint egy tanuság: hiába, nincs diszkrét férfi a világon!... Vigasztaltam őt, ahogy tudtam, de a levelezésről még ma nem szóltam neki.

November 11.
Beteg vagyok, nem tudok hosszan irni, csak röviden vetem papirra a rettenetes fölfedezést... Oh, árulás, gyalázat! Drága naplóm, még neked se vallottam meg, és voltaképp magam is csak most látom, hogy az utóbbi napok alatt mennyire mentem Iharossy iránti rokonszenvemben, gyöngeségemben... Olyan álmodozó édesen tudtunk beszélgetni együtt. Oh, a rossz ember, rászedett engem, egy szegény hivő, fiatal leányt! Mert hisz nem Laborczy az Ida imádója, nem, nem!... Elmondom, hogy történt.
Előrebocsátom, hogy a két versenyző asszony udvara közt már akkora az ellentét, hogy a Blendorffisták már alig beszélnek többet a Gorszkystákkal. Dodo tréfásan szitja viszályt, de mégis kellemetlen a dolog és én ma este szokott beszédünk alatt szóltam is Iharossynak:
- Nézze, tudom, hogy maga másba szerelmes, de menjen át már egyszer Idához, udvaroljon neki is egy kicsit...
Felkacagott.
- Dehogy megyek!
- Nézze, tegye meg. Amióta itt van, még ugy se szólt hozzá egy szót sem...
- De minek, mikor itt magával olyan kellemesen beszélgethetek?
Rámpillantott, töprenkedve, bánatosan, mintha küzdött volna magával. Én boldog voltam... Csakhamar azonban általánossá lett a társalgás. Az Isten tudja, hogyan, a védőszentekről kezdtünk beszélni és mindegyikünk elmondta, hogy ki a patrónusa. Végre Iharossy is megszólalt. Szokatlan hangosan jelentette ki:
- Az én védőszentem Szent Jeromos, igen, hölgyeim, szokatlan patrónus, ugy-e?...
Aztán egészen váratlanul átkiáltott a szalón tulsó sarkában székelő másik táborba:
- És az öné, nagyságos asszonyom? Tán az öné is Szent Jeromos?...
Pillanatra találkoztak a szemeik. Iharossy szenvedélyes komolyan nézett, Ida kedvetlenül. Végre elnevette magát a szőke asszony.
- Oh, nem!... - És halkan hozzátevé, de én meghallottam: - „már nem... Ez a Szent Jeromos csak kellemetlent hozhat az embernek, ugy-e, Dághy?”...
Én azt hittem, a villám ér. Alig tudtam tisztességgel kitántorogni a szalonból. Ah, hát nem Laborczy, hanem Iharossy az Ida imádója! Bezárkóztam szobámba és most vad gyönyörrel huzom meg a pennát: gyülölöm, megvetem őt!... Szinte undorodom tőle; a leány büszkesége háborodik fel bennem, hogy is lehet egy férfi ilyen komolyan, ideálisan szerelmes egy asszonyba, (pláne egy elvált asszonyba), aki már másé volt? Dodo egy multkori odavetett megjegyzése jut az eszembe, szégyenlem leirni, de azért mégis leirom: „bizony, olyan az, mint mikor valaki nem uj ruhát vesz, hanem másnak a viselt frakkját huzza fel...” Az ilyen komoly szerelemre csak nekünk, lányoknak van jogunk, hisz úgyis annyian vagyunk!... De hallottam az Ida feleletét, ugy kell neki! Ez az én elégtételem. De mit ér ez nekem? Sírok, sírok...

November 12.
Ma nem szóltam hozzá.

November 13.
Ma sem.

November 14.
Ma is megnéztem Szent Jeromost. Ida már két nap óta nem felel az Iharossy sürgető leveleire. Ugy látszik, végképp szakitani akar vele. Este a szalonban Zoltán megszólitott, hogy miért haragszom rá? Én feleltem neki, de azért gyülölöm tovább.

November 15.
Ma végre válasz jött Idától az öreg könyvbe. Ujabb tanulság: saját szemeimmel láthattam, hogy kell szakitani a férfiakkal.. Kegyetlen volt az Ida levele, egy szóban ennyi: „elég volt a mulatságból, ne alkalmatlankodjék tovább”... Ahogy olvastam, pillanatra a bosszu vad gyönyöre töltött el, de aztán habozni kezdtem. A vége az lett, hogy hirtelen zsebrevágtam, elsikkasztottam az Ida e kegyetlen bucsulevelét. Tán nem lett volna szabad, - de megsajnáltam Iharossyt. Ne olvassa ő ezeket a szivtelen sorokat... Megsajnáltam őt, - de azért gyülölöm tovább.

November 16.
Megjöttek Szoborházyék. Ida, mintegy uj életre ébredve, életre-halálra flirtel a hülye Stefi gróffal a szalon sarkában. Zoltán kétségbeesetten nézi ezt és velem foglalkozik, nekem udvarol. Olyan sápadt, olyan beteg szegény, - tudom, hogy csak Idát akarja féltékenynyé tenni velem, de azért nem haragszom többet rá. Nagyon szenved...
- Sose udvaroljon nekem olyan nagyon, - sugom neki, - ugy is tudom, hogy maga nem szerelmes belém.
Ő megdöbbenve néz rám. Megragadja a kezemet; látom, küzködik magával.
- Oh, pedig, hogy tudnám szeretni magát! - mondja végre, - ha elmondhatnék magának mindent...
Szinte megijed a szavaitól. Én sürgetem:
- Mondja!... Mi baja?
Tenyerébe hajtja a fejét:
- Egy levelet várok...
Nekem nagyot dobbant a szivem.
- No, talán megkapja holnap...
És most itt ülök és magam is megdöbbenek attól, amit teszek. De az embert határozottá, vakmerővé teszik a körülmények. Az Ida kegyetlen bucsulevele helyett az ő irásával és az ő nevében egy másik levelet irok Iharossynak. Pompásan utánzom a szép asszony betüit: „Kedves barátom, - tréfa volt az egész, ha szépen megkér, szivesen megbocsátok. Holnap este vacsora előtt várom a fenyves lócájánál.” Ugy-e, borzasztó, amit irok? De már késő, az éji csöndben már ott is voltam a könyvtárban, s becsusztattam a levelet a Szent Jeromos kommentárjaiba...

November 18.
Oh, boldogság!... Drága naplóm, utoljára veszlek a kezembe. Tegnap óta százszor is elmondtuk, ujra eljátszottuk Zoltánommal azt a kedves komédiát... Én ott ültem az Ida hosszu, prémes köpenyében, (ma se tudom, hogy mertem felvenni!) a lócán és reszkettem, mint a nyárfalevél. Zoltánom jött a sötétben sietve, de ahogy elémbe ért, egyszerre megdöbbenve állt meg. Láttam, küzd magával, - végre bosszusan kiáltott fel:
- Hát tréfa volt az egész? Nem kérek többet belőle. Amikor idejöttem, még szerettem magát, de most ugy érzem, felébredek... Bucsuzzunk, - Isten áldja!
Félve nyujtottam feléje a kezemet.
- Meg is mondom, - folytatta Zoltánom, - hát igen, mást szeretek... De mi ez, - kinek a keze ez?
Én felsikoltok, ő tovább faggat. „Mentő angyalom!...” Aztán csak arra emlékszem, hogy édesen átkarolt. Hogy is mondta?... Jaj, épp itt a vőlegényem a hátam mögött, s nem hagy irni... Hogy is mondta?
(E szavak alatt erőteljes férfi kézzel ez áll): - Igy ni: szeretem magát, aranyos Fannykám!

HÁZASSÁG EGY NAPRA.
A trouville-i kaszinó terraszán ültünk. Szép nyári éjszaka volt, - kacaj, káprázat mindenfelé, selyemsuhogás és szerelmes illatok a légben... Vig párisi társaság verődött össze asztalunk köré: irók, divatos szinésznők s pár amerikai festő, kik pezsgő boulevard-szellemmel tárgyalták a szinfalak és műtermek pletykáit. Nem tudom már, hogy esett, de a sok kalandos élc után egyszerre a házasságról kezdtünk beszélni. A bohémek kedvetlenül vontak vállat, a szinésznők pedig felsóhajtottak. Utoljára is bármennyire büszke egy művésznő a szabadságára, vannak pillanatok, mikor szinte irigykedve gondol a nyárspolgár-feleségek családi boldogságára! Érdekes volt hallgatni, férfiak és nők milyen furcsa szemrehányásokat tettek egymásnak...
- Eh, hagyjuk el, - szólalt meg végre a szép fekete Aimée Martial - az ember mindenbe bele nem kóstolhat... Önök nem házasodnak, mi nem megyünk férjhez, - ez rendben van. Mondjuk: nem érünk rá!... De mért nem házasodnak mások, akik ráérnek, pénzük is van hozzá? Itt van például a báró ur!
Az öreg bankárra néztünk. A vén filozóf szerényen szürcsölgette volt tejét és most szinte zavartan pillantott fel a társaságra. Tipikus bankár volt, ugy, ahogy az élclapok rajzolják a pénzfejedelmeket, de emberi érzéssel teli, jóságos szemek tették nemessé a különben tán rideg arcot. Milliói dacára igazi bohém tudott lenni és mint „kollégát” évek hosszu sora óta szivesen látták a művésztársaságban. Persze ahol módjában állt, önzetlenül sok jót tett mindenfelé.
- Igen a báró ur! - ismételték az asszonyok és komikus haraggal támadtak rá mindannyian.
- Én házasodjam meg? - védekezett ő mosolyogva - én, akinek minden vagyonom mellett már csak tejet szabad innom?
- No hisz még csak az kellene, - kiáltott fel egy fiatal ujságiró, - hogy olyan jó gyomra is legyen mint nekünk, akiknek nincs mit ennünk! Ez a kiegyenlitő igazság a természetben... De miért nem nősült meg annak idején?
A báró elgondolkodott. Aztán az asszonyok nógatására végre vallani kezdett.
- Hiszen ha éppen tudni akarják... - kezdé - voltam én már egyszer férj, de csak egy napra házasodtam meg...
- Egy napra!
Az öreg bankár maga nem dohányozott többé, de tárcáját azért udvariasan tette elénk és mi rágyujtottunk.

I.
Régen történt, a második császárság legvégén, - hej, Istenem, vigabb volt akkor a világ!... Lássák, én sokkal költőibb szerelmeket éltem át, mint amilyeneket a mai poéták leirnak, - pedig hát én sohasem voltam lirai költő, csak bankár és a bankárokat ugy-e csak a pénzükért szokták szeretni? De térjünk a dologra. Sok divatos szerelmeim után egy napon végre egy bájos kis barátnőre tettem szert. Ah, hölgyeim, ha az irók annyira el nem csépelték volna már ezt a témát, azt mondanám, - ő volt az utolsó grisette! Szerény, kedves és szenvedélyes, s mindenekfelett meg volt benne a nagy titok: mindennap uj tudott lenni, mindennap más tavasz volt a mosolyában...
Ma persze már rég lebontották azt a félreeső kis utcát, melynek egyik kalaposboltjában az én Louisonom dolgozott. Meg kell azonban sugnom önöknek valamit, - mi akkor (boldogult Napoleon császárunk példájára!) nagyon szerettük az alakoskodást s én mindig aféle elvadult bohémnek öltöztem át, mikor ebbe az utcába jöttem sétálni. Megismerkedtünk... képzeljék el annak a bankárnak az örömét, aki végre azt látja, hogy maga magáért szeretik! Egy hétig laktunk együtt a Quartier Latin legkisebb padlásszobájában. Aztán egy reggelen szó nélkül átvitettem őt a Champs-Elysées egy már teljesen berendezett kis palotájába. Látták volna csak, mint alakult át a Hamupipőke pár óra alatt hercegkisasszonynyá! Gyönyörüség volt nézni... Higyjék meg, ebben a mesés alkalmazkodási képességben van a mi párisi nőink titka; - a legutolsó kis varróleányban is egy marquise szunnyad: ma még koplal, holnap egy gazdag ur révén már mint grande dame fogad egy kis palotában s két hónap mulva éppen oly jókedvüen tér vissza kalaposboltjába. - Nos, barátaim szörnyen gratuláltak sikerült ötletemhez. Nekem lett a legcsinosabb kis barátnőm Párisban; ahogy izléses ruháiban tovarobogott fogatján, igazán büszke voltam rá.
De Louison még se volt egészen telivér párisi leány. Nagyon beletalálta magát a fényüző életbe, de a pünkösdi királyság első mámora után ahelyett, hogy könnyelmübbé és követelőbbé vált volna, - gondolkodóvá, szinte szomoruvá lett. Persze én nem játszottam többé a romantikus bohém szerepét, ő is más valakivé alakult át, - az Isten tudja! nem igen ismertünk többet egymásra. A következő hónapok alatt fontos ügyek vették igénybe figyelmemet s az igazat megvallva, nem sokat foglalkozhattam vele. Csak azt láttam, hogy a kis Louison egyre csöndesebbé lesz s lopva mind bánatosabban néz rám, mintha a gondolatomat akarta volna kitalálni: mit tegyen? mivel tessék nekem?... Engem mulattatott a kicsike érzelgőssége s hanyag kedveskedésekkel nyugtattam meg őt. De ez mintha még jobban elszomoritotta volna. Odakint a divatos életben, ahol a gazdag bankár kedvesének kellett lennie, kacagott és vig volt, de otthon álmodozva egész délutánokon át elült a szobában és titokban dolgozgatott, akár kalaposleány korában. Hogy elpirult, hogy kért bocsánatot, ha rajtakaptam! Barátaim most már gunyosan gratuláltak, hogy „milyen házias szeretőm van”... Én vállat vontam, de olykor már magam is sajnálni kezdtem a jó kis Louisont. Azt mondják, ez rossz jel, ugy-e? Hanem azért szép csendesen csak éldegéltünk tovább.
Majd egy éve voltunk már együtt, - akkor történt, hogy egy este hazatérve, könyekben találtam a kicsikét. Amint meglátott, félénken szedte össze magát.
- Bocsáss meg, nem sirok már... - mormogta és zavartan dugdosott előlem egy levelet.
- No mi baj? - kérdém vigan.
Szinte könyörgőleg nézett rám.
- Édesanyámtól kaptam levelet...
Elnevettem magamat. Olyan bolond percem volt, hogy majd azt kérdeztem tőle: hát neked édesanyád is van?
- Hát aztán mi van azon sirnivaló?
- Holnap délben érkezik Párisba... Istenem, pedig hányszor irtam már haza Bretagneba, hogy ne jőjjön!...
- Minek irtál? Hiszen csak hadd jőjjön el látogatóba!
Louison kinosan tördelte kezeit.
- De... de mit fog szólni, ha igy talál?...
- Hát örülni fog hogy jól megy a dolgod!
Vigasztalanul rázta a fezét. Végre kimondta a nagy szót:
- Szegény anyám, ő azt hiszi... én azt irom neki már egy év óta, hogy férjhezmentem és boldog vagyok!
Meglepetve néztem rá. De ő, mielőtt magamhoz térhettem volna, könyörgőleg ragadta meg a karomat.
- Légy jó hozzám... az Istenre kérlek, ha itt lesz édesanyám, arra az egy napra tégy ugy, mintha a feleséged volnék!
Pillanatra nem tudtam, mit mondjak, de azután elnevettem magamat. Szörnyen megtetszett nekem ez az eredeti gondolat. És milyen szerényen és kedvesen mondotta Louison! Szivbeli gyöngédséggel szoritottam magamhoz.
- No, ez legyen a legkisebb gondod! Holnapra a férjed leszek - és szivesen fogjuk fogadni a mamát!
Azonnal becsengettem az inast:
- Holnap egész nap bárónénak fogja szólitani a kisasszonyt, - érti?

II.
Ah, hölgyeim, felejthetetlen egy szinjáték volt az!... Kint vártunk a vasuton mind a ketten. Már azt hittük nem is jön, mikor végre Louison felsikoltott. A harmadik osztályból nagynehezen kiszállt egy törődött félparasztasszony és letéve batyuját, tágra nyitott szemekkel bámult széjjel a zsivajgó világban. Louison hozzárohant, összevissza csókolta, de az öreg asszony nem ismert rá, sőt zavara még nagyobb lett, mikor én hozzájuk csatlakoztam.
- Ismerj már ránk anyám! - kacagott a kicsike s aztán dadogva tette hozzá: itt a... férjem!...
Anyja, mintha álmodnék, bámult hol rám, hol a leányára. Lassan összetette a két kezét és fonnyadt ajkai motyogni kezdtek valamit. Azt hiszem imádkozott. Végre kenetteljesen megszólalt:
- Örök dicsőség a mindenható Istennek!... Oh én boldog anya, hogy ily boldogan láthatlak benneteket gyermekeim!
Mielőtt egyet gondolhattam volna, már zokogva borult a nyakamba. És nem olyan rövid, nagyvilági csók volt az, - csókolt engem az öreg parasztasszony legalább öt percig egyhuzamban. Pár ösmerős nagy szemeket vetett rám, ahogy mellettünk elhaladtak. Louison csititotta az anyját, de az öreg néni egyre hangosabban és kenetteljesebben tolmácsolta örömét az egész világnak. Emlékszem, mikor kijutottunk, olyannyira meg volt hatva fogatunk láttára, hogy a bakra akart ülni. Páris utcái egészen elkábitották... Hát még mikor hazaértünk a Louison kis palotájába! Mindenáron le akart pihenni a kapus fülkéjében, alig tudtuk vele elhitetni, hogy csak odafent az emeleten kezdődik a mi lakásunk. Végre mégis ugy, ahogy megnyugodott és akkor magukra hagytam őket a leányával. Nem tudom, mit beszélhettek, de mikor két óra mulva beléptem, sirva találtam mindkettőjüket. Louison hálásan pillantott rám, anyja boldogan bólingatott felém.
- Bizony anyám, - suttogá a kicsike, - nincs több olyan jó ember a világon, mint ő!
- De neked is aranyszived van ám, leányom, - bólintotta az öreg asszony, - megbecsülhet téged is! Oh be szép pár vagytok, - hogy összeilletek!
Louisonra néztem. Magam is elbámultam, milyen bensően meleg, uj érzés fog el a láttára... Egy uj Louison volt az, akit most megláttam. Milyen megható tisztelettel bánt az anyjával, - milyen házias szorgoskodással járt-kelt a lakásban! Magam sem tudom, hogy esett, de egyszer utána lopództam a másik szobába s megöleltem, gyöngéden megcsókoltam.
- Ugy, ugy, szeressétek egymást, - intett nekünk a másik szobából az öreg asszony. - De azután lassan elkomolyodott „anyósom” s leülvén mellém, kötelességszerüen kezdett kérdezősködni foglalatosságaim felől:
- Hát, édes fiam, mit is dolgozol te voltaképp? Ugy-e mindig irsz és számolsz, akár csak a mi jegyzőnk?...
Már nem emlékszem micsoda tréfás feleletekkel nyugtattam meg őt... De az idő mult s én azt ajánlottam Louisonnak, kocsizzunk ki a ligetbe s menjünk bevásárolni. Az öreg asszony egyik ámulatból a másikba esett. Hát még a nagy áruházakban! - eleinte nem akart semmit elfogadni, de azután bezzeg az egész kirakatot megvette volna! Én persze örültem s igyekeztem ajándékokkal elhalmozni őt... De egynapi házasságomnak legkedvesebb része volt mégis az estebéd. Hárman ültünk az asztalnál s e kis családi kör vigsága igazán meghatott engem. Pezsgőt töltettem a poharakba s az öreg asszony könyezve koccintott boldogságunkra. Louisonra néztem s ő olyan önfeledt gyöngédséggel viszonozta pillantásomat, mintha abban a percben ő maga is hitt volna anyja szavaiban. Aztán csak annál jobban elkomolyodtunk. Anyja pillanatra csodálkozva nézett ránk, felkelt s szeretettel tette a leánya fejére a kezét. Baljával engem huzott oda.
- Tudom, mi a bajotok, - mormogá, - nincsen még gyermek a háznál. No, majd lesz - Isten megsegit. Imádkozni fogok érettetek...

III.
Másnap reggel kikisértük a vasutra a jó öreg asszonyt. Mikor a vonat eltünt szemeink elől, - szó sehogy sem akart ajkainkra jönni, csak kezet kézben tartva, csöndesen indultunk el kifelé. Szótlanok maradtunk a kocsiban is és voltaképp csak akkor mertünk egymásra tekinteni, mikor ismét otthon voltunk. Abban az ebédlőben, ahol tegnap este olyan családias boldogságban tettük bolonddá azt a szegény anyát. Annyi minden mondanivalónk volt, hogy szó meg se birta, hát csak egymás karjaiba borultunk.
- Louison, - szóltam végre, - ugy-e, hogy nem csaltuk meg jó édesanyádat. Hadd maradjon tréfának a tegnapi, de a jövőben légy igazán az én kis feleségem...
*
A báró elhallgatott.
- Nos és aztán? - sürgette Aimée Martial türelmetlenül.
- Nincs több aztán... - felelt az öreg bankár szomoruan, - kész volt már a kelengye is... de hát a Louisonoknak nem sorsuk a házasság. Meghalt, mielőtt megesküdhettünk volna. És egynapi házasságom után nem volt lelkem hozzá, hogy amit a kis Louisonnal elkezdtem, azt mással folytassam...

MEGÖLTE A TAVASZ.
A Café de la Paix előtt beszélgettünk. Egyike volt azoknak az édesen lankasztó tavaszi estéknek, amikor a télből vetkező Páris még nem ébredt fel egészen, mikor még didergő kebellel álmodik farsangi mámoráról, de már mosolyogva rázkódik össze a kikelet első szerelmes lázától. Felséges pillanat ez: nyugtalan vágyak, kábitó illatok erjednek a légben s mintha millió csók szállana világgá a csapongó szellőben. Az öregek szemében naiv öröm csillan fel, de a fiatalok a visszatartott szenvedély komolyságával, szinte ellenségesen néznek minden asszonyra. Ők a tavasz hősei, rájuk várnak a szerelem csatái: akaratlan és kihivóan méregetik egymást, mert hisz minden férfi vetélytárs e percben...
S ezernyi sokaság hömpölyög tova a boulevardon, az uj élet tavaszi hulláma lüktet át rajta. Az asszonyok zavartan mosolyognak s remegő kézzel emelik szoknyájukat... Olyan sokat igérő lankadtsággal sétálnak tova, olyan művésziesen rendetlenül vannak megfésülve, hogy az ember önkénytelen arra gondol: szerelemről jönnek, vagy szerelemre mennek mindannyian... Ahogy elhaladnak, a szellő melegen csapja arcunkba megbomló vörös hajuk illatát...
A herceg felsóhajtott. Elegáns alakja, mely a hires gardéniás redingoteba burkoltan, ma is olyan fiatal és nyulánk maradt, mint hajdan, mikor még a III. Napoleon legszebb gárdistája volt, e pillanatban kissé összeesett. Nemesen keskeny arcára szokatlan homály borult. A hatvan éves Alkibiadesz egy percre igazán öregnek látszott.
- Mennyi szerelem, mennyi élet! - mormogta elgondolkodva. - S ki hinné, hogy ez a tavasz nemcsak életet adni, de ölni is tud?...
Csudálkozva néztünk rá.
A herceg emlékeibe merült. Monoklija, mely széles, fekete szalagon függött, kiesett a szeméből; keztyüs kezével szórakozottan érinté még mindig hóditó, de már hófehér bajuszát.
- Eszembe jut valaki, - szólt aztán - egy egészen fiatal teremtés. Csak azt mondhatom róla, hogy: megölte a tavasz...
*
Ugy hivták: Mirette... Sohse hallották önök ezt a nevet? Ah de Istenem, hisz önök még fiatalok s régen történtek e dolgok nagyon. Pár évvel Sedan előtt... akkor, mikor még egy ragyogó farsang volt az egész Franciaország s egy babyloni orgia ez a ma oly komor Páris. Ah uraim, nem tudja a mai józan nemzedék többé, hogy mint mulattunk mi, kik akkor fiatalok voltunk, a második császárság alatt!...
Ugy hivták: Mirette - és egy hónapig volt a mulató Páris királynője. Mosolyognak? Sok volt ez akkor! Mi nem éltünk olyan lassan, mint a mai bourgeois Páris. Hamar feledtünk, de legalább mindig friss pezsgő és uj mámor volt a serlegünkben... De valamit még se felejtettem el: azt a premièret abban a rég letünt boulevard-szinházban, melynek ma már a nevét sem tudom többé. Csak arra emlékszem, hogy a Morny herceg alvilági társaságában bizalmasan ugy hivtuk „Sodoma”... Ott volt akkor a császár is. Ő felsége nagyon szeretett igy inkognitóban mulatni. S ott volt a Morny egész gavallér-bandája, köztük jó magam is. A hirhedt Vénust adták: egy olyan pokoli jókedvü és eszeveszetten ledér paródiáját a görög istennőnek, amilyet a mai komor Páris előtt többé nem mernének előadni... Mintha most is látnám, Morny mint hajlik oda a császárhoz s nyujtja át neki a látcsövét. Ő felsége előredől a páholy függönye mögül, hogy reszket a keze, mily mohón nézi a „Sodoma” uj Vénusát! Le nem vette róla a szemét az egész előadás alatt...
Miféle csudás szépség lehetett hát ez az uj csillag? kérdik önök. Mennyire csalódnak! A császár példáját követve, mi is felvettük a látcsöveinket.
Egy vörös haju, borzas gyermekleány táncolt ott a szinen. Ah uraim... Olyan kicsi, olyan sovány, olyan fejletlen volt az istenadta, hogy a szem - izgató kétségében - bizvást tarthatta valami vásott, rossz fiunak! Alig lehetett több tizenöt évesnél... Vénus istenasszony? Megőrült ez a szinigazgató? Micsoda illetlen és ördögi paródiája ez a szépségnek és a szerelemnek? Pillanatra veszedelmes vihar vonult át a nézőtéren. Azonban csakhamar kitünt, hogy az a szinigazgató még se volt olyan bolond. Első látásra, mondom, kacagnia kellett mindenkinek. De higyjék meg, nem sokáig tartott ez a nevetés. Az emberek szinte elszégyelték magukat, hogy igy kikacagnak egy kis leányt. Sajnálni kezdték... De nem az a bizonyos megölő részvét volt ez, hanem valami sajátságos érdeklődés, amiből minden lehet.
A férfiak különös mosolylyal vették fel ujra látcsövüket és - nem tették le többet. Itt volt a veszedelem. Bizarr látvány volt az: hogy tudott megőrjiteni egy tizenöt éves leány ezer embert... A sajnálkozásból meglepett érdeklődés lett, ebből valami izgatott ámulat, ebből pedig végre olyan bünös büvölet, hogy egyszerre, mint egy villámcsapásra, elemi erővel tört ki a tetszés, a tökéletes siker taps-orgiája. A férfiak kezében reszketett a látcső... S a nők? Mikor a férfiak megszüntek kacagni, elmult a részvétük és jó kedvük s zavartan kezdték fodoritani ajkaikat. Némelyek még gyülölködő kiváncsisággal néztek a szinre, mások méltatlankodva keltek fel. Hja, olyan diadalmas romlottságot éreztek ki ezek az Empire-dámák a csepp leányból, amelylyel ők nem versenyezhettek...
Hisz ami ugy meglepte s olyan elemi erővel nyügözte le Párist, az épp az volt, hogy: hogy férhetett el egy fejletlen gyermektest ily csepp térfogatában ennyi csábitás? Ahogy rögtön mondták: egy „sodomai pilula” volt ez a teremtés... Értsék meg: nem a szerzett és szorgalmasan kitanult romlottság volt ez, hanem az az ősromlottság, amely ott tenyészik a párisi külvárosok szennyes, sötét sikátoraiban és - sohasem ösmerte az ártatlanságot... A görög istennő fátyolpalástjában ott kacagott, ott ölelkezett, ott táncolta a kankánt ez az utcáról felszedett leány s oly ösztönszerüen ledér volt annak a fejletlen testnek minden mozdulata, hogy a közönség ámult-bámult. Nemcsak az ártatlanság naivságának van meg a maga bája: a naivság a bünben tán még rettenetesebb varázszsal hat... Hisz voltaképp kacagtató paródia volt mindaz, amit csinált, de a kacaj mögött, egy elvétett mozdulatnál, fojtott vágyak ébredtek fel a tömegben. Mert ami más fajnál majdnem lehetetlen, az élces franciánál a kacaj, még a gunykacaj sem zárja ki a szerelmes lendületet... Mi, világfiak, megdöbbenve gondoltuk el: mi lesz ebből még, majd ha megnő?
Mozgékony volt, mint a kéneső: látcsövemmel alig tudtam csak egy pillanatra is rögziteni örökös fintorokba torzuló arcát. Micsoda szeszélyesen rendetlen arc! Pisze orr, gúnyos és érzéki nagy száj... Határozottan rut volt, de minden szépségnél veszedelmesebben hatott ez az ördögi rutság. Csak óriási szemei voltak szépek: azért is hivták „Mirette”-nek, mert ez a szó a külvárosok tolvajnyelvén tudvalevőleg „szem”-et jelent... Olyan opálos zöldek voltak e nagy szemek, mint az abszint és ugy is részegitettek meg, mint ez a bünös ital. A császár nem vette le a szemét róla. És Mirette látta ezt. A végén, mikor Vénusnak a Vulkán karjaiból a Jupiter egészségére kell innia, merészen tartotta serlegét a császár felé és canaille-hangon kiáltott fel hozzá:
- Mit nekem az Isten, a Caesar szerelmére iszom!...
S ujjával egy csókot libbentett fel hozzá. Mindenki elrémült. De, uraim, hogy rövid legyek, Mirette mégis megnyerte a csatát.
*
A herceg egy cigarettára gyujtott. S aztán igy folytatta:
- Diszkrét és előkelő botrány lett a dologból. Egy hétig beszélt Páris a premièreről, a Mirette felköszöntőjéről s mire a hét végén elfeledte az esetet, akkorra már a szerelem királynőjévé lett a vásott kis leány. Egy palotában lakott a Champs-Elysées-n. Hihetetlen egy pályafutás volt ez... Önök azt kérdik, beletalálta-e magát uj helyzetébe? Én Istenem: minden párisi divatárus-leány született hercegnő! Nem kell azt modorra és izlésre tanitani, csak fel kell öltöztetni, kocsit és palotát kell adni neki! Mikor aztán elutazik a milliomos, akkor megint épp oly egykedvüen áll be a divatárus üzletbe... Nos, a császár után - tiszteletből és mindenekfelett kiváncsiságból - az udvari főméltóságok hódoltak neki. Ezek után a Morny egész alvilági társasága. Morny után pedig a szerényebb sorsuak, a közönséges milliomosok... Négy hétig tartott ez a pünkösdi királyság. Egy Mirette-vihar volt ez a hónap. Az emberek megrészegedtek a bün-virágtól s csakhogy darabokra nem tépték a szegény leányt. Divatcikké vált: a világfiak összevesztek, párbajoztak s adósságot csináltak miatta... Nos, önök nem fogják rossz néven venni tőlem, ha azt mondom, hogy a hónap végén, egy igen előkelő lakoma alkalmával, véletlenül én kezdtem udvarolni Mirettenek. Egészen véletlenül, amint ez gyakran megtörténik... Én akkor más, nagy kalandokkal voltam elfoglalva s igazán, sohse jártam utána.
Micsoda vihar, valóságos forradalom volt az a vacsora! Hogy is hivták azt a lord barátomat? Azt ajánlotta: miután nem tudunk megegyezni, árverezzük el Mirettet... Csendültek a pezsgős poharak. Mirette kacagott és ivott, tán túlmohón hajtotta fel az italt, vagy mi... elég az hozzá, hogy egyszerre borzasztó köhögési roham fogta el. Köhögött szárazon s ugy belerázkódott egész vézna, pici teste, hogy halálsápadtra vált. Ájultan hanyatlott félre, én épp ott álltam s felfogtam karjaimba.
Valahonnan egy orvos került elő a tolongásból.
- Láza van, - mondá - hagyjanak békét ennek a mellbeteg gyereknek!...
*
Ott ültem mellette a szomszéd szobában. Szeme be volt hunyva s vézna kis teste egészen elveszett a kanapé párnái közt. Biz’ Isten, alig ösmertem rá. Ugy feküdt ott, mint egy halott. Hogy megfogyott a première óta! Arca hervadt volt, hervadt, mielőtt még virulhatott volna s mégis egy gyerek volt ez! egy gyerek, kinek még játékszer, bábu való a kezébe!.. Hihetetlen, ezután a sápadt semmiség után bomlott volna Páris egy hónapig? Vig zeneszó és koccintás hallatszott át a nagy szalónból.
Felvetette szemeit. És ekkor egyszerre nem volt többé gyermek. Megdöbbentem. Cinikus fintorral nevetett az arcomba.
- Nini, ki vagy te, Monsieur? A szeretőm, ugy-e?... Jó, hogy tudom. Oh la la!... Hogy hivnak? Mindegy!...
Fehér arca kigyult a borzas, vörös haj alatt. Mintha villanyszikra cikkázott volna át egész valóján... Kacagott, gúnyosan, kihivóan, maróan s e kacajjal egyszerre a nyakamba ugrott.
- J’t’adore!...
Mondom: nevetett, kinevetett, de ezalatt megcsókolt. Ah uraim... Minden világfinak megvan a maga csók-muzeuma, ugy-e, melyben mint csodás tüzü Kohinoorokat őrzi néhány ritka csók emlékét... Tapadt hozzám s én éreztem, mily forróan szivja magába agyam minden józan gondolatát. Megértettem Páris őrületét. Nos, csak annyit mondok: a Mirette csókja volt ez.
Arca égett. Egyszerre aztán - különös volt az - mintha megszakadt volna benne a villamáram. Elsápadt és mint egy földre ejtett selyemszoknya, összeroskadt. Elkezdett köhögni borzasztóan... Soká tartott az. A végén keservesen elsirta magát, ugy, mint az a gyerek, aki a büntetéstől fél. Összetette a két kezét...
Én magamhoz tértem. Elszégyeltem magam. Sohse szoktam asszonyokkal filozofálni, barátkozni, mert az gyöngeség, de most barátilag tettem kezem az övére.
- Ne félj, Mirette, nem udvarlód vagyok én...
Cinikus csudálattal nézett fel rám. Még egyszer felkacagott, gúnyosan, szinte féltékenyen.
- Hát akkor mi vagy, Monsieur? Az egész világ a Mirette szeretője...
- A barátod.
- Oh la la! Sajnállak, barátom!
Szigoruan néztem rá.
- Szégyeld magad, te - te vásott gyerek.
Ugy látszik, csak ez kellett neki: egy szigoru szó. Meghunyászkodott, valósággal félni kezdett, mint valami iskolás gyerek. Megbarátkoztunk. És aztán hosszasabban elbeszélgettünk.
Hogy is mondjam önöknek? Láttam egyszer gyermekkoromban egy csunya szemétdombot, amelynek rothadó piszokjából egy pompás virág nőtt ki. Azt mondták, ne nyuljak hozzá, mert mérges... Nos, ez volt Mirette. Elmondta az élettörténetét. Nem sokból állt ez. Örökké csak azt a szennyes és sötét külvárosi utcát emlegette: abban mozgott az ő egész gondolatvilága. Egy szük, fekete utca, amelynek óriási házfalai fent szinte összeértek... soha oda napvilág be nem hatolt. A rendőrség tolvajlámpája volt ennek a világnak a rémes napja... Itt nőtt ő fel s a sikátor mocskos csatornájában játszotta gyermekjátékait. Annak a nagy háznak a legutolsó udvarában laktak ők leghátul. Tolvajok, orgazdák szemétdombja volt az, ahol örökké lótottak-futottak, féltek és halkan beszéltek. Ami legélénkebben megmaradt gyermekkorából, az a guillotinetól való rettegés volt. Anyja kicsi korában abszinthet adott neki, hogy fel ne ébredjen...
- Most már csunya és nem tud keresni. A kórházban van.
- Hát az apád?
- Az apám? - Mirette elgondolkodott. - Nem tudom, melyik volt közülök... Bizonyosan az, aki legtöbbet verte az anyámat. Meg engemet... Ha ez volt, - ennek elvitte a fejét az özvegy, - la veuve, place de la Roquelle... Ha ha ha!
Láttam, kacaghatott volna, de félt tőlem, hát elhallgatott.
- Mirette, - mondám - hogy volt az, mikor te még jó kis leány voltál?
Nem értette. Aztán elnevette magát.
- Én? Sohse voltam én... Mindig ilyen voltam.
Törte a fejét. Valami nagyon okosat akart mondani.
- Tudod, Monsieur, én azt hiszem, én igy születtem...
...Azt hiszem, az én „árverelő” lord barátom hozatta oda éjjel azt a hires professzort. Hosszasan beszéltem vele a mellékszobában.
- Hogy mi baja?! - mormogta, - minden baja van egy ilyen alkoholba áztatott nemzedék gyermekének! Mesterkélt élet ez csupán, rom ez a gyermektest, melyet csak a bün tart össze...
Visszamentem hozzá. Alázatosan, félve nézett rám. Nekem nem is tetszett többé emberi lénynek ez a szegény kis Mirette... Olyan öntudatlan volt, olyan naiv a romlottságában, hogy ugy néztem rá, mint valami aranyos, de mérges bogárra, valami furcsa, kis, beteg állatra...
- Beteg vagyok nagyon?
- Beteg vagy, Mirette, de meggyógyulsz.
Egy ötletem támadt.
- Szereted a vidéki életet?
Nagyot nézett rám.
- Szereted-e a mezőt, erdőt, hegyet?
Szeme felcsillant.
- Azt, ahol nincs kövezet, ahol mindenütt virág nő a földből?? És ingyen lehet szakitani?... Ah Istenem!... Sokat beszéltek nekem róla, de én még sohse láttam. Milyen nagyszerü lehet egy olyan hegy!...
- Hogyan? Te sohse voltál még vidéken?
- Soha... A mi utcánkból sohse volt senki vidéken. Sohse voltam Párison kivül. De azért már láttam sok fát együtt. A Père La-Chaiseben, a temetőben...
- Eh, az ördögbe is... Hallgass ide, Mirette. Most rögtön beülünk a kocsimba s én megszöktetlek. Megszökünk messzire.
- Megszökünk!... - Csak ugy ragyogott az arca. - Megszökünk oda, ahol minden csupa virág. De hegyet is látunk? Csupa virágból...
*
A herceg elhallgatott s elgondolkodva támasztotta botja nagy aranygombját ajkaihoz.
- Most is meghat az eset, ha rágondolok, - szólt aztán halkan. - Akkor még nem volt a vasuti összeköttetés olyan jó és sokáig eltartott, mig provánszi birtokomra eljutottunk! Utaztunk egész nap, egész éjjel, másnap déli tizenegy óráig. Mirette az egész uton nem ébredt fel. Halálsápadtan feküdt mellettem a vasuti kocsiban; kis teste lázas, nyugtalan álomban próbálta kialudni annyi álmatlan éj fáradalmait. Csak olykor riadt fel egy-egy állomáson.
- A hegy!... itt van már a hegy?
Aztán megint elaludt. Beteg volt ez a gyermek s én éreztem, hogy e végtelen álom után nem pihentebben fog felébredni, de akkor fog csak igazán összeroskadni! És Mirette nem tért magához még akkor sem, mikor már ki kellett szállani. Ölemben vittem át a várakozó kocsiba. Félóráig tartott az ut, ezalatt köpenyem szárnya alatt szunnyadt tovább. Végre megérkeztünk. A kastély lépcsője előtt csak futólag üdvözöltem öreg nagynénémet s aztán az ölembe kaptam az alvó leányt. Milyen könnyü volt! egy selyembe bujtatott sápadt semmiség... Vittem le a kastély előtti óriási gyepszőnyegen, mely szelid domborulattal ereszkedett le a himes völgybe, a folyócskához. Ott lenn a meleg napfényben talpra állitottam Mirettet s költögetni kezdtem.
Hát azóta is gyakran gondoltam rá: tán soha életemben nem láttam olyan szép májusi napot. Csupa virág, csupa illat, csupa duzzadó élet volt minden. Ébredés a párisi orgiák örök éjszakája után! Sohse láttam ilyen kéknek az eget... Fenn a fák közül fehéren mosolygott elő a rokokó-kastély, zöldek voltak a közeli csucsos hegyecskék, a távolban pedig kéken mosódtak el a Pyrenék láncai.
Költögettem, ráztam Mirettet. Ahogy magamhoz támasztottam, meg-megcsuklottak a lábai. Végre, mintha csak az ágyban lett volna, egy nagyot nyujtózott s felvetette a szemeit.
Ah uraim... hogy irjam le ezt önöknek? Csak azt mondhatom: születés volt az, egy uj születés! A párisi bünök mesterkélt lombik-élete után voltaképp most jött a természetes világra, most született meg ez a leány, tizenöt éves korában... Nagyra nyitotta szemét és kitátotta a száját. Eszelősen nézett körül.
- Mi ez? - mi ez?...
Felpillantott az égre. Akkor láttam csak, mily fehér az arca... Itt a természet szabad fensége előtt szinte szemlátomást hervadt ez a szegény párisi bün-virág.
- Mi ez?...
- Az ég, Mirette...
- Az ég... Istenem, milyen kék!...
Mohó szomjusággal szivta magába az isteni levegőt. De nem birta szegény kis tüdeje. Elfuladt tőle, mesterkélt léthez szokott szervezetét fojtogatta az az egészséges, friss levegő. Köhögni kezdett, elszédült...
Aztán a földre nézett le. Nézte, mint valami csudát, azt a fekete földet.
- Mi ez? - mi ez?...
- A föld, Mirette...
Térdre hanyatlott s kis kezeivel mohón markolt bele a fövénybe. Kacagott és sirt egyszerre. Mámorosan szagolta a földet s végül telhetetlenül szoritá ziháló, sovány kebléhez. A göröngyök leperegtek selyem ruhájára.
Mosolyogtam.
- Ott vannak a hegyeid, Mirette...
Felsikoltott. Mint a gyermek, tehetetlenül nyujtogatta utánuk reszkető kezeit...
S aztán valami csudálatos őrület fogta el. Futott, szaladt, alig birtam beérni, kergette a pillangókat, meg akarta fogni a madarakat, ölelgette a fákat. Minden lépten nyomon meglepetten sikoltott fel. Marékszám tépte és csókolta a virágokat s azután megint kiejtette őket a kezeiből... A folyócska partján értem utól. Nézett le a kristályos vizbe és zokogott keservesen. Felkaptam a karjaimba s vittem vissza.
Az inas egy puha takarót teritett le a meleg gyepre. Oda fektettem le Mirettet. Fáradt volt, de mosolygott. Ziháló kebellel feküdt ott a boldog napfényben. Motyogott érthetetlen szavakat s mindegyre nyujtogatta, kitárta a karjait az ég, a hegyek, a fák és a virágok felé. Magához szerette volna ölelni az egész tavaszt...
Én az arcára néztem. Milyen változás! Hiszik-e, hogy nem tudtam, ki fekszik ott? Ki ez? A hirhedt Mirette... Lehetetlen. Egy sápadt, csunya kis leányt láttam magam előtt... Tudják-e, hol volt a titok? Az, amit eddig sohsem ösmert, - az elkésett ártatlanság költözött bünös arcára..
Elgondolkoztam. Ahogy ismét ránéztem, láttam, hogy be van hunyva a szeme és reszket egész testében. Mire felvittük a kastélyba, már erősen törte a forró láz...
*
A herceg eldobta a cigarettáját és szomoruan intett a kezével.
- Ah, - keserves napok voltak azok! A kis Mirette nem ment le többet pillangókat kergetni a parkba. Oh, pedig hogy szerette a tavaszt! Vonzotta az, mint a mélységbe lepillantó embert a halál. Csak nagyon forró délben vittük ki olykor a terraszra. Szegény nagynéném! Nem tudom már, mit hazudtam neki... Hogy ápolta ez a szigoru és vallásos öreg tante! Mindig az ágya mellett ült. Nekem olykor eldicsekedett titokban:
- Megtanitottam imádkozni, mon fils...
Egyszer játékszert, valami bábut láttam, a kezében vitte a betegszobába.
- Hisz gyerek még szegényke...
Elnevettem magam. A tante szigoruan nézett rám.
- Nekem ugyan senki se találjon rosszat mondani erről a gyerekről! Sohse láttam ilyen áldott, jó gyereket!...
No én ugyan semmi rosszat nem beszéltem neki Miretteről! Urak, - ma sem értem ezt a csudát. Hiszik-e, hogy a végén magam se hittem többé, hogy ez a párisi orgiák Miretteje?... Csak olykor, mikor ugy magamban elgondolkoztam - - No de hagyjuk.
...Megdöbbentő volt az. Sohsem láttam ilyen hamar meghalni. Még mindig hallom az orvos szavát:
- Most már ugy is mindegy...
Odabentről a Mirette kétségbeesett hangja hallatszott:
- Megfulok... vigyetek ki... levegőt!
Lehányta magáról ágynemüjét s ingadozva tápászkodott fel. Szegény leány, - olyan volt, mint egy szomoru, fehér rém.
- Ki... oda... a tavaszra! Az meggyógyit...
Én magam pólyáztam be meleg takaróba. Ah uraim, - de sovány volt szegény! Egy reszkető kis csontváz, egy tizéves leánynak a váza!... Csak zöld szemei nőttek meg még nagyobbra. És rettegés volt most ezekben a szemekben. Felkaptam a haldokló semmiséget és vittem le a folyócskához. Ott, ahol először feküdt volt. Ott vetettek neki ágyat.
Némán álltunk körülötte mindnyájan. Nagynéném csöndesen zokogott. Diadalmasan szép májusi nap volt; ahogy körülnéztem a napfényben, megborzadtam. Volt valami kérlelhetetlen és kegyetlen ebben a tavaszi pompában.
Szegény Mirette ott vergődött, ott hánykolódott. Lélekzeni akart és már alig tudott. Pedig tágra nyitott szemei az egész kék eget és zöld világot el szerették volna nyelni. Tehetetlen tárta ki karjait.
- Virágot...
Oda halmoztunk takarójára egy csomó virágot. Ibolyát, gyöngyvirágot, ami csak a kezünkbe akadt.
- Még...
Hogy ölelte, hogy szoritotta magához azt a sok virágot! Szegény... pár nehéz könnycsepp gördült ki szeméből. Szivszaggatóan kiáltott fel az éghez segitségért:
- Printemps! printemps!
Egyszerre eltorzult az arca. Mintegy revelációban irtózva lökte félre magától a virágokat. Vergődő mellkasa egyre magasabbra emelkedett a kimaradt lélegzet után. Iszonyodva nézett körül a diadalmas tavaszban.
- Megölt... megölt!...
Aztán vége lett. Pici fehér halott volt ott a szines, illatos virágok közt...
*
Töprengve néztünk el a boulevard szerelmes áradatára.
- Igen uraim, - fejezte be a herceg, - a természet nem bocsát meg. Nem segit azokon, akik nem ő szerinte éltek. Az a tavasz, mely balzsam másnak, méreg volt annak a bünnel mesterkélt kis létnek. A szabad napfényben el kellett hervadnia az éjjel nyiló párisi bünvirágnak. Ugy hivták: Mirette és - megölte a tavasz...

AZ IGÉRET.
...Önök bizonyára emlékeznek még, pár éve milyen feltünést keltett a társaságban, mikor azon az őszön Szalánczy Béla ismét a fővárosba költözött. A világnak, mely olyan hamar tud feledni, egyszerre eszébe jutott a hires gavallér, a nagy nőhóditó, ki annyi diadalmas szerelme után végre emberére, vagyis asszonyára talált, - nagyon szeretett, ennélfogva nagyon szenvedett s vagy négy éve hirtelen eltünt az emberek szeme elől. Most heteken át megint csak róla beszéltek a szalonokban; valóságos legendákat terjesztettek erről az ő megrázó, utolsó szenvedélyéről. Az urak inkább azzal az ismeretlen, külföldi asszonynyal foglalkoztak, aki annyira megtörte s olyan hűtelenül elhagyta őt, - a nők viszont Szalánczynak attól fogva folytatott magányos és titokzatos életére voltak kiváncsiak.
Vajjon csakugyan annyit szenvedett az egykori kegyetlen hóditó?... Azt suttogták: a szakitás után egy évig bolygott a világban, keresve az asszonyt hasztalan mindenütt, - aztán bezárkózott falusi birtokára, egy erdei vadászlakba s azóta ott élt egyedül keservének. A vadászlak egyik szobájába, hova soha senkit be nem eresztett, valóságos oltárt állitott szerelmének s rejtélyes kultuszt üzött emlékeivel... Mit akarhatott a hires gavallér most a világtól megint? - A nők, kik természettől mind homeopaták, vagyis a szerelmet csak szerelemmel vélik gyógyitandónak, - ápolónői gyöngéd érdeklődéssel hitték, hogy Szalánczy Béla gyógyulni, vigasztalódni jött ismét emberek közé... Bevallom, magam is kiváncsi voltam régi ismerősömre, kinek hóditó pályája egykor eszményünk volt nekünk, fiatalabbaknak. Értesülve, hogy senkit se fogad, irtam neki. Egy ködös, november-végi napon aztán kimentem a Városligeten túlra, a félreeső kis villába.
Ha igaz az, hogy az emberek lakása hű képe egyéniségüknek, ugy első perctől fogva tisztában voltam én azzal az óriási átalakulással, melyen Szalánczy az utóbbi évek alatt átmehetett. Csodálatos csend volt mindenütt, akár egy beteg házában... amerre csak az inas lábujjhegyen elvezetett, sehol se láttam többé a szobákban nyomát a régi szerelmes élet frivol emlékeinek. Egy műteremszerü nagy helyiségbe léptem be, melynek hatalmas ablakán át fáradtan szürődött be a késő őszi délután melankoliája. Csupa műkincs, - szobrok, régi fesmények, portfoliok és könyvek hevertek szanaszét. Egy előkelő, komoly dilettáns otthona volt ez, kiről azonban ugy hirtelenében alig lehetett eldönteni, hogy voltakép mivel is foglalkozik. A festőállványon kivül zongorát, sőt hegedüt is láttam s az iratokkal teli dolgozóasztal ott az ablaknál, szinte a hivatásos iróra vallott. Kezébe temetve fejét, merengve annál az asztalnál ült Szalánczy. Letette a tollat és felkelt.
Első percre még mindig annak az acélos termetü, nyulánk gavallérnak látszott, kiért hat éve ugy rajongtak az asszonyok, - csak mikor a világosság felé fordult, hogy szivélyesen üdvözöljön, akkor láttam a változást. Nem mondhatnám épp, hogy különösen megöregedett volna, inkább csak valami töprengő bánatosság, valami romantikus megadás tette hajlottá alakját. Többet nem vetette olyan hóditó önérzettel hátra a fejét... Hullámos, sötét haja kissé deresedni kezdett a halántéka táján, de arca a viharos barázdák dacára nemesen szép, sőt tán még érdekesebb volt, mintha valaha. Csak a mosoly szelidült szinte fájdalmassá kis bajusza körül s szemeiből aludt ki a régi szerelmes fény... Barátságosan elevenitettük fel a régi emlékeket s ő lassankint bizalmasabbá lett.
- Amióta nem láttalak, ugylátszik egészen művésszé lettél? - kérdém, körülnézve a szobában.
- Hát valamit csak kell csinálni az embernek! - felelt az egykori gavallér halkan, - közel háromévi remeteségem alatt megtanultam dolgozni. Irok, festek, sőt zenével is foglalkozom. Azért jöttem fel Pestre, mert nagy művészi terveim vannak, - főleg az iparművészet terén...
- Nem is tudod, milyen kiváncsiak a te pesti terveidre az asszonyok!
Szalánczy búsan mosolyodott el.
- Az asszonyok!...
- Igen, ők azt hiszik, te vigasztalódni jöttél ismét emberek közé.
- Vigasztalódni!... Mondd csak, hát igazán még mindig szeretnek a földön az emberek?
- De még mennyire! Főleg az asszonyok... Hát te tán nem tudnál többet szeretni?
Szinte meghökkent a kérdésemre.
- Nem mernék többet csalódni, - szólt végre jelentősen. - Harminckilenc éves vagyok és sokat... nagyon sokat szenvedtem. Borzasztó betegség a szerelem s én most olyan vagyok, mint a lábbadozó beteg: örülök, hogy gyógyulok. Békét akarok, nyugalmat...
- Nagyon megváltoztál!
Töprengve bámult maga elé.
- Hidd meg: senki se tud olyan rettenetesen csalódni, mint épp az, aki maga sokat csalt, - csalódtatott másokat. Ha az, akit sokan szerettek, egyszer végre maga is szeret és pórul jár, - végig szenvedi az mindazt a fájdalmat, amit másoknak okozott. Ez a Don Juanok sorsa, - van valami kiegyenlitő igazság a földön...
- Hát félsz a szerelemtől?
- Igen, félek, - épp mert csak a veszedelmet látom már benne. Aztán meg bizonyos szenvedéseken túl kifárad a sziv. Tudod, minden embernek csak egy bizonyos határolt számu csók áll rendelkezésére, s én azt hiszem, odaadtam az utolsót... Ami csókom esetleg még fenmaradt, azt is magával vitte - tudod már - az az egy asszony. Nála vannak, ő nem adja vissza őket nekem...
- Hm, - szóval hát ezután kerülni fogod a nőket, - gyülölöd az asszonyokat?
Szalánczy elgondolkozott.
- Ah dehogy! Szeretem én őket most is, sőt épp mert annyit szenvedtem, ha lehet még gyöngédebben, még megbocsátóbban szeretem őket, mint valaha. De valami olyas atyai, vagy baráti vonzalommal...
- No ez romantikus egy hivatás! Hát a nők barátja vagy?
- Mondjuk, a nők igaz barátja. Én nem tudok többet szeretni, vagyis rossz lenni, - hát csak egyszerüen jó akarok lenni hozzájuk.
- De hogyan akarsz szerelem nélkül jó lenni a nőkhöz?
- Önzetlenül, ugy, - felelt Szalánczy fölkelve, - hogy amikor csak lehet, visszatartom őket a szerelemtől, megmentem őket a veszedelemtől...
...Ahogy eljöttem tőle, hosszan elgondolkoztam a megtért hóditó programmja fölött. Vajjon igazán megmenthet az ember egy nőt a szerelmi veszedelemtől?... De hisz épp erről akarok önöknek valamit elmondani.

I.
Szalánczy Béla, nem jött fel nagyvilági hajlamokkal a fővárosba, de a tél folyamán hol kényszerüségből, hol kikerülhetetlen véletlenből néhány estélyre mégis el kellett mennie. Ha a régi hóditó lett volna, bizonyára nagy öröme telhetik vala abban a lázas érdeklődésben, mellyel a legszebb asszonyok körülrajongták. Nagyobb sikerei lehettek volna tán, mint régen... A nők sajátságos ösztönnel vonzódnak az érdekesen sápadt, romantikus férfihoz, kinek költői melankoliája olyan veszedelmes multat takart. Az egykor szivtelennek mondott hóditóról kisült, hogy nagyon is van szive s szenvedései valóságos aureolával vonták be alakját.
A leghiresebb jukkerasszonyok megpróbálkoztak vele: előbbi kihivó viselkedésénél sokkal jobban izgatta őket Szalánczy mostani szelid bánata. Valósággal bosszantotta őket a jósága... Kedves asszonyi szeszélylyel, hol legyőzni akarták a hóditót, mert már gyöngének tudták, hol gyógyitani szerették volna, épp mert betegnek látták... Szalánczy Béla filozof egykedvüséggel nézte mindez erőlködéseket, - az ő udvarias közönyén egy asszony se tudott kifogni. Pásztorórák helyett mosolyogva tartott nekik erkölcsi prédikációkat... Maga is elcsodálkozott teljes érzéketlenségén, de voltaképp örült neki. Más dolgok voltak a fejében, - komolyan tenni, munkálkodni akart... Mint a nők igaz barátjának, megmentőjének, nem akadt volna hát szerepe az egész télen át? De igen, január végén, épp midőn már fáradtan akart visszavonulni a világtól, akkor, egy utolsó estélyen kötött regényes barátságot egy érdekes szőke asszonykával, - önök sejtik már, Domokos Margittal. Bizarr ismerkedés volt az.
Domokos Margit huszonhárom éves lehetett, midőn gyászéve leteltével azon a farsangon ismét társaságba kezdett járni: tudta mindenki szerencsétlen házassága történetét, tudták, hogy férje, az elvetemült Hohenbrand kapitány milyen gyalázatosan bánt vele s botrányos párbajban mint esett el egy orfeum-énekesnőért, - de a világ már olyan, hogy a férje hibáit, ennek halála után, épp a szegény ártatlan asszonykának nem bocsátották meg! Mint beszennyezettől huzódtak tőle, főleg a többi asszonyok, - no persze azért is, mert nagyon csinos volt. Meghivták, de csak azért, hogy annál kegyetlenebbül mellőzzék... Csuda-e, ha a világ ilyes viselete csak annál jobban elkeseritette a támasz nélküli, csalódott fiatal asszonyt? A társaság kergette a kétségbeesésbe, - dacosan kezdett nem törődni semmivel...
Szalánczynak már előbb feltünt a leányosan lenge, szőke teremtés; megkapta figyelmét a gyermetegen üde csodálkozó arc, melyben az ajkak folyton kacagtak, a kék szemek pedig szinte sirtak vigasztalan szomoruságukban. Látta, mint mellőzik rendszeresen Domokos Margitot az irigy asszonyok s a zsoldjukban álló gavallérok, - látta, hogy a kétségbeesett teremtés mint kezd áldozatul esni a körülötte settenkedő, veszedelmes gavalléroknak. Azon az utolsó estélyen szándékosan bement utána a legutolsó kis török pipázóba. Megdöbbenve szemlélte, hogy Domokos Margit pezsgős pohárral kezében, önfeledten mint vigad ott Rádern Gida főhadnagy, Dághy Viktor kamarás és a léha Frech Aladár közt. Aladár ur hosszasan csókolgatta a kezeit, Gida pedig, közel hajolva hozzá, a legyező mögött kaján arccal sugdosott a fülébe. Szalánczy hirtelen odalépett s kézenfogta Margitot.
- Pardon, nagyságos asszonyom, - szólt határozottan, - de valaki kéreti egy szóra...
Margit kiejtette a pezsgős poharat a kezéből s álmélkodva nézett fel Bélára. De aztán szófogadóan kelt fel. Az urak szájtátva bámultak. - Mikor a harmadik szobában voltak, Szalánczy búsan csapta össze a kezét.
- Gyermekem, az Istenért, mit tesz maga? Hanyatt-homlok rohan a veszedelembe... Szerelmes ezekbe a léha fráterekbe?
A szőke asszony remegve sütötte le a szemét.
- Utálom őket, - suttogta - de hát mit tegyek? A világ már ugy akarja, hogy nekem rossz végem legyen...
- Hogy mondhat ilyet? Az Istenért, kár volna magáért!... Különben pardon, - de hisz azt hiszem, maga emlékszik reám...
Domokos Margit ránézett nagy, kék szemeivel.
- Tudom, maga Szalánczy, - a hires Szalánczy...
- Magának igaz jóakarója, gyermekem, - mondá Béla megragadva a kezét, - higyjen nekem, fogadjon szót...
A szőke asszony még mindig nézett rá, azután egyszerre könyek szöktek a szemébe. Eltakarta az arcát.
- Köszönöm, köszönöm, végre valaki jó hozzám...
Szalánczy zavarodottan nézett körül.
- No nyugodjék meg szépen. És most meneküljön ezeknek a léha frátereknek a körmei közül. Többet ne lássam magát velük igy. A napokban felmegyek magához, utána nézek a dolognak...
Nos, az ismerkedés eléggé sajátságos volt, de az ilyesmiből, ha nem sül el rosszul, csak becsületes rokonszenv lehet. Szalánczy pár nap mulva csakugyan fölment Domokos Margithoz. A szőke asszony, mint valami durcás gyermek, duzzogva ült boudoirjában, selyemkanapéja sarkában.
- No kis baba, hol vannak a léha fráterek? - kérdezte Béla tréfásan.
- Elküldtem, nem fogadom őket többet, - felelt Margit, - magára vártam.
- No ez derék, gyermekem! Parolát rá.
És nyomban ott igaz barátságra becsületes parolát adtak egymásnak. Az asszonyka áprilisi kedélylyel, kacagva ugrott talpra. Nagy virágos Liberty-pongyoláját szélesre fogta s mélyen bókolt.
- No meg van elégedve velem, kis papám?
- Meg, gyermekem, - felelt Béla meghatottan, - és maga mindig olyan bizalommal is nézzen reám, mint a tulajdon édesatyjára. Mondjon el most szépen mindent...
Margit szomoruan sütötte le a szemét. Aztán hosszu órákon át vallott, - részletesen elmondotta szerencsétlen házassága történetét. Elmondta a világ hogy összeesküdött ellene s milyen egyedül van a földön...
- Micsoda jövő állhat még én előttem? - tette hozzá aztán zokogva.
Késő estig együtt maradtak. Szalánczy biztatta, szeretetteljesen vigasztalta. Beszédje alatt Margit félve, mindegyre álmélkodóbban pillantott fel rá, ugy, hogy Béla egyszerre zavarodottan hallgatott el. A kalapja után nyult.
- Mondja, - kérdezte az asszonyka álmodozóan, - nem tudom elhinni, igazán maga volna az a hires Szalánczy?
Szalánczy pillanatra igazán nem tudta, mit mondjon s felelet nélkül osont ki. De azért visszatért Domokos Margithoz. Valami sajátságos boldog érzés töltötte el, hogy jó lehetett hozzá, biztos veszedelemből megmenthette ezt a kedves, fiatal teremtést! Eleinte hetenkint csak egyszer nézett fel hozzá, de aztán márciusban gyakrabban felkereste. Lassankint mint valami családias otthonba egészen odaszokott. Egy pillanatig se tudott mást látni Margitban, mint azt a támasz nélküli kis leányt, akire neki atyai gonddal kell felügyelnie. És nem törődve a világ meginduló pletykáival, tényleg komolyan kezdett foglalkozni a szőke asszonynyal, mintha az édes gyermeke lett volna. Véget nem érő beszélgetések alatt tanitgatta őt, felébresztette benne a nemes és szép eszmék iránti érdeklődését. Utóbb aztán beavatta őt nagy művészi terveibe s a Margit játszian élénk elméjében csakhamar becses munkatársat nyert. Olykor szigoruan korholta is, mintha csakugyan a leánya lett volna... Ilyenkor Margit szomoruan bámult maga elé és eféléket mondott: - Csakugyan semmibe se vesz... örökké gyereknek néz...
De a viszony azért utóbb észrevétlen mégis változni kezdett közöttük. Áprilisban, mikor eljöttek a tavaszi lázzal enyhe napok s esténkint a nyitott ablakon át szerelmesen áradt be a szomszéd kertek illata, - akkor egyszerre csodálatos lankadtság és idegenkedő tartózkodás vett erőt Szalánczyn. Már alig beszélt s órákhosszat csak merően bámult maga elé. A szelid asszonyka gyöngéden igyekezett őt felrázni szenvtelenségéből, tréfált, évődött vele, de Béla mind sötétebb melankoliába merült bele. Nem érdekelte többé a munkája sem. Félt azoktól a szunnyadó emlékektől, amelyek most egyszerre uj szenvedésekkel kezdtek feléledni benne... Egy balzsamos estén Margit a zongorához ült le s éppen a Schubert Am Meer cimü dalát szólaltatta meg a billentyükön, midőn háta mögött a kerevet sarkában Szalánczy keserüen sóhajtott fel. A szőke asszony odafutott mellé s a vállára tette a kezét.
- Mi baj?
- Semmi, semmi...
- Nem, most magán a sor! Most maga valljon nekem! Értem, tudom, hogy ez az ő dala volt...
- Igen, az övé... - S aztán, amit eddig még sose tett, a pillanat hatása alatt vallani kezdett ő is. Elmondta annak a veszedelmes, fekete asszonynak a szerelmét, aki olyan kegyetlenül elhagyta őt, - elmondta, az utolsó négy év alatt mennyit epedett, szenvedett utána. Margit összevont szemöldökkel, aggodalmasan figyelt a megdöbbentő részletekre. Azok alatt a percek alatt nagyot nőtt Szalánczy mellett s mire Béla befejezte vallomását, nem volt a „leánya” többé...
Halkan kérdezte:
- Hát szereti még most is?
A férfi nem felelt. Megtörten állott talpra. Nem gondolt ő Margittal, csak a tavaszszal kiujuló szivsebeire. Szomoruan nézett a sápadt Margitra.
- Maga is szomoru, édes barátnőm, - szólt keserü nyiltsággal, - ah, fáj nekünk mindkettőnknek a tavasz! A csalódott szivek félnek minden uj tavasztól...

II.
Több napig, egy álló hétig nem ment el ezután Szalánczy Margithoz. Az, amit az őszön halottnak vélt, régi szerelme, csakugyan napról-napra fájdalmasabban éledt föl benne. Tán az utolsó föllendülés volt ez... de ő ugy érezte, nem birja ki tovább egy helyben, utaznia, menekülnie kell messze földekre. Majd elmegy félévre Angliába, ott tanulmányozhatja a Ruskin iparművészeti rendszerét, - dolgozhatik... Rövid pár óra alatt kész volt az utitervével és már pakoltatott is, midőn egyszerre megdöbbenéssel jutott eszébe, hogy nem bucsuzott el a hű barátnőtől. Sietve hajtatott hozzá.
Margit sápadtan állott a szoba közepén. Nagyon uralkodott magán, de azért mégis összerezzent.
- Hát... elhagy? Igazán elutazik?
- El, édes barátnőm, mennem kell... tudja, Angliába...
Margit egy székre ereszkedett le az asztal mellé. Tenyerébe támasztotta állát s üresen bámult ki az ablakon.
- Elmegy? - kezdte végre halkan, - mondja, mire való volt hát akkor, hogy a télen megmentett azoktól a léha fráterektől?
- Nem értem... mi jut eszébe?
- Semmi, csak az, amit akkor mondtam magának, hogy: meglássa, nekem nem lesz jó végem!
- De az Istenért, - hát mit akar tenni?
A szőke asszony keserüen kacagott fel.
- Hát én is csak egyszer élek! - felelt dacos könnyelmüséggel, - eh, mit? a sors is ugy akarja, hát legyen! Majd egy napon megfeledkezem magamról, - érzem, valami bolondot fogok tenni...
Szalánczy mélyen megháborodva bámult maga elé. Margit lopva, sajátságos mosolylyal pillantott fel rá.
- Az egekre, ne mondjon ilyeneket! - tört ki végre Béla megrendülve. Sok minden eszébe jutott s aztán hirtelen elhatározással tette hozzá: - Kár volna magáért! Nézze, igérjen meg nekem egyet...
- Mit?
- Azt, hogy ha egyszer valamikor közel talál lenni a... veszedelemhez, - mielőtt megfeledkeznék magáról, - hivat engem. Megigéri?
Már az ajtóban volt és még egyre visszanézett. Margit csak állt az asztalnál és nem vetette fel a tekintetét. Végre bólintott a fejével:
- Megigérem...

III.
Hosszu hetek és még hosszabb hónapok teltek el azóta, - Szalánczy Béla csak szeptemberben készült vissza ismét Magyarországba. Nagy megrázkódtatáson ment keresztül ezalatt, - azon a nyáron küzdötte ki magában utólszor: győzte le végérvényesen régi szerelmét. Mikor Margittól világgá futott, azt hitte, eszét veszti. Menekült emlékei csábos árnya elől, mely szenvedélyesen kisértette meg még egyszer. Skócia hegyei közt aztán testben, lélekben betegen roskadt össze. Maga is érezte, hogy kell neki még ez az utolsó szenvedés, ha emberré akar lenni; - ha fájt is, kellett, hogy szerelmének legutolsó emlékei is kiégjenek a szivéből. És kiégett szivvel, megtörten ocsudott fel, de azzal a biztos tudattal, hogy most legalább hát megszabadult démonától. Amint erei engedték, azonnal munkához látott, - és Ruskin-tanulmányai valóban csakhamar életkedvet, sőt benső gyönyörüséget is szereztek neki.
De vajjon gondolt-e ezalatt arra az áprilisi kedélyü, leányos asszonyra, - arra a játszian bús teremtésre, akit olyan hálátlanul, kiméletlenül elhagyott? A legelső időkben irt neki kusza, rövid leveleket és Domokos Margit felelt is neki hosszan, bánatosan, - de aztán Skóciából abba maradt a levelezés. Nem az asszony, hanem az ő hibájából. Ő nem felelt neki utolsó aggódó leveleire. Mikor magához tért bajából, eszébe jutott, sőt szégyelte is csunya viselkedését, - de valahogy nem jutott többet az iráshoz. Atyáskodó érzéssel gondolt ő védencére nem egyszer, hanem hát remélte, hogy jól van és lázasan csak tovább hajszolta tanulmányutját. Végre szeptemberben már uton volt haza felé s ekkor egyszerre különös élénkséggel jutott eszébe Margit s a bucsujelenet. Megmagyarázhatatlan nyugtalanság vett rajta erőt. Egy őszi reggelen hazaérve, épp mentegetődző levelet akart irni barátnőjének, midőn délfelé sürgős irás érkezett Domokos Margittól. Sietve tépte fel. Ennyi állt benne:
„Kedves Szalánczy ur! Nem tudom, itthon van-e, én részemről csak a szavamat váltom be, midőn most önnek irok. Emlékszik-e még mit igértetett meg velem egyszer régen! Azt, hogyha valamikor közel leszek a veszedelemhez, mielőtt megfeledkezném magamról - hivatom önt. Nos, hát akkor jőjjön, de azonnal!
D. M.”
Szalánczy Béla megdöbbenve bámult a betükre. Torka elszorult és szive érthetetlenül hevesen kezdett el dobogni. Mintha egy másvalaki rendelkezett volna vele, egyszerre csak azt érezte, hogy eszeveszetten fut le a lépcsőn. Beült egy kocsiba és lóhalálában hajtatott ki a nyaralóba, a budai hegyek közé.

IV.
Ott a sebesen robogó kocsiban aztán igyekezett összeszedni gondolatait. Nyugodt szeretett volna lenni, de nem tudott: Margit kétségkivül veszedelemben van, de hiszen majd megmenti ő védencét, - minek akkor ez az őrült nyugtalanság? Atyáskodó érzése mögött micsoda ismeretlen uj indulat száll föl lelke mélyéből? Érezte, valami, ami eddig csak rejtve lappangott ott, most fájóan öntudatra kel... Gondolkodni akart volna, de nem tudott, üres agygyal dült hátra a párnák közé. Mit is mondott neki Margit a válás pillanatában? Hallotta a hangját tisztán: „Érzem, egy napon valami bolondot fogok tenni”... Mintha mellbelökték volna, kinosan kezdett lihegni. De a következő pillanatban aztán látta a szőke asszonyt egy más férfi karjaiban. Felorditott: ki az a másik? Rádern Gida, - Dághy - vagy az a gaz Frech Aladár? Kezei ökölbe szorultak. De aztán kétségbeesetten kapott a fejéhez, hátha már elkésett?!...
Valamivel lejebb megállitotta a kocsit a sarkon, aztán a kert sövénye alatt, mint egy tolvaj futott fel a vaskapuhoz. Szivdobogva pillantott be. A villa derüsen fehérlett elő a vörhenyes lombok őszi pompájából; - a terrasz görög oszlopához támaszkodva egy világos ruhás, lenge női alak állott az avarban. A szellő érintésére a sárga levelek aranyos viharban szálltak szőke hajába és keblére... Merengve nézett el a távolba. Nem is hallotta, mikor Szalánczy kinyitotta a vasajtót. Béla összeszoritott fogakkal, remegve bujkált a bokrok közt, ugyszólván megkerülte a házat s hirtelen ugy toppant oda a terraszra. Margit gyönge sikolylyal rezzent össze.
De Szalánczy alig köszönt neki. Még mindig lihegett a futástól s egyre csak keresőleg nézett körül.
- Hol a veszedelem? - mormogta tompán, - hol az a másik?
A szőke asszony kebléhez kapott s aztán szégyenkezve sütötte le a szemét. Pillanatra zavarodottan hallgattak el mind a ketten.
- Az egekre? - tört ki végre Béla, összecsapva a két kezét, - hát csakugyan, - lehetséges?
Margit nem felelt.
- Hát igazán csalódtam volna magában?
- Nem tehetek róla...
- Hogy mondhat ilyet! - pattant fel Szalánczy, - oh Istenem!... Az az idealizmus, amire én magát tanitottam!... De jó, nem is kérdem, hogy ki az...
Margit eltakarta arcát s fáradtan dült le a lomb alatti lócára. Keble hevesen zihált. Béla indulatosan lépett utána s mellé ült.
- Nagyon szereti?
- Nagyon... - bólintott a szőke asszony, mélyen elpirulva.
- Mióta?... Nem felel? Jó. Én vagyok a bünös, én nem válaszoltam az utolsó levelére. Bizonyosan a nyár folyamán történt... Csak egyet. Nézzen a szemembe: még nem bünös?
Margit félénken vetette fel reá kék szemét.
- Még nem...
- De már közel van a veszedelemhez?
- Közel...
- Nagyon?
- Nagyon...
Szalánczy hevesen ragadta meg mind a két kezét. Valami mondhatatlan édes zsibongás járta át az egész valóját... Szemben voltak egymással s mindketten reszkettek.
- Nem fog tudni ellentállani?
- Ugy érzem, nem... Mentsen meg!
- De hogyan? - könyörgött Béla, - mondja... édes Margit!
Margit, mintha szédület fogta volna el, behunyta a szemét s lassan Szalánczy felé kezdett hajolni. Béla egy önkénytelen, segitő mozdulattal átfogta a derekát.
- Az Istenért, legyen erős!
- Nem tudok, - suttogá Margit fájó mosollyal. Feje a Szalánczy vállára hanyatlott.
- De hát ki az az ember, - veszedelmes nagyon?
- Oh, nagyon...
- Nincs többé menekvés?
- Nincsen...
- Légyottot adott neki?
- Igen...
- Mikorra?
- Mostanra...
Béla megdöbbenve nézett körül:
- Hisz akkor tán mindjárt itt lesz!
- Már itt is van... - fuldokolt Margit és menekedőleg kapaszkodott az erős férfikarokba.
Szalánczy örömittasan kiáltott fel, - nem hitt az érzékeinek, sirt és nevetett egyszerre. Aztán szenvedélyes gyöngédséggel szoritotta magához a lenge teremtést.
- Édes Margitom... mi történik velünk? Maga hivatott engem...
A szelid asszonyka boldogan bujt a vállába és szégyenlősen mormogta:
- Igen, hivattam magát, mert már nem birtam tovább... Mert hiszen maga az a veszedelem, akihez közel voltam, - de hát még közelebb akartam lenni magához, édes Béla...

A MAMA.
A szomoru fiatal leány pillanatra abbahagyta a rendezkedést és egy sóhajjal, tétován állott meg. Köröskörül még telve volt a szoba a tegnapi legutolsó bál emlékeivel, a kereveten kiteritve feküdt a nagyon kevéssé gyürött tüllruha, a karosszéken a belépő, itt-ott virágok, keztyük, legyezők hevertek. Kötelességszerü pontossággal épp ezeket készült elpakolni, de most valahogy elhagyta az ereje és csak fáradtan ült le az ablakba asztalkájához. Tenyerébe hajtotta a fejét és reménytelenül bámult a sok csillogó, farsangos holmira.
- Vége hát ennek a farsangnak is!... - mormogta megadóan. - De legalább a mama jól mulatott - tette hozzá aztán, minden neheztelés nélkül, mintegy vigasztalni akarva magát.
Kissé mégis elfogta a keserüség. Hanem azért sirni nem tudott volna - hisz a csunya leányok nem tudnak olyan hamar sirni, mint a szépek... Hát ő csunya volt és tudta, hogy az: egy igénytelen, szürke kis teremtés, aki sose volt képes a fiatalos öröm napfényére kilépni, hanem ugyszólván mindig árnyékban maradt, az ő szép mamája árnyékában. Véletlenül ott hevert az asztalkán az a legutolsó fénykép, melyen édes anyjával együtt voltak levéve. Micsoda bolondos gondolat is volt az az ő csintalan mamájától, hogy igy együtt fényképeztessék le magukat?
Megcsóválta a fejét, azután valami bus kiváncsisággal kezdte nézegetni, hogy milyen rut is ő az édes anyja mellett. Ő szegény boldogult atyjára ütött, olyan csunya volt, de (ahogy a világ hozzátette) olyan okos is, mint ő... Bezzeg milyen bűbájosan szép ott a fényképen mellette a mamája! Egy csodálatosan fiatal, gyönyörü asszonyka, abból a babaarcu, bohókás fajtából, akik örökké naiv gyermekek maradnak s akikre mindig gondot kell viselni valakinek. Amig a jó és olyan végtelenül okos papa élt, addig a leggyöngédebben ő vigyázott a mamára, amióta azonban meghalt, csak természetes, hogy azóta a fejlődő, eszes leány viselte gondját: lett ugyszólván a kis mamája a tulajdon édes anyjának...
A csunya leány elgondolkodott.
- Szegény mama, - szólt végre - ki viselne rá gondot, ha nem én? És voltaképp mit tehet ő arról, hogy a jó Isten igy felcserélte a szerepeinket?...

I.
Hát sajátságos volt az, a jó Isten tényleg felcserélte a szerepeket kettőjük közt. De tán csak azért, hogy igazságot tegyen: tán azért adott a gyermetegen szép és bohókás anyának öregesen csunya, de okos leányt... És ha ez a csöndes leány természettől nem is lett volna arra hivatva, hogy „kismamája” legyen a tulajdon édes anyjának, okvetlen azzá képezték volna őt a körülmények. Alig volt tizennégy éves, mikor jó atyja meghalt és attól fogva bizony neki kellett törődnie mindennel.
Még élénk emlékében volt, szép mamája mint vesztette el azokban a szomoru napokban a fejét, - milyen tehetetlenül állott szemben az élet komoly gondjaival! Hisz maradt vagyon a családfő után szépen, de minden elveszett volna, ha ő gyermekészszel idejekorán át nem látja a helyzetet és ezer ügyetlenségtől vissza nem tartóztatja anyját. Álmatlan éjszakákon mennyit számoltak együtt!... Nagy iskola volt ez a serdülő leánynak s szép mamája eleitől fogva csodálkozva ismerte el fensőbbségét. Nem haragudott ezért a fensőbbségért, a világért sem! - mint olyan természet, aki megszokta, hogy gondoskodjanak róla, inkább örült, hogy férje után most egy megbizható más valakinek: leányának a gyámsága alá kerülhet. Mindenekfelett pedig annak örült, hogy nem kell azokkal a borzasztó komoly dolgokkal vesződnie...
- „Annuskám, - mondogatta csakhamar, - te jobban érted ezeket a dolgokat nálam, hát csak csináld tovább.”... És Annuska csinálta tovább, - kezébe vette nemcsak a vagyonnak s az egész háznak a vezetését, hanem mindenre kiterjedő gondosságában lassankint egészen boldogult atyja helyét kezdte elfoglalni. Hogyne, hisz az ő okos leánya volt, ki épp oly büszkén örült, hogy szép mamájáért dolgozhatik!... A szép mama gyermekes tehetetlenséggel busult eleinte, de aztán a gyászév leteltével épp olyan gyermekes félénkséggel kezdett visszatérni apró életörömeihez. Mielőtt Annuska jogot vehetett volna magának anyja megrovására, ő már előre félt komoly leánya korholásától, - pedig hát csak bohókásan hiu és nagyon ártatlan örömök voltak azok, melyek után epedett. Szép szines ruhák a fekete öltöny után, - szinház, társaság, ahol szeliden pirulva, de mohón hallgathatta szépsége dicséretét és diadalmaskodhatott a vetélkedő asszonyok fölött.
Annuska ugy vélte, anyja kissé korán kezd megint társaságba járni, de belátta, hogy a szép mama nem azok közül való, akik soká kibirják a szomoruságot és nem ellenkezett. Ő továbbra is gyászban maradt és hallgatott, - de épp e hallgatása által nyert még nagyobb hatalmat anyja felett. A fiatalos asszonyka épp olyan kedves naivsággal kezdett félni a leányától, mint ahogy egykor a férjétől félt... Egyre gyakrabban kikérte a tanácsát mindenben s egyre ritkábban szólitotta őt „leányom”-nak. Ugy nézett rá mint egy hű barátnőre, mint egy okosabb és idősebb barátnőre.
Annuska nem egyszer mosolygott anyja bohóságain, de voltaképp meg volt elégedve, - mint egykor atyjának, ugy most neki is csak az az egy vágya volt, hogy szép mamáját fiatalosnak és boldognak lássa.
Teltek az esztendők, - Annuska tizenhetedik évében járt már. A gyermeteg anya bájosabb volt, mint valaha és megszokván azt, hogy leánya intéz mindent, pillanatra se jutott eszébe, hogy itt az idő gondoskodni a szegény csunya teremtés jövőjéről. Önző naivságában nem is gondolt volna arra, hogy Annuskát bálba vigye, ha a vidékről pár öreg néni fel nem jön s ünnepélyes beszéddel szinte kérdőre nem vonja őt.
A szép mama elképedve hallgatta a borzasztó szavakat: hogy neki már nagy leánya van s ezután le kell mondania eddigi fiatalos szerepéről! Mikor Annuska a nénik távozása után belépett a szalonba, keserü könyek közt találta ott az anyját. Azonnal átlátta a helyzetet és esküdözött neki, hogy ő nem akar bálba menni. De a szép mama bánatos daccal szólitotta őt „leányomnak” és kijelentette, hogy ő igenis tudja a kötelességét. Bálba fogja vinni Annuskát, - a legöregesebb fekete ruhát fogja felvenni, ha kell gyászba öltözik!... A szomoru leány elnevette magát és ekkor egymás karjaiba borulva sokáig sirtak együtt. De a vidéki nénik visszajöttek s amilyen mértékben hütötték a szép mama naiv hivalkodását, épp olyan mértékben igyekeztek fiatalos jókedvet önteni Annuskába. Addig beszéltek neki, mig a csunya leány arcát félénk remények deritették fel.
- De hisz én olyan rut vagyok - mondta aztán, - szegény mama, szégyenkezni fog velem menni...
- Fiatal vagy, hugom és jogod van a boldogsághoz! Bálba kell menned...
Az ő első bálja! Aznap este öltözködés közben mennyi remegő ábránd nyilt ki a csunya leány szivében... De ahogy a tükörbe pillantott, voltaképp nem is arra gondolt, hogy szép lesz-e a táncosainak, hanem inkább arra, hogy tulságosan rut ne legyen édes anyja mellett. Csak ő neki ne kelljen magát szégyenlenie miatta! Ahogy megvolt az öltözködéssel, azonnal kötelességszerüen sietett át szép mamájához, hogy neki segitsen. A bájos asszonyka utolsó pillanatban egészen lemondott az öreges fekete ruhákról s ellenkezőleg, a legmerészebb s legfiatalosabb báli toilettere szánta magát. Bármilyen szomoru és ünnepélyes igyekezett lenni, elragadóan szép volt! Ahogy kocsiba szálltak, olyan volt az, mintha nem is Annuska, hanem az anyja menne első báljára...

II.
Annuska busan mosolyodott el. Most egyszerre eszébe jutottak szomoru farsangjának az összes báljai.
- Szegény mama, - gondolta - ő nem is tudja, hogy ezen a sok bálon én alig táncoltam, hogy voltaképpen én csak az ő gardedámja voltam!...
Hát körülbelül igy is állt a dolog. Felejthetetlen volt az első báli pillanat káprázata, de a csunya leány hamar ébredt a mámorból a legkeserübb valóságra. Igaz, mindenki őket nézte, de az anyját azért, mert szép volt, őt meg azért, mert senki se tudta hinni, hogy egy bájos mamának hogy lehessen ilyen igénytelen, csunya leánya... Az odasereglő gavallérok táncoltak vele is, de inkább csak udvariasságból, az anyja kedvéért. A kötelező egy forduló után csakhamar ott hagyták magára a sarokban s innen ő tanuja lehetett mamája diadalainak. Abban a szégyenitő tudatban, hogy immár nagy leányát kell gardiroznia, a szép asszony remegve jött a bálba és valami vak ösztönnel most csak azt akarta bebizonyitva látni, hogy még mindig nem öreg és nem csunya. Csicsergőbb és gyermetegebb volt, mint valaha és önző hiuságában önkénytelen vetélytársává vált az összes leányoknak s ezek közt Annuskának is. Annyit táncolt, annyira megfeledkezett magáról, hogy alig vetett reá ügyet... Egy idősebb urnak, atyja régi barátjának, kellett eljönnie, hogy a szegény leány négyesnél táncos nélkül ne maradjon.
- Ugy látszik, - szólt a bácsi némi gunynyal, - hogy a mamája bálozik maga helyett...
Annuska elpirult.
- Büszke is vagyok rá, hogy olyan szép...
Nos, a szép mama tökéletes diadala volt ez a bál. - „Remekül mulattam”, - vallotta Annuskának a kocsiban, - „te is édesem?”... Aztán be se várva feleletét, a nyakába borult és boldogan csókolgatta a didergő teremtést. - „Igen leányom” - folytatta pár pillanat mulva ünnepélyesen, - „a néniknek igazuk volt, belátom, hogy neked nagyon is kell bálokba járnod! Elviszlek mindenüvé...” Annuska hallgatott, de mikor szobájában magára maradt, az egyszer keservesen elsirta magát. Másnap megköszönte anyjának a bált, de komolyan megkérte, hogy többet ne menjenek el sehová.
- Hová gondolsz Annuska? - mondá a szép mama meghökkenve, - csak nem fogom az első farsangodat igy abbahagyni? Én már négy vagy öt következő bálra odaigértem a négyeseimet...
A leány nem ellenkezett tovább, - megértett mindent... És aztán mentek egyik bálról a másikra. A bájos asszonyka, mintha uj ifjuságra ébredt volna, napról-napra szebb és farsangosabb kedvü lett. Hire is nőtt, szörnyen divatba jött s a körülötte feszengő táncosok közt egyre komolyabb gavallérok kezdtek szerepelni. Bohókás naivsága ellenállhatatlanul hóditott; már azt beszélték, hogy két ur meg is verekedett érette...
Annuska a bálok alatt azonban mind elhagyatottabban ült a fal mellett. A társaság lassan megszokta azt a gondolatot, hogy egy szép asszonynak csunya leánya is lehet és azontul nem törődtek vele. Ott ült magában órákhosszat s megadóan fogadva el gardedámi szerepét, csak akkor kelt fel s ment oda anyjához, mikor szükség volt rá. Ha ruháján kellett valamit igazitani vagy az agyontáncoltatástól kellett megmenteni... Kézenfogva nem egyszer ő hozta ki szép mamáját a csárdás viharából s vezette oda helyére.
- Mamuskám, elég lesz már - megárt...
Annuska őszintén gyönyörködött anyja diadalaiban és valójában csak akkor szégyelte mellőztetését, ha az emberek sajnálkozva nézegették.
Különben is volt neki egy gavallérja: az az idősebb ur, atyja barátja.
- Annuska, - magyarázta ez a bácsi egyszer jelentősen, - nézze, a maga mamája nemcsak hogy maga helyett bálozik, hanem ugylátszik, maga helyett is fog beleszeretni valakibe...
Anyja e percben egy magas termetü, komoly férfi karján haladt el előttük. Halkan beszélgettek. Annuska elpirult. Tudta ő, ki az a gavallér, régóta észrevette ő már egy előbbi bálon... Táncolt is már vele, és mikor Loránth Imre udvarias hanyagsággal először átfogta a derekát, a csunya leány lehajtotta a fejét és egész testében reszketni kezdett. Pedig hisz tudta jól, hogy az anyja küldte hozzá ezt az urat s ő pusztán ildomosságból táncol vele... Nem tudott, nem mert a dolog felett gondolkodni, - sok önkinzás után eddig csak annyit vallott be magának, hogy szivesen elül a hosszu báli éjszakákon a fal mellett, ha Loránth Imre csak egyszer is ránéz, - hacsak puszta véletlenből is... És mintha az ég titkos imádságát meghallgatta volna, Loránth Imre az utóbbi bálokon csakugyan mind gyakrabban nézett rá, főleg akkor, mikor édesanyjával karonfogva álltak együtt a terem közepén. És mialatt a többi urak végképp elhanyagolták a szegény Annuskát, a szép gavallér mintegy tüntetően csak annál gyakrabban kezdett vele táncolni...
*
A csunya leány szivdobogva kelt fel.
Mit jelentett az, ami a tegnapi bucsumulatságon történt? Loránth Imre hosszasan sétált és beszélgetett a szép mamával, aztán egyszerre odajött ő hozzá és barátságosan leült melléje. Szegény Annuskával forogni kezdett a világ, alig mert ránézni, alig tudott felelni neki. Pedig Loránth Imre olyan őszintén nézett rá nagy, sötét szemeivel s olyan bizalomgerjesztően szólt hozzá. Erőteljes, szép férfi volt, ugy harmincnyolc-negyven év körül. Egyszerre valami benső érzéssel ragadta meg az Annuska kezeit.
- Maga csakugyan nagyon derék leány, - szólt, - nagyon szeretem magát...
Mit jelentett ez? De a leány nem ért rá tovább törni a fejét rajta: elegánsabban és fiatalosabban, mint valaha, szép mamája lépett be.

III.
...Ott ültek egymás mellett a kereveten és halkan suttogva beszélgettek. A szép mama még egyre törölgette szemeit; babaarcát gyermetegen hajtotta leánya vállára és csak olykor pillantott fel rá félénken. Annuska szeretettel csititgatta anyját, de különben nagyon komolyan bámult maga elé.
- Ah, drágám, ha tudnád! - kezdte a mama ujult erővel zokogva, - szegény jó atyádra gondolok...
- Szegény papa...
- Igen, áldott jó ember volt! És te egészen olyan vagy, mint ő! Kinek vallottam volna be titkomat másnak, mint neked? Te vagy a legjobb barátnő, egy - valóságos kis mama, aki vigyáz a tulajdon édesanyjára... De mikor ugy szégyenlem magamat...
- Csak mondjad mamuskám.
- Ah... De hiszen te tudod legjobban, hogy mennyire nem akartam én bálba menni. Csak a te kedvedért tettem, ugy-e Annuska?
- Igen, az én kedvemért.
- Nos, hát magad láthattad, milyen siralmas szerepük van a szegény mamáknak a bálokon. Én magam sem tudom, hogyan jött ez az egész... Tudod, a végzet akarta igy. Addig busultunk együtt, mig végre... Jaj, ugy szégyenlem magamat!
- Nos?
- Mig végre egymásba szerettünk...
Bohókásan rejtette arcát az Annuska vállába. Mikor felocsudott, ünnepélyesebb hangon folytatta:
- Ah, ha tudnád milyen jó ember!... Hidd meg, csak a jósága hatott meg. És mennyire szeret Imre téged! Tegnap vallotta meg...
- Hogy engem annyira szeret?
- Nem, hogy engem szeret. Megkért. Ah, ugy szeretjük egymást!
Annuska lehajtotta a fejét.
- És mikor lesz az esküvőtök?
A szép mama szégyenlősen nézett fel leányára.
- A jövő hónapban... Ugy-e nem haragszol? Meglátod, mennyire szeret téged Imre!
- Hát boldog vagy, mamuskám!
- Boldog vagyok...
A zsebkendő kiesett kezéből s mint egy áprilisi derü boritotta el könyes arcát az öröm. Titkolódzva, hosszan csacsogott szerelméről. Annuska feje mind mélyebbre sülyedt keblére.
- Olyan bolond fiatalok vagyunk, mint a gyerekek! Ah, drágám, nem tudod te, mi az a szerelem...
E percben azonban hirtelen elhallgatott a szép mama. Tán a saját utolsó szavai téritették észre, de hirtelen felkelt és zavarodottan nézett leányára. Összecsapta a két kezét.
- Jesszusom! - kiáltotta, - de hát veled mi lesz leányom? Hisz voltaképp neked kellene férjhez menned és ime, helyetted én megyek férjhez!
A csunya leány lopva egy könyet törölt ki szeméből. Aztán szomoru mosolylyal igy szólt:
- Én majd csak a kis-mamád maradok továbbra is, - és... a mamáknak nem illik férjhez menni...