KULISSZA-KÖNYVTÁR
II. KÖTET

A SZÜZEK HÓDOLATA

Irta: HARSÁNYI ZSOLT

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-071-6 (online)
MEK-14407

A szin előkelő leányszobát ábrázol. Kedves, fehér budoár, elkényeztetett kisasszony otthona. Mikor a függöny felmegy, Gabrielle és a nevelőnő vannak a szinen. Gabrielle idegesen le s fel járkál. A nevelőnő kézimunkázik és néha rosszalóan felnéz.

Gabrielle: Ó istenem, mindjárt öt óra és még mindig nincsenek itt. Hej de ideges vagyok. (Haboz, elszánja magát). Én elszivok egy cigarettát, borzasztó ideges vagyok! (Kutatva néz a nevelőnőre.) Csak egy cigarettát. (Nevelőnő felnéz.) Nem leszivni, nem, nem, csak ugy. (Nevelőnő lenéz.) Csak egyet. (Megy a cigarettás doboz felé, folyton a nevelőnőt figyeli.) Nagyon ideges vagyok, ez használni fog. (Kivesz egyet.)
Nevelőnő: Gabrielle!
Gabrielle (dühösen visszacsapja a cigarettát): Mégis csak borzasztó, hát már cigarettázni se szabad? Rendben van. (Dacosan leül.) Jaj most már csakugyan mindjárt öt óra, hát mér nem jönnek már. Olyan ideges vagyok. (Le s fel jár.) Egy pohárka konyakot kellene inni, az lecsillapit. Csak egy pohárral. (Nevelőnő felnéz.) Nem, nem, csak egy félpohárral. Az nem árt. Az csak használ. (Nyul a konyakos üveg után.)
Nevelőnő: Gabrielle!
Gabrielle (dühösen): Hát rendben van. Hát már ezt sem szabad. Ha a papa itthon volna, már régen megengedte volna. Hát ne engedje. Rendben van. Jaj, milyen ideges vagyok. Kiugrom az ablakon, bizonyisten kiugrom az ablakon. Hát mért nem jönnek már? (Csengetés.) Na hálistennek! (Künn össze-vissza bakfiskacagás, lárma, vidámság, szeleburdi zaj hallatszik. Kicsapódik az ajtó és berontanak egymás hegyén-hátán Panna, Mária, Böske és Kitty.)
Gabrielle: Szervusztok lányok, csakhogy itt vagytok! (Mind hangosan szervuszt kiabálnak, zajos ölelkezés és csókolózás.) (Nevelőnő megbotránkozva kimegy a kézimunkával.)
Panna: Csakhogy együtt vagyunk! Mind az öten!
Kitty (erős angol akcentussal): Milyen nagy öröm ez!
Gabrielle: Üljetek le, gyerekek, jaj de jó, hogy már itt vagytok.
Panna: De még jobb, hogy az a hétfejü sárkány kiment. Két dolog van a világon, amit nem szeretek: a kelkáposzta, meg a nevelőnő.
Böske: Megjegyzem azért ment ki, mert idegessé teszi, ha lármázunk.
Mária: Tudjátok mit: lármázzunk, hogy be ne jöjjön.
Kitty: Nagyon jó, nagyon jó. (Éktelen lármát csapnak.)
Panna (befogja a fülét, csititja őket): Csend legyen, elég volt. (Tulgágogják, a hangja elvész a lármában. Székre áll, integet.) Csend legyen elég volt hallgassatok már! (Végre csend lesz.) Fogjátok már be a szátokat. Nagyon fontos dolgok vannak. Üljetek le!
Kitty: Akkor te is üljél le!
Panna: Ne lármáz! Gabrielle, légy szives jelentést tenni a tisztelt társaságnak, hogy áll a film dolga.
Gabrielle: Előbb várjuk talán meg a fiukat, meg a mozirendezőt.
Panna: Nem, nem, intézzük el mielőtt a fiuk eljönnek. Fontos okunk van rá.
Kitty: Fontos okunk van rá. Ez kettőnknek egy titok: Panna meg énnekem.
Gabrielle: Titok? Igazán? Jaj de érdekes. Mondjátok el.
Kitty: Majd aztán elmondjuk a titkot.
Panna: Előbb tedd meg az előterjesztést. Te vagy az elnök.
Gabrielle: Jaj de izgatott vagyok, miféle titkotok van?
Panna: Te csak terjeszd elő, amit telefonon már mondtál.
Gabrielle: De nagyon izgatott vagyok. Hát jó. Tisztelt hölgyeim!
Mind (őrült lármát csapnak): Halljuk, halljuk!
Panna: Ha mindenki igy ordit, nem lehet hallani. Halljuk!
Gabrielle: Tisztelt hölgyeim!
Böske (Kiált): Halljuk! (Megijed a Panna pillantásától.)
Gabrielle: Mint tudjátok, elhatároztuk, hogy annak a nagy jótékony filmnek, amelyet a Neptun-filmgyár propaganda célra rendez, egyik részét mi vállaltuk. „A szüzek hódolata” cimü részt kell eljátszanunk, mikor Sándor főherceg a parkban találkozik az arra sétáló urilányokkal. Mi, mint a „Cirmos cica”-bakfisegylet választmánya, azt határoztuk, hogy folyamodványt adunk be az udvarhoz, hogy Sándor főherceg őfelsége a jótékony célra való tekintettel maga játsza el velünk a filmszerepet.
Panna: Kinek az ötlete volt?!
Böske: Ne dicsekedj folyton!
Gabrielle: Csendet kérek!
Mária: Hallgass már egy kicsit!
Kitty: Ne kiabáljál már!
(Egyszerre lehurrogják.)
Gabrielle: Legutóbbi ülésünkön a folyamodványt meg is irtuk és el is küldtük az udvarhoz a főherceg szárnysegédének. És már tegnap megkaptuk a választ.
Böske: Hogy a főherceg nem jön.
Mária: Hogy nem játszik.
Panna: Hogy nem lesz belőle semmi.
Kitty: Hogy nem sikerült.
(egyszerre.) 
Gabrielle: Én vagyok az elnök vagy sem? (Csend.) No hát. Megkaptuk a választ, hogy a főherceg a kedves felszólitásnak nagy sajnálatára nem tehet eleget.
Kitty: Hát nagy szemtelenség is volt nekünk arról álmodni, hogy egy főherceg majd velünk játszik filmet.
Panna: Ó Istenem, milyen szép fiu! Milyen drága! folyton nézem a képét az illusztrált lapokban.
Mária: Nekem be van rámázva mint tengerész.
Panna: Az semmi. Nekem megvan kivágva egy lapból lovaglóruhában. Ha éppen akarod tudni, hát sokkal fessebb.
Kitty: Az semmi. Nekem van lovon, de mint huszárkatona.
Böske: Hát az is valami. Nekem meg van tenniszruhában.
Panna: Ne veszekedjetek. Nekem huszonhárom Sándor főherceg képem van. Mindbe szerelmes vagyok. Sándor főhercegbe huszonháromszor vagyok szerelmes.
Kitty: Én ezer! És százezer!
Panna: Én milliószor és pont, vége, slussz. (Gabriellehez.) Szóval a főherceg nem játszik.
Gabrielle: Csak maradjunk a tárgynál. Szerelmes vagy bele? És mit szól ehhez a Pista?
Panna: Na és te nem vagy szerelmes belé?
Kitty: Te talán nem imádsz őt? Minden lány az országban imád őt.
Gabrielle: Te se nagyon beszélj, hogy imádod, mert megtudja a Dezső.
Panna: Az elnök ne avatkozzon a választmány magánügyeibe. Térjünk át a filmre. A főherceg nem játszik. Mi lesz most a filmmel?
Gabrielle: Eldobjuk. Vége. Megbuktunk.
Panna: És a mozirendezőnek odaadjuk az ötezer koronát, amit a saját szánktól spóroltunk el a cukorsüteményen.
Kitty (lelkesen): És a gesztenyepirén?
Gabrielle: Hiába. Oda kell adni.
Panna: Hát látod. Most jön a titok.
Kitty (mohón): Majd én azt elmondok...
Panna: Nem, én akarom elmondani!
Kitty: De nem, majd én!
Gabrielle: Ne veszekedjetek. (Pakli kártyát vesz elő.) Emelj!
Panna: Nyolc!
Gabrielle: Te is, Kitty!
Kitty: Négy!
Gabrielle (Pannához): Te mondod el.
Kitty: Én mindig ilyen szerencsétlen vagyok. (Bőg.)
Gabrielle: Ne bőgj, itt egy cigaretta! (Kitty rágyujt és megvigasztalódik) Mondd el, mert megbolondulok az izgatottságtól.
Panna: A filmet nem kell eldobni. Van, aki eljátsza.
Mind: Mi? Kicsoda? Hogyan?
Panna: Kitty meg én találtunk egy moziszinészt, aki őrülten hasonlit Sándor főhercegre. Éppen olyan guszta!
Kitty: Olyan drága egy édes ember!
Mária: Óriási.
Böske: Hol vettétek?
Kitty: Majd elmondok a dolog én.
Panna: Te megkaptad a cigarettát, hallgass. (Kitty csendesen sir) A tenniszre mentünk a kis erdőbe és ott megismerkedtünk vele.
Gabrielle: Hogy ismerkedtetek meg? Megszólitott? (Mind feszülten figyelnek.)
Panna: Mentünk a kavicsos uton és jött szembe. Megnézett minket és megállt és utánunk fordult. És mink véletlenül hátranéztünk...
Kitty: Te véletlen, én nem véletlen.
Panna: Ne szakits félbe. És hátranéztünk és akkor ő elkezdett mosolyogni és én nem akartam nevetni...
Kitty: Csak ne beszélj, mert én nem akartam és te nevettettél és azért volt a nevetés.
Panna: Na hát milyen szemtelen vagy, nem te nevettél előbb?
Kitty: Mindent rámfogja. (Sir.)
Mária: Ne bőgj.
Böske: Mondjad már.
Panna: És akkor ő a virágágyak között elébünk került és egyszer csak jött velünk szembe a kavicsos uton. És akkor megint nevettünk...
Kitty:Csak te nevettél. (Lehurrogják.)
Panna: És akkor én elfelejtettem a rakettemet egészen véletlenül...
Mind (gunyosan hahotáznak): Véletlenül!
Kitty (kárörömmel): Szép kis véletlen!
Panna: Te csak hallgass, mert először te feleltél neki.
Kitty: Mindig mindent ráfogja énrám. (Sir.)
Panna: És akkor elkezdtünk beszélgetni és én mondtam, hogy ő mennyire hasonlit Sándor főhercegre és ő mondta, hogy ezt már sokan mondták neki és ő moziszinész és erre elmondtuk a filmet neki, ezt a jótékony filmet.
Kitty (könyörögve): Hadd mondjam én a végét!
Panna (sértve): Kérlek, én el is mehetek.
Gabrielle: Na ne bántsd, szegény kis angol, hadd beszéljen ő is.
Kitty (boldogan): És akkor azt mondott, hogy ő szivesen eljátsza a főherceg szerepét nekünk és mondtuk neki, hogy jőjjön el a választmányi üléshez Frey Gabriella bárónő lakására és megmondtuk a cimet és...
Panna (hirtelen közbe): És most ide fog jönni. Na! (Ámulás.)
Kitty: Mindig elrontasz nekem az elbeszéléseket.
Gabrielle: Idejön? Jaj de izgatott vagyok. És mondjátok, milyen. Nagyon hasonlit a főherceghez? (Csengetnek.) Vagy a fiuk, vagy a mozirendező.
Panna: A fiuk előtt hallgatni.
Kitty: Te Mária, te olyan pletyka vagy, fogsz hallgatni?
Mária: Én? Egy szót se szólok becsület isten szentségemre.
Böske: Én se szólok.
Pista (belép, Jenő mögötte): Kezüket csókolom.
Jenő: Kezüket csókolom. (Általános kezelés.)
Pista: Jöttünk a gyászhirt tudomásul venni. A főherceg nem játszik.
Jenő: Anélkül az egész nem ér semmit. A filmet hiába irtam.
Pista: Irtuk.
Jenő: Na, amit te irtál bele.
Pista: Én? A szivem vérével irtam ezt a filmet. Hogy van ez jelenetezve! Most eldobhatjuk.
Gabrielle: Foglaljanak helyet, gyujtsanak rá ott van konyak. Hát a filmet nem kell eldobni, mert...
Kitty (gyorsan): mert el fogja játszani egy moziszinész, aki...
Panna (elveszi tőle, roppant gyorsan): aki borzasztóan hasonlit Sándor főhercegre és megismerkedtünk vele és felkértük és ide fog jönni és eljátsza. Igenis elmondtam.
Pista: Maguk megismerkedtek egy moziszinésszel?
Panna: Én nem. A Kitty.
Jenő: A Kitty?
Kitty: Nem én, a Panna.
Panna: Majd pofonváglak, csak árulkodjál, tudniillik a dolog ugy történt... (Csengetnek.)
Gabrielle: Ez a mozirendező.
Jenő (Kittyhez): 
Pista (Pannához): Majd ezt elintézzük.
Rendező (dult, fantasztikus ember, beront): Kezüket csókolom, alászolgája, urak (liheg), megbocsátanak egy pillanatra, a telefon... (a telefonhoz megy): Halló, tizennégy ötvenkettő... halló itt Bende... Kérem a Moskovitzot... Halló, elfelejtettem magának mondani, hogy holnap reggelre kell három teve és az ügynöktől tizenöt néger a Napkeleti kéjvadászhoz... Halló... az nekem legyen meg. Rendben. (Leteszi.) Hát kérem, ahogy megmondtam, a főherceg nem lép fel. Ez természetes, mért nem hallgatnak rám.
Panna: Kedves Bende ur...
Kitty (eltolja): ...a felvétel meglesz.
Rendező: Meglesz? Kivel?
Panna: Találtunk egy moziszinészt, aki...
Kitty: ...aki őrületesen hasonlitja a főherceghez.
Rendező: Moziszinész? Hogy hivják? (Csengetnek. Őrült izgalom.)
Panna: Ez ő!
Kitty: Ez ő lesz!
Mária: Jaj a a hajam!
Böske: Rendben van a bluzom hátul?
Gabrielle: Jaj de izgatott vagyok...
Szinész (belép, igen elegáns, igen előkelő, kedves, fiatal férfi, arisztokratikusan, idegenszerüen beszél): Kezeiket csókolom, jó napot. (Meglátja Pannát és Kittyt): Á, a kedves ismerős a tenniszről... and you are the little english miss... szabad kérnem, hogy bemutassanak?
Panna: Én őszintén szólva nem is tudom a maga nevét.
Szinész: A nevem (Mosolyog) Battenberg. (Kivülhajlik, Jenő és Pista ellenszenvvel fejet hajtanak és érthetetlen neveket morognak.)
Bende: Maga egy moziszinész? Nem ismerem magát.
Szinész: Ön...?
Bende: Én Bende Endre vagyok és ha maga egy rendes moziszinész volna, akkor tudná, hogy ki vagyok.
Szinész: Bocsánatot kérek, én öt évig a háboruban voltam... nem vagyok itthon ismerős... igazán restellem...
Bende: Jó, jó. (Telefon cseng.) Ez én leszek. (Felveszi.) Moskovitz? Igen, én vagyok. Hát persze, hogy a vörös parókákat. Megmondják a mühelyben, a Tévedt bünökben használtuk utóljára. És halló... gondoskodjanak nekem előre arról a huszonöt kutyáról a Fekete vadászra. (Leteszi.) Szóval maga... hogy hivják?
Szinész (mosolyog): Battenberg.
Bende: Majd kap egy rendes nevet. Maga eljátsza a főherceget. Na. Eléggé hasonlit. Az orra nem jó, nem lehet fotografálni. Majd a maszknál segitek. Hát kérem, ne beszéljünk sokat. A két szerző ur maradjon itt és a két főszereplő hölgy.
Gabrielle: Addig átmegyünk a zongoraszobába. (Gabrielle, Mária, Böske összebujva, suttogva nevetgélve, visszanézegetve el.)
Rendező: A filmrészlet főjelenete az, mikor... mondja, intelligens ember maga?
Szinész: Gondolom.
Rendező: Tudja, mi az a nagyuri előkelőség?
Szinész: Azt hiszem, tudom.
Rendező: Hát ne felejtse el, hogy főherceget játszik. Egy kimért, hideg, előkelő egyéniséget.
Szinész: Pardon, de Sándor főhercegről azt hallom, hogy nem kimért és nem hideg.
Pista: A művész ragaszkodik a szerephez.
Jenő: Igen. Az jól van megirva.
Rendező (idegesen): Kérem, az urak ne zavarják a rendezőt. Nem érek rá. Csak azért jöhettem el egy negyedórára, mert rémesen zuhog az eső.
Pista (sértve): Kérem.
Jenő (sértve): Kérem.
Szinész: Sándor főhercegről olyanokat mesélnek, hogy roppant közvetlen ember, aki nem szereti a sok teketóriát és az udvarnál kétségbe vannak esve, hogy kiséret nélkül járkál a fővárosban és beszélget a járó-kelőkkel.
Rendező: Nézze, öcsém, maga ne vitatkozzon a rendezővel... (csenget a telefon, felveszi.) Halló... nem az irógépeket, maga állat, hanem az irókézeket! A irókéz-indiánokat, akik az Inka mostohalányának a második felvonásában kellenek. Na, érti már? A tornatarokokat megcsináltatták? Jó! (Leteszi. Szinészhez:) Maga ne vitatkozzon a rendezővel, fiam, hanem csinálja amit mondok.
Szinész: Pardon, de hallom a főherceg gyakran elmegy hazulról és az udvari lakáj, akit kétségbeesett szülei küldenek utána, alig birja megtalálni.
Rendező: Ezek olyan firkász-dolgok a lapokban. Maga olyan felfogással játsza a szerepet, ahogy a rendező mondja.
Pista: És a szerző?
Jenő: A két szerző.
Rendező: Az urak hagyjanak békét. Hát kérem. Panna kisasszony. Ott méltóztatik lenni a szinen. Ott az erdő, itt a patak. Kitty kisasszony, méltóztassék ide bemenni, majd innen jön. (Betolja jobbra.) Az urak idemennek. Majd vadászkosztümben jönnek a hidon át. (Tuszkolja őket az erkélyre.)
Pista: Ott esik az eső az erkélyen.
Jenő: Meg van őrülve, hiszen itt zuhog az eső.
Rendező: Nem érek rá, uraim, nem érek rá. (Kituszkolja őket, dühösen rájuk zárja az erkélyajtót.) Én, mint testőrtiszt jövök majd innen. (Bemegy balra.)
Szinész (benyomja az ajtót és rácsukja a kulcsot, Pannához fordul): Hogy van, bájos és ismerős ismeretlen?
Panna: Ez nincs benn a darabban.
Szinész: Nem baj. Beletesszük. Ez a majom nem jöhet ki, mert rázártam az ajtót. A szerepeket játszhatjuk a saját felfogásunk szerint.
Panna: Maga hogy fogja fel a főherceget?
Szinész: Kedves, barátságos fickónak, aki nagyon nyájasan tud ránézni egy ilyen csinos hölgyre, mint maga. És maga hogy képzeli a saját szerepét?
Panna: Felvágott nyelvü bakfisnak, aki mindenre meg tud felelni, amit egy moziszinész mond neki, még ha főherceget játszik is.
Szinész: Nagyon helyes felfogás. Ugy látom, hogy menni fog a dolog. Talán ne is ragaszkodjunk a szöveghez. Egy kis improvizálás néha a legnagyobb sikert hozhatja. Tehát én sétálok az erdőben és maga szembe jön. Mélyen meghajlik. (Panna játssza.) Én nyájasan bólintok. Most megállunk és kezdünk beszélgetni. Hogy van, kislány?
Panna: Köszönöm, ahogy egy lány érezheti magát, ha tizennyolc éves és tavasz van. (Az erkélyen dörömbölnek.)
Szinész: Hagyja őket, most tavasz van. A tizennyolc éves lány számára kivül süt csak a nap, vagy belül is?
Panna: Nem olyan szamár, hogy belül ne süssön neki.
Szinész: Szóval szerelmes. Ideálisan, mint ábránd és holdvilág, vagy praktikus józansággal, mint férjhezmenés?
Panna: Hasznost a kellemessel. Ideálisan szerelmes valakibe, aki ábránd marad és praktikusan szerelmes valakibe, akihez feleségül fog menni.
Szinész: Ki az egyik és ki a másik?
Panna: Nagyon téved, ha azt hiszi, hogy szégyellem magam megmondani. Szerelmes vagyok Sándor főhercegbe és szerelmes vagyok Pista törvényszéki aljegyzőbe.
Szinész: Maga szerelmes a főhercegbe?
Panna: Azért mert őt játssza, még semmi köze hozzá.
Szinész (meghajlik): Pardon. És mi van a Pistával? Mikor lesz a lakodalom?
Panna: Majd ha kinevezik törvényszéki jegyzőnek. (Sóhajt.) Az még messze van.
Szinész: Soron kivül nem megy az ilyesmi?
Panna: Ha valami őrült nagy protekció volna.
Szinész: Az persze nincs. Baj, baj. Térjünk vissza a főherceghez. A főherceg most meg fogja csókolni az erdőben sétáló kislányt.
Panna: Az nincs benne a darabban.
Szinész: Beletesszük. (Közelebb.)
Panna: Hallja, pofonütöm.
Szinész: Nincs igaza. Én most a főherceg vagyok. Szinjáték az egész. Maga szerelmes belé és én nagyon hasonlitok rá. Hunyja be a szemét és higyje, hogy én vagyok az. (Panna engedelmeskedik.) És most a főherceg meg fogja csókolni magát és maga sohasem látja őt többé, ezt a csókot szépen elteszi emlékbe és hozzámegy a Pistához és derék, hüséges felesége lesz neki. Igen?
Panna (elhalóan): Igen. (Hosszu csók.)
Kitty (kilép): Meddig várjak még a jelenésemre?
Panna: Ó hogy szégyellem magam. (Befut oda, ahonnan Kitty kijött.)
Szinész: Nem kell várni, my little one, éppen itt a jelenése.
Kitty: De nekem lámpalázam van, én ugy félek.
Szinész: Miért van lámpaláza? Hiszen nincs közönség?
Kitty: De nekem magától van lámpalázam.
Szinész: Csak nem fél tőlem? Én nem eszem meg. Pedig elég ennivaló.
Kitty: Jaj, hogy félek. Ha a Panna itt volna, nem félnék.
Szinész: Huncutok maguk, kis lányok. Kivülről olyan félénkek és belülről olyan bátrak, hogy kettőt is mernek szeretni egyszerre.
Kitty (ijedten): Honnan tudja aztat?
Szinész: Olyan szemem van, hogy belelátok a forró, csacsi kis szivébe. Maga kettőt szeret. Egyet ideálisan, ugy ábrándozásból és egyet komolyan, ugy férjhezmenésből.
Kitty: Borzasztó. Maga egy gondolatolvasó vagy egy olyan spiritiszta.
Szinész: Hát kitaláltam? (Kitty némán, szégyellősen igent int.) És ki az a kettő?
Kitty: Azt nem lehet megmondjam.
Szinész: Na mégis. Nekem.
Kitty: Azt is találjon ki.
Szinész: Legalább mondjon valami közelebbit. Segitsen.
Kitty: Az egyikhez maga nagyon hasonlit. A másik pedig nincs messze innen.
Szinész: Szóval az ideális szerelem a Sándor főherceg és a másik pedig az a másik fiu.
Kitty (hevesen igent int): A Jenő.
Szinész (mosolyog): A Jenő. És mit akar a Jenőtől? Ugye hozzámenni? (Kitty igent int.) Nagyon szeretni és nevelni a kis babykat és boldognak lenni és együtt megöregedni. (Kitty sir.) Na, mi baj, csöppség? Baj van? (Igent int.) Hát mi baj a Jenővel? Nem lehet hozzámenni?
Kitty: Ő mérnök és van egy telek és ott akar egy gyárat alapitani és nem kapta engedély. Kéne nagy protekció.
Szinész: Az bizony baj. És mit akar a főhercegtől? (Kitty vállat von.) Na? (Kitty sir.) Hát mi baj a főherceggel?
Kitty: Nem fogok soha látni igaziban. Pedig csak egyszer szeretném őket megcsókolni, nagyon, nagyon és aztán csak a Jenőt szeretni mindig.
Szinész: Nagyon? Nagyon? (Kitty igent int.) A szemét behunyni? (Kitty igent int, behunyja) A szöszi fejét egy kicsit hátra hajtani. (Kitty igent int.) És várni? (Igent int. Csók.)
Panna (benyit): Ejha! Te is?
Kitty (sikolt, sir): Én nem akartam ő akarta, erőszakkal engemet megcsókolt...
Panna: Hallja, maga egy csirkefogó. Lecsókolja itt a nőket. Magának nem szabad egyedül maradni. (Kinyitja a rendezőre zárt ajtót.) Jöjjön ki. (Beszól Gabrielleéknek.) Vége, kijöhettek. (Kijönnek.)
Rendező: Micsoda buta vicc ez? Azt hiszik, én loptam az időmet? Közben egy életbevágó sürgős dolog jutott eszembe és maguk miatt nem tudtam telefonálni. (Telefonhoz.) Halló, tizennégy ötvenkettő. Moskovitz? Halló. Az óriás kigyókért nem kell az ötven korona napibért kifizetni, mert az ügynök még tartozik nekünk azzal a csináltatással, mikor letörte abból a forradalmi darabból a guillotine-nak a sarkát, azt vonja le neki. (Leteszi.) A szerző urak hol vannak? (N. B. A két fiu az előbbi jelenet alatt gyakran dörömbölt) Ja persze, ide tettem őket. (Kinyitja az erkélyajtót, a két fiu rettenetesen elázva jön be, csurog róluk az eső, az orruk piros, a hajuk csapzott.)
Pista: A fene egye meg a maga dolgát, hiszen... (tüsszent.)
Jenő: Gazember! Ezt meg fogja... (tüsszent.)
Rendező: Mindennek ez a ripacs az oka, rám zárja azt ajtót, azt hiszi loptam az időmet.
Pista (Pannához, náthásan): Bég deb is száboltunk a bűvész ur biatt. Hol isberkedtek beg vele?
Jenő: (Kittyhez): Hol isberkedtek beg ezzel az urral?
Pista: Bert ha bagát kerülgeti ez a ripacs, (fenyegetően a szinészhez.) Letöröb a derakad.
Gabrielle: De kérem, Pista, a vendégemet...
Mária: Nem szép dolog...
Jenő: De a terebtésit deki, ha Kitty körül legeskedik, bajd éd is ellátob a baját, a fede a pofájába!... (Csengetnek.)
Böske: Milyen goromba!
Szárnysegéd (uniformisban, rendjelekkel): Fenség! Csakhogy megtalálom! (Halálos csend.) Legyen olyan kegyes hazajönni, a nagy fogadás egy negyedóra mulva történik.
Az állitólagos szinész: Rendben van, kedves gróf, megyek már. Hogy tudta, hogy itt vagyok? Maga egy óriási ember.
Szárnysegéd: Véletlenül láttam meg az utca másik oldalán az udvari autót. A házmesternek leirtam fenségedet, hogy hova vitt egy ilyen urat liften. Most nagyon kérem, kegyeskedjék az autóba lefáradni.
Sándor: Azonnal, csak az urak névjegyeit kérem. (Pista és Jenő borzasztóan félve, reszkető kézzel adnak névjegyet.) Nem párviadal, hanem protekció céljából. Hölgyeim, uraim! (fejbillentés, indul.)
Szárnysegéd: Bocsánatot kérek. Számitok a társaság diszkréciójára. (Fejbiccentés. Ketten el.)
Panna: Ez... hiszen ez...
Kitty: Te Panna! (Összecsapja a kezét.)
Panna: Fogd be a szád. Szegény Pista, hogy megázott! (Dédelgeti.)
Kitty: Szegény Jenő, hogy megázott... (Dédelgeti.)

Függöny.