A törpe boszorkány

1. fejezet

A tanítvány

—Hívattál, Mester! - lépett be Kirti, a gyönyörű, fiatal nő Badzsahárata szobájába.

Badzsahárata, teljes nevén Si Kunár Gési Badzsahárata Tumpócs, a Nagy Guru maga sem nézett ki éppen öregnek, habár nem látszott oly fiatalnak mint tanítványa, Kirti. Pedig elvárható lett volna hogy meglátsszék rajta a kor, elvégre a harmincötezredik évét is jócskán túlélte már, s e tisztes idő mindenkinek az arcán nyomot kellett volna hogy hagyjon. Csakhát Badzsahárata nem közönséges ember volt, hanem a világ legnagyobb varázslója!

Különben Kirti maga is elmúlt már negyven éves, hiába nézett ki külsőre alig húszesztendős ifjú hajadonnak. De hát, bár élete első húszegynéhány éve meglehetősen mozgalmasan sőt viharosan telt el, azóta már két évtizede a Nagy Guru tanítványa, s hozzá szorgalmas tanítványa volt, s ennek egyik jutalmaként nagyon korán megtanulta, miként kell külsejét fiatalosan, frissen tartani, s életét korlátlanul meghosszabbítani. Ráadásul Kirti a varázslók között is egészen kivételes képességekkel rendelkezett. Persze még tanulnivalója is akadt bőven. Elvégre Badzsahárata tudásával és tapasztalatával még ő sem versenyezhetett.

Ez azonban nem is állt szándékában. Szinte rajongva csodálta mesterét. Most is, hogy belépett, eszébe sem jutott hogy leüljön, állva maradt, bár Badzsahárata ült, szokása szerint lábait maga alá húzva egy szőnyegen, de most a Nagy Guru intett a bal kezével, csak úgy, maga elé, s így szólt:

—Foglalj helyet, Kirti! - s amint a leány közelebb lépett, a levegő a Mester előtt villódzni kezdett, majd megjelent a padlón egy kényelmes ülőpárna a semmiből.

Kirti kissé elpirult. Jólesett neki a nagy mágus előzékenysége, hogy ő, a Mester varázsolt ülőpárnát neki, nem neki kellett ezt megtennie, ugyanakkor szégyenkezett is, mert alig három hete épp az efféle varázslatokat gyakorolta, de nem tudott rendesen koncentrálni, s amikor párnát akart varázsolni, ahelyett mindenféle fura dolgok jelentek meg, s végül, mire egy órai megfeszített munka után végre mégis sikerült egy egészen helyes kis párnát elővarázsolnia, ami igazán takarosan nézett ki, semmi hibája nem volt, akkor, mikor már rá akart csüccsenni hogy munkája gyümölcsét, azaz párnáját élvezve kissé kipihenje magát, a párna hirtelen négy sarkára támaszkodva menekülni kezdett előle, Kirti majd’ hanyatt vágódott meglepetésében. Nyilván az történt persze, hogy koncentrálás közben valamiképpen az életadó varázsigék közül is beugrott elméjébe néhány. S mert nem akarta hogy csúfos kudarcának tanúja maradjon, nekikezdhetett egy még nehezebb varázslatnak: az eltüntetésnek. Ez sem ment könnyen, vagy három órába tellett, mire sikerült megszabadulnia a mocorgó párnától, s a végefelé Kirti már igazán tisztességesen kimerült! De senki nem tudta meg a tanítványok közül, mert mindez Kirti szobájában játszódott le.

Hanem Badzsahárata, a Mester biztos tudott róla, ezért is volt most olyan előzékeny a párna elővarázslásával. A Mester figyelmét egyetlen varázslat sem szokta elkerülni, ami kolostora területén történik.

Kirti hát leült a párnára, s kíváncsian várta, miért hívatta Mestere. Mert az biztos, hogy nem egy nem túl jól sikerült gyakorlatsorozat miatt!

—Nem is olyan régen, alig húsz esztendeje, mielőtt még tanítványomul szegődtél volna - kezdte Badzsahárata - te, leányom, királynő akartál lenni Rilgentiában, és segédkeztél Áf Gar Marnak, hogy az letaszítsa a trónról Zorjána királynőt! Tudjuk hogy ez így van. Igazán nem azért mondom hogy felhánytorgassam a múltat, amit különben is megbántál már, ráadásul Zorjána sorsa is szerencsésen alakult, ezt is tudjuk.[1] De hát ez történt, s úgy illendő hogy mindenki jóvá tegye vétkét, amennyire lehet. Márpedig, gyermekem, a vétket sok esetben nem ott lehet jóvá tenni ahol azt elkövettük, hanem máshol! S erre számodra mostanában jött el az idő!

Kirti némileg sápadtan, s határozottan szégyenkezve hallgatta a Mester szavait.

—Bármire készen állok amit parancsolsz, tudod jól, Mester!

—Szó sincs róla hogy parancsolnék, de úgy vélem saját lelked nyugalmának is jót tenne az, ha most egy kis időre félbehagynád tanulmányaidat, s a Világ szolgálatába állnál! Mert bolygónknak, Tlaxánnak most szüksége van egy kis segítségre ahhoz, hogy elkerüljön egy jókora katasztrófát!

—Hallgatlak, Mester!

—Kísértetiesen ismétli magát a történelem, gyermekem! Valaha régen, világunk fejlődésének egy korábbi ciklusában azokon a szigeteken, melyek a Gyöngy-tenger déli részén feküsznek, s jelenleg a Laenor birodalom nevet viselik, ott tehát feudális anarchia tombolt, kedvükre hatalmaskodtak a főurak, a király szava mit sem számított. S ekkor északról, a kontinensről felderítők jöttek, expedíciósok nagy hajókkal, s maguk is beleavatkoztak e küzdelmekbe, s hamarosan nagy háborúság kezdődött Laenor és az északi ország között. S mindegyik országnak akadtak szövetségesei is. S egy idő után már csak úgy emlegették egymást mint „ősi ellenségeket”, s ha kis időkre el is csitultak a harcok, azok évszázadokon át újra meg újra fellobbantak, és e háborúkban tengernyi vér folyt! Ezt el akarom kerülni.

—De hát ez már megtörtént!

—Egyszer, igen, ez igaz. Én azt nem akarom hogy másodszor is megismétlődjék!

—Miért történne meg?

—Mert a kaulok nagy hajókat építenek, igazi, tengerjárásra kiválóan alkalmas hajókat, hiszen tudod, Kaulianában Sába királynő mennyire pártolja a tudományok és a technika fejlődését! Még csak mostanában kezdték el építeni a hajókat, de akad közöttük néhány igazi lángelme, s az ő segítségükkel, meg néhány ősi fennmaradt jegyzet segítségével olyan hajókat építenek – sőt jórészt már el is készítették a legelsőt – hogy még ők maguk sem tudják, mennyire kiváló hajók is azok! És a hajókat biztos hogy használni is fogják, s pár éven belül felderítő útra mennek szerteszét a világba. S ha a legbiztonságosabb útvonalat választják a kontinens partvonala mellett dél felé, akkor óhatatlanul találkoznak hamarosan a Laenor birodalom népeivel! És ott most, e pillanatban megint anarchia tombol! Király van, de hatalma jóformán semmi! Minden adott hozzá, hogy a sok évezreddel korábbi események megismétlődjenek! Ezt pedig nem szabad megengednünk.

—Mi a terved, Mester?

—Bár általában nem szokásunk nekünk varázslóknak beleavatkozni az emberek dolgaiba, most úgy vélem a jó ügy érdekében kivételt kell tennünk! Rendet kell teremteni Laenorban. Meg kell törni a főurak hatalmát, erős központi hatalmat kell kiépíteni, vagyis az kell legyen a teendőnk, hogy a laenori király tekintélyét visszaállítsuk. Mert jegyezd meg jól, Kirti, lehet hogy egy erőskezű király elnyomja a népet, lehet hogy rossz, lehet hogy gonosz, lehet hogy hatalmaskodó, lehet hogy igazságtalan, de ez még mindig sokkal jobb mint ha a király csak tehetetlen báb, mert ha erős a király, akkor legalább csak egy ember hatalmaskodik, ő, a király, és nem sok kiskirály külön-külön! Akik persze háborúskodnak is egymással! Ráadásul, ha terveim beválnak, a laenori király nem is lesz rossz király! - azzal mutatóujját hirtelen Kirti homlokához érintette, akinek egy pillanat alatt becsukódott a szeme, míg teste hirtelen kiegyenesedett.

—Mit látsz most, Kirti? - kérdezte Badzsahárata.

—Egy szép fiatal leányt! Gyönyörűségesen szép! Ilyen embertípust még nem is láttam! Nem fehér, nem barna, nem is fekete mint a négerek… mintha bronzvörös lenne a bőre!

—Talán a legszebbek a világon éppen a laenori nők, mert őseik között rengeteg emberfajta szerepelt: négerek, fehérek, jicseniek, és sok más is! Különben az sem igaz hogy még nem láttál efféle embereket. Egyik legkedvesebb tanítványom, Ivi, szintén Laenor szülötte. Igaz persze, hogy vele nagyon régen találkoztál utoljára, már persze a te fogalmaid szerint régen, hiszen őt vétkéért egy időre kénytelen voltam varázslói hatalmától megfosztva az emberek közé száműzni.[2] De most ne is ezzel törődj, figyeld inkább Laenort! Akit most látsz, az Cielíta hercegnő, Pindamian király leánya!

—Pindamian! - remegett meg a név hatására Kirti teste.

—Ugye milyen ismerős név? Mennyire hasonlít édesapád nevére, akit úgy hívtak, hogy Pim Dam Jam!

—Ő csak apám volt nekem, de nem „édes”! - kiáltotta Kirti, de szeme még mindig le volt hunyva. —Meg akart öletni!

—Ez igaz, de most ne erről beszéljünk! Pindamian királynak nincsenek hasonló szándékai se veled, sem a leányával. Ő egyszerűen egy gyönge és tehetségtelen király. Különben, már második nemzedék óta ilyenek Laenor királyai. Pindamian király jószándékú ugyan, de erélytelen, befolyásolható, mondhatni, kissé tutyimutyi. A zene a mindene, kiváló zenekart szervezett, hetente-tíznaponta kiváló koncerteket ad, ahol főként saját szerzeményeit adja elő vagy adatja elő zenekarával, e zeneszámok különben, meg kell mondjam, nem is rosszak – akad ugyan amelyik nem igazán tetszik nekem, de a legtöbbjéről épp az ellenkezőjét mondhatom el, általában szép, kedves zenéket komponált, s véleményem szerint akad közöttük néhány kivételes remekmű is! Semmi baj nem volna ha Pindamian nem király lenne, hanem zeneművész, de sajnos király, ám az országgal nem törődik, nem is érdekli és nem is ért hozzá. A felesége, Nínia, ahhoz ugyan jól ért hogy miként vegye rá a férjét erre vagy arra, de az ország gondjaival nem törődik, ezekhez nem is ért, nem is érdekli, épp úgy tehát ahogy a férjével van ez, neki elég hogy királynénak mondhatja magát. Különben az ő neve is, milyen érdekes, anyádéra hasonlít kissé: hiszen anyádat úgy hívták, hogy Niza…

—Még mindig nem értem, mi lenne a feladatom!

—Cielíta nagyon okos és értelmes leány. Legalább olyan okos mint amilyen szép. S mégis, azt kell mondjam, őt senki nem tartja szépnek Laenorban: sőt, kifejezetten csúnyának tartják!

—De hát miért?!

—Azért, amiért a nem laenoriak közül is sokan annak tartanák! Nézd meg jobban! Bőre ugyan szép aranybarna, de ez nem számít ritkaságnak Laenorban. Ám arca tojásdad, mert álla kicsi, kicsi a szája is, és bár szeme ferde, sőt nagyon ferde, ami más nőnek éke lenne, de e szemek keskenyek, s ettől szintén kicsinek hatnak. Orra is kicsi, sőt turcsi! És még a fülei is kicsinyek. Ezen a lányon, Kirti, minden kicsi, sőt még ő maga is alacsony és vékony! Már felnőtt nő, ha fiatal is, de szinte gyereknek hat. Lehet hogy számodra egy bájos, helyes kis teremtés, de hidd el, nem sok férfinak akadna meg rajta a szeme, még mifelénk sem, hát még Laenorban, ahol bőre színével sem tűnik ki a többi leány közül, s emiatt Cielíta visszahúzódó lett, magányos, félénk, szótlan teremtés! A férfiak nem teszik neki a szépet, annak ellenére sem hogy királylány, hiszen nemegy földesúrnak nagyobb a hatalma, a birtoka Laenorban mint a királyi családnak, melynek már csak a cím maradt meg a hatalomból. Kis termete miatt nem figyelnek rá, nem csoda hogy szomorú! Még a haját sem meri hosszúra megnöveszteni, mert tudja hogy akkor még hosszabbnak látszana a feje, s ez előnytelenül hatna! Pedig okos nő, jobbat érdemelne! Segítened kell neki, Kirti!

—Nekem? És hogyan?

—Igen, neked! Egy királynő hatalmát megdöntötted valaha, most itt az ideje, hogy mintegy vezeklésül, segíts egy királylánynak abban, hogy megszerezhesse a hatalmat, a trónt!

—De apja még él és uralkodik!

—Akkor is! Vagy taszítsa le a trónról, vagy egyezzen meg vele hogy adja át a trónt! Ez most fontos, évszázados háborúskodásnak vehetjük elejét azzal, ha erős királynő ül a trónon, amikor megérkeznek a kaulok!

—Miért nem az apjának segítünk?

—Mert Cielíta okosabb. Nem elég a hatalmat megszerezni – megtartani is tudni kell! Ha Cielíta királynő lesz, már képes lesz vigyázni magára. De Pindamian, az apja, csak addig maradna erős király, amíg a trónja mögött állunk!

—Hogyan segíthetek Cielítának?

—Semmiképp sem varázslattal! Akkor mindenki tudná hogy nem Cielíta szerezte meg királynői címét, hanem segítői voltak! Ezt el kell kerülni, az a fontos hogy mindenki Cielítát tisztelje erős királynőként! Tehát, te, Kirti, még csak nem is mutatkozhatsz mellette!

—Akkor mit tehetek?

—Belebújsz a testébe!

—Tessék?! Testcserére gondolsz, Mester?! Beköltöztetem a lelkemet Cielíta testébe?!

—Ezt már csak azért sem teheted meg, mert olyan hogy lélek, nincs! Legfeljebb az agyakat cserélhetnénk ki valamiféle varázslattal, de ilyesmivel még nem foglalkoztam! Ám ez nem is szükséges, mert van más megoldás is. Testedet elaltatom, de a megfelelő varázslatok után mégis érezni fogsz mindent, amit Cielíta érez! Egészen olyan lesz a számodra, mintha ott lennél Laenorban, Cielíta testében, érzel minden kéjt és kínt amit ő, de a saját eszeddel gondolkozol! És gondolatban beszélhetsz is majd hozzá, olyan lesz ez az ő számára mintha egy hang szólna a fejében, és hallani fogod az ő gondolatait is – de csak azokat, amelyeket neked szán! Más egyéb gondolatait nem fürkészheted ki!

—És irányíthatom is a testét?

—Tulajdonképpen megtehetnéd, elvégre sokkal nagyobb akaraterővel rendelkezel mint ő, varázsló lévén, ám ezt megtiltom! Ez erkölcstelen volna! Csak tanácsokat adhatsz neki! Kizárólag abban az esetben vezérelheted testét, ha ő ezt megengedi neked! Minden más esetben a leghatározottabban tilos! Furcsa, sőt kényelmetlen lesz a testében lenned úgy, hogy nem te szabod meg, mit tesz és mit nem, de hozzá kell szoknod! S úgy vélem, ez neked való feladat lesz, leányom, mert valaha szívesen lettél volna királynő, s kellő erély is van benned ahhoz, hogy a feladatot sikeresen végrehajtsd! Magasabb képzettségű növendékeim unatkoznának eközben, de te szerintem még élvezni is fogod! Bár arra felhívom a figyelmedet, hogy ha képes vagy is arra hogy végszükség esetén cselekedj Cielíta helyett, varázslási képességeid nagyon lecsökkennek, mert mégsem a saját testedről van szó! Ezt jó ha szem előtt tartod! Különben is inkább tanácsokkal igyekezz őt segíteni, ne mágiával – vagyis lehetőleg csak akkor varázsolj, ha Cielíta életét veszély fenyegeti! Ha vállalod, egy-két óra alatt megtanulhatod a megfelelő varázslattal a laenori nyelvet, azután már kezdheted is a feladatodat!

—Természetesen vállalom, Mester! Mindent vállalok, amit feladatomul szabsz! És megvallom azt is, szívesen segítek ennek a szerencsétlen tutyimutyi kislánynak!

—Biztosra vettem ezt magam is! - bólogatott Badzsahárata. —Habár érhet azért meglepetés – nem csodálkoznék rajta ha kiderülne, nem is olyan tutyimutyi… Gyere akkor, és kezdjünk hozzá a munkához…

2. fejezet

A láthatatlan barátnő

HATÁROZOTTAN NYOMASZTÓ ÉRZÉS volt Cielíta számára, hogy nincsenek barátai. De hát a csúnyasága miatt a nemesurak és ezek leányai nem barátkoztak vele, a fiaikat pedig nem érdekelte, holott már húsz esztendős is elmúlt. A szolgák ugyan udvariasak voltak vele, de barátoknak igazán nem voltak nevezhetőek. Ráadásul Cielíta maga is nemegyszer hallotta hogy amikor azt hitték nincs a közelben, egymás között milyen megvetően beszéltek a külsejéről. Nem teltek tehát vidáman a napjai.

Már csak azért sem, mert még saját szülei sem becsülték igazán. Sokkal többre tartották két húgát, Zsurullát és Inobuát. Igaz hogy azok nem voltak olyan értelmesek mint ő, Cielíta – legalábbis Cielíta maga így tartotta – de tökéletesen megfeleltek a laenori szépségeszménynek. Ő, Cielíta megtanult írni-olvasni, elsajátította paptanáraitól még az ősi tlapantluai nyelvet is, és sokat a matematikából, csillagászatból is, a húgai viszont nem. És mégis, őket mindenki többre becsüli! Saját szülei is!

Aznap reggel is leereszkedően beszélt vele anyja. Bár Nínia nem volt királynő csak királyné, szeretett parancsolgatni, mintha az egész birodalom ura volna, holott apja, Pindamian volt a király, s neki is csak alig volt a kezében valóságos hatalom, ezt jól tudta Cielíta. Mindenesetre anyja magához hívatta mintha nem is a leánya volna, csak valami szolgaféle.

Cielíta természetesen elment hozzá. Anyja jókora, elefántcsontból faragott heverőn feküdt, pompás ruhákban, mellette kis asztalkán drága ételek, s mindenfelé szolgák hada nyüzsgött. Testén kilószámra pompázott az arany. De Cielíta ettől nem látta szebbnek, s főleg szeretetre méltóbbnak nem. Ő maga nem viselt ékszereket. Megpróbálta valaha, régen, de aztán tapasztalta hogy ettől sem kedvelik jobban, s ezért inkább a sarokba vágta valamennyit, s keményen megfogadta, hogy többé nem keresi senki tetszését. Anyja azonban szerette az ékszereket.

—Ülj le, lányom! - intett neki anyja. —Tudd meg, hogy nagy szerencsében részeltetlek! Ma fog hívásomra udvarunkba érkezni Rodzoll főúr a fiával, Dozsorral, hogy megtekintsen téged! Előzetesen megegyeztünk már levélben, hogy ha csak nagyon csúnyának nem talál a fia, akkor feleségül mész Dozsorhoz, de a visszautasítástól nem kell tartanod, mert olyan nagyon csúnya azért mégsem vagy, sőt királylány is vagy, s e házasság érdekük, mert így szoros kapocs jön létre családjuk és a korona között! S nekünk is érdekünk, mert Rodzoll nagyon nagy birtok ura, katonai ereje is számottevő, s ezáltal hatalmunk erős támaszaivá lesznek! Leányságod tehát végetér hamarosan, s igazán hálás lehetsz anyádnak, leányom, mert biztosíthatlak róla, hogy ez a Dozsor csinos fiú, láttam már róla egy festményt!

Cielíta ezt hallva csak állt a helyén döbbenten, és egy szót sem tudott kinyögni, olyan váratlanul érte a hír. Tényleg nem tudta, mit válaszoljon.

—Na mi lesz, meg sem köszönöd anyádnak?! - csattant fel Nínia, s látszott rajta hogy bosszús. —Talán nem is örülsz?!

—De… azaz… hogy őszinte legyek, nem tudom…

—Akkor ne légy! - legyintett Nínia.

—Tessék?

—Azt mondtam, hogy ha nem vagy hálás, akkor inkább ne légy őszinte! Nem szívesen hallok ellenkezést, főleg a leányomtól nem! Különben mindigis tudtam hogy egy rusnya, hálátlan féreg vagy! Nem is vártam mást tőled!

—De én nem mondtam hogy nem vagyok hálás, csak váratlanul ért ez az egész! Nem gondoltam volna hogy hamarosan férjhez megyek! Igazság szerint kissé még felkészületlennek érzem magamat a házasságra! - és Cielíta elpirult, mert ez az egész beszélgetés anyja udvarhölgyeinek s egyéb szolgálóinak a füle hallatára játszódott le, márpedig ő szívesebben beszélgetett volna erről némileg bizalmasabb körülmények között, sőt négyszemközt.

—Tökéletesen felkészült vagy a házasságra, biztosíthatlak róla! - bólogatott az anyja. —Éppen elég idős vagy hozzá! Ha eddig nem gondoltál volna rá, az pedig csak a te hibád! Különben ott Dozsornál sem lesz nagyon más életed, mint itt a palotában! Kissé ugyan messzire esik a birtoka ide a fővároshoz, Szüprimához, mert nem is Nurnael szigetén laknak hanem Tabatómán, de ez nem számít, úgyis mindig csak a baj van veled, mindig csak veszekszel a húgaiddal! Csöppet sem bánom ha messze kerülsz tőlem!

—De hát soha nem én veszekszem, ők gúnyolódnak amiért olvasok, ahelyett például hogy vadásznék! Olyanokat kérdeznek, hogy papnak készülök-e nő létemre, meg még azt is hogy kinőtt-e már a sok olvasástól a férfiasságom!

—Én sem értem miért olvasol, tudd meg! Én sem értek ehhez, s nem is kell ez az én pozíciómban, ha tudni akarom hogy valahova mi van leírva, felolvastatom az írnokommal! De ez most már nem is érdekel, férjhez mész, és vége ennek az egész ostobaságnak! Dozsor majd megnevel, azt hiszem! Előre figyelmeztetlek, hozzám ugyan hiába futsz haza!

—Mit jelent az, hogy megnevel? - kérdezte némileg bizonytalanul Cielíta.

—Hát csak nem képzeled azt, hogy ott is úgy magadra leszel hagyva, mint itt?! Természetesen semmit nem csinálhatsz amit a férjed meg nem enged, s mindent meg kell tenned amit ő akar! Ez egészen nyilvánvaló, csak egy hülye nem értheti! Ez az asszonyok dolga és kötelessége, hogy urukat kiszolgálják! Persze nem úgy hogy ők tálalják fel az ételt, erre lesznek ott is szolgák kellő számban, de részt kell venned a férjed szórakozásaiban, s egyáltalán, mindent úgy kell tenned, ahogyan ő akarja!

—Hát… végülis érthető ha a feleségével együtt akar örülni az életnek… - tűnődött el hangosan Cielíta, majd így folytatta: —Tulajdonképpen nem is bánom ha így lesz, magam is örülni fogok neki ha lesz egy hűséges, szerető férjem, és a kedvéért még olyasmiben is megpróbálom élvezetemet lelni, amiben eddig nem vettem részt!

—Na, ezt aztán verd ki a fejedből, de sürgősen ám! - csattant fel az anyja.

—Mit, anyám?

—Hát ezt a hűséget, szeretőt, meg miegyebet! Mit gondolsz, ki vett volna feleségül téged úgy, hogy még emellett arra is kötelezte volna magát, hogy melletted egy életre besavanyítsa magát?! Néztél már tükörbe, leányom, mondd?! Hiszen a fejed olyan hegyes mint egy csúcsára állított háromszög! Már gyereknek is ronda voltál, s azóta sem változtál előnyödre! Természetesen jóelőre kikötötte levélben leendő férjed, Dozsor, hogy csak házasságot kötnie kell, de nem együtthálni veled, s hogy nősülése után is teljes lesz a szabadsága! S én ebbe a nevedben minden további nélkül bele is egyeztem, hiszen semmit nem veszítesz, idáig sem volt szeretőd, szűz vagy még, legfeljebb ezután sem lesz ágybeli örömökben részed! Nem nagy dolog, hidd el! Ellenben nem viseled tovább lányságod szégyenét, mely minden évvel tovább nő amit férj nélkül töltesz el! Ez is jobb mint a semmi! Az meg hogy Dozsor mit tesz, ne izgasson! Nem előtted teszi majd, ennyi tapintat lesz benne! Elég nagy az ő palotájuk is, van ott számos szoba ahhoz hogy ne a hitvesi ágyba vigye fel a szeretőit! Különben sem hiszem hogy egyetlen napig is közös szobában aludnátok! Na, elmehetsz, és öltözz ki szépen, mert déltájban várható hogy megérkezik vőlegényed!

E szavakat hallva Cielíta csak tátogni tudott.

—De… de… de hát… ekkora megaláztatást igazán nem érdemlek!

—Ki beszél itt megaláztatásról?! - képedt el anyja. —Te hülye liba! Majdnem a fél Tabatóma sziget az övéké, ez neked megtiszteltetés! Kivételes szerencse hogy ilyen arccal is feleségül vesz!

—De hát mégiscsak királylány vagyok!

—Igen, az, de nekik akkor is hatalmasabb a birtokuk!

—De hát én nem akarok úgy házasságba menni hogy csak egy szívességből felvállalt tárgy legyek valakinek a nyakán, és ezt ráadásul minden új szeretőjénél éreztesse is velem a férjem!

—Fogd be a szádat! Úgy látom nem csak rusnya vagy mint egy béka, de még ostoba is! Ha én parancsolom, hozzá mész! Anyád vagyok! Megértetted?! - állt fel villogó szemekkel anyja.

—Igen… igen anyám… - sápadt el Cielíta, és hátrált vagy két lépést, majd kirohant az ajtón, és könnyeit törölgetve futott szobájába, hogy ott a heverőre vesse magát.

—De én nem akarom! Nem, nem, nem akarom! - zokogta keservesen.

—Hát akkor ne tedd! - hallott hirtelen egy kedves, de erélyes női hangot.

—Tessék?! Ki az?! Ki szólt?! - pattant fel Cielíta, és ijedten nézett körül a kis szobában, de persze sehol senkit nem látott.

—Nem láthatsz, mert nem melletted vagyok, hanem benned! A fejedben! Tested most már az én testem is! De ne ijedj meg, nincs semmi rossz szándékom veled, sőt épp ellenkezőleg: úgy tekinthetsz mint őrzőangyalodat! Azért jöttem hozzád, hogy segítsek! Ó, ó, Cielíta, hisz nagy szükséged van segítségre, nem igaz?

—De… de… jó volna ha valaki segítene… - állt zavarodottan a leány a szoba közepén. —De még mindig nem értem, hogy…

—Először is: nem kell hangosan beszélned hozzám! Elég ha elgondolod amit mondani akarsz! Másodszor, a nevem Kirti! Én egy varázslónő vagyok, s testem roppant távol van. De azért érzek mindent amit te, fájdalmat is, örömet is! És tényleg segíteni akarok!

—Ilyen nincs! Megőrültem! - rémült meg Cielíta.

—Akkor vagy őrült, ha hozzámész ahhoz a Dozsorhoz! Szemügyre vettem én őt alaposan a távolból, megvannak erre a módszereim! Hát, nem ronda ugyan az igaz, de egy részeges vadbarom! Te pedig, Cielíta, kecses és szép teremtés vagy, már a neved is milyen szép: hiszen „ciel” azt jelenti az ősi tlapantluai nyelven hogy ég, az hogy „lita” pedig azt hogy fény, te vagy tehát az égi fény, és az égi fény csak ne kösse össze a sorsát egy pocsolyarészeg vadbarommal, mert akkor az a sárba tiporja, elfojtva ragyogását!

—Nem is vagyok szép! Hegyes az állam hogy szinte kilyukasztja a mellemet!

—Én szépnek látlak, méghozzá nagyon szépnek, például a bőröd színéért kifejezetten irigyellek, mert még nem vagyok olyan jó varázsló, hogy változtatni tudjam a külsőmet, azaz arra képes vagyok ugyan, de nem ilyen mértékben! És biztos vagyok benne hogy jön majd egyszer valaki, akinek a számára te mindenki másnál szebb leszel, s akinek te jelented majd a világon a legtöbbet!

—Milyen szépen beszélsz!

—Még szép! Bár külsőmön nem látszik, nem vagyok már csitri, negyvenéves is elmúltam, s voltam királynő is egy időben! Ha elfogadod a segítségemet, lesz egy jó barátnőd, s hozzá olyan, akinek a segítsége nem megvetendő, elhiheted, és senki soha el sem szakíthat minket egymástól, hiszen mindig ott vagyok a fejedben!

—Nem értem ezt még most sem!

—Nem is kell, ez amolyan varázslói dolog!

—De mi a célod ezzel?

—Egy csekélységet kérek csak cserébe. Legyél királynő!

—Tessék?!

—Tudod remélem, mi az a királynő! - nevetett Kirti.

—Azt hiszem… - szólt még mindig zavartan Cielíta.

—Na, ez olyan fontos dolog kicsikém, hogy jobb lesz ha elmagyarázom neked, nehogy félreértsd! - hangzott megint Kirti vidám hangja. —Egy királynő, tudd meg, egy olyan izé aki parancsolni szokott, egy böhöm nagy széken ül aminek trón a neve, s mert sok gonoszságot szokott művelni, azzal büntetik hogy egy dögnehéz fémkalapot raknak a fejére, hadd nyomja a nyakát, ennek korona a neve, s aranyból készítik hogy messzire csillogjon, s így már távolból látni lehessen hogy ott jön az a csúnya néni, aki elől menekülni kell, mert egyetlen szavára megölnek bárkit! Ó igen, azt még nem is mondtam el, hogy a királynő, hát szóval az egy nő, és nem férfi, ezt is még tudnod kell!

Erre már Cielíta is elnevette magát.

—Elképesztő a stílusod! De még most sem nagyon hiszem el hogy létezel és nem bolondultam meg! Különben is, hogyan lehetnék királynő?! Apám még él, s ha meghalna is, senki nem egyezne bele abba hogy éppen én legyek uralkodóvá! Amint kijelenteném hogy a trónt magamnak akarom, rögvest megölnének!

—Hogy apáddal mi lesz, azt majd még megbeszéljük, de ami az életedet illeti, azt ne féltsd! Mesteremtől azt a parancsot kaptam, hogy csak végszükség esetén varázsoljak, de akkor szabad! Az életedet tehát megvédhetem, s meg is védem ha kell!

—Nem hiszem hogy mindez igaz! Még mindig álmodom! Ilyen egyszerűen nincs! Örülnék neki ha volna, kellemes volna egy láthatatlan és igaz barátnő, de ilyen akkor sincs! Főleg hogy varázsló is!

—Ugyan már picinyem, hogyan bújhattam volna a fejedbe ha nem vagyok varázsló?! Gondolkozz már logikusan! Éppen az volna a furcsa, ha így beszélgetnék veled, testem jelenléte nélkül, s mégsem volnék képes varázsolni!

—Ezt akkor sem hiszem!

Cielíta ekkor mintha mély sóhajt hallott volna, végül így szólt Kirti, kissé lemondóan:

—Azt hiszem, ezt mondják úgy, hogy végszükség! De hát kettőnk kapcsolata a bizalomra kell épüljön, s ez olyan fontos hogy talán még mesterem, Badzsahárata sem haragszik meg rám, ha varázsolok valamit! - azzal megkérdezte

—Mivel bizonyíthatom be hogy igaz amit mondtam?

Cielíta körülnézett szobájában. Végül tekintete megállapodott a súlyos elefántcsont asztalon, aminek csak a lábai és pereme volt elefántcsontból faragott, lapja tömör gránitból készült, márpedig a gránit az egyik legkeményebb kőzet, sokkal keményebb mint a márvány.

—Ha valóban létezel és varázsló vagy, törd szét ezt az asztalt!

—Sajnálnám! Olyan szép!

—Ez csak kifogás! Nem is létezel! Csak képzelődöm! Tudtam! Megbolondultam! - és Cielíta leroskadt a heverőre.

—Hát jó, legyen! - sóhajtotta megint Kirti. —Széttörni azonban én nem tudom, csak te! Nekem csak a hangom, a tudatom van itt! A varázsláshoz pedig az kell hogy megengedd, én irányítsam a testedet!

—Az mit jelent?

—Hogy a tested azt teszi amit én akarok tőle! Te csak látsz, figyelsz, érzel, s én irányítok!

—Bánom is én, úgysem hiszek az egészben! Tedd amit akarsz!

A következő pillanatban Cielíta felkiáltott, nagyot, hangosat és rémülten, de ezt senki nem hallotta volna a szobában, mert csak elméje kiáltott, ám hang nem jött ki a száján. Testét már ugyanis Kirti irányította, és Kirti nem akart kiáltani. Kirti egészen mást akart.

Felállt, Cielíta testében, oda sem lépett az asztalhoz, csak két karját kinyújtotta a bútor felé, s a hatalmas asztal, amelyik legalább három mázsát nyomott, hirtelen mintha ugrott volna egyet: felrepült a magasba, nekivágódott a jó két ember magasan levő mennyezetnek, méghozzá olyan erővel hogy csak úgy zengett belé a szoba, majd milliónyi kis darabra törve a földre potyogott.

Ezután visszaült a heverőre, és Cielíta érezte hogy újra a saját testének az ura.

—Döbbenetes! - motyogta, az asztal maradványait nézve. —Döbbenetes, döbbenetes!

A nagy zajra az őrség néhány tagja rohant be a szobába.

—Mi történt, úrnőm?! - kiáltották, és ellenséget kerestek, de azt nem láttak a szobában, csak a széttört asztalt. És most Cielíta azt hallotta, hogy Kirti ezt mondja neki, mintha csak valaki a fülébe suttogná:

—Mondd nekik azt hogy semmi baj, csak dühös voltál!

És Cielíta, mielőtt még végiggondolta volna mit tesz, engedelmeskedett.

—Semmi baj, csak dühös voltam! - mosolygott a katonákra.

—Na de ennyire?! - néztek azok hitetlenkedve az összetört asztalra, amiből jóformán csak por maradt. Természetesen pontosan tudták, milyen nehéz volt az, azt is látták hogy az asztal fel kellett repüljön a mennyezetre, hiszen ott volt még mindig a nyoma, s ugyanakkor Cielítánál semmiféle rombolóeszköz nem volt, se csákány, se kalapács, még egy árva bot sem. Ámultan pislogtak a kis hercegnőre, aki legalább egy fejjel alacsonyabb volt legkisebbjüknél is.

—Nagyon dühös voltam! Nagyon-nagyon! - magyarázta meg Cielíta, és úgy nézett a szemükbe, mintha csak hülyegyerekeknek beszélne, és úgy élvezte a helyzetet, mint még soha semmit életében. És hirtelen ötlettel elmosolyodott, majd így szólt:

—Tudjátok, anyám férjhez akar adni egy Dozsor nevű baromhoz, és nem akartam hogy rajta töltsem ki a mérgemet! Elmehettek! - intett, mire a katonák babonás rémülettel a szemükben sarkon fordultak és úgy elsiettek hogy az már szinte rohanásnak is beillett.

Cielíta pedig az ágyon ült, nevetett, kezével a térdét csapkodta, s így kiáltott:

—Életemben ilyen jól még nem éreztem magamat!

—Mondtam már hogy elég ha csak elgondolod amit mondani akarsz! Ne kiabálj, mert még meghallják! - hallotta meg Kirti hangját a fejében.

És Kirtinek bizony igaza volt. Mert Cielíta olyan hangosan kiáltotta e szavait, hogy az őrök az ajtó túloldalán meghallották, s most sápadtan pillantottak egymásra.

—Nem értem! Odabent azt mondta nekünk hogy dühös volt, s méghozzá nagyon dühös! Most hát jókedve van vagy nagyon dühös?! - kérdezte társától egyikük, akit Zsárnak hívtak. S erre így válaszolt a másik:

—Nem mindegy az neked, Zsár?! Mert olyan igaz mint hogy Juxur a nevem, nekem édesmindegy hogy jókedvéből vagy dühében csap rám akkorát mint az asztalra, mert tizedakkora erőtől is ha azzal rámsújt, csak egy nedves folt maradna belőlem a padlón, amiből még csak azt sem mondhatja meg bárki arrajáró, hogy ember állt ott valaha, legfeljebb azt hiszik hogy odavizelt egy kutya! Édes öregem, az az asztal legalább három mázsát nyomott, és csak úgy felröpítette a plafonra, láttad te is a nyomát! Elképesztő! És gránitból meg elefántcsontból készült, és csak morzsák maradtak belőle! Mondd, próbáltál már eltörni egy elefántagyarat?! Mert az nem ám egy vékonyka gally, az elefántok nagy fákat ásnak ki velük, ez a kis Cielíta pedig akit sokan csak úgy csúfolnak hogy seggdugasz, ripityára törte, és a gránit fedlapját is! Engem aztán nem érdekel, jó-e a kedve vagy rossz, de ha ezek után parancsol valamit, habozás nélkül teljesítem, mert hidd el nekem, barátom, ez a kis királylány titokban egy óriási hatalmú varázsló!

Odabent a királylány szobájában pedig eközben folyt tovább a most már csöndes, hang nélküli beszélgetés.

—Most már mindig velem leszel? - kérdezte Cielíta.

—Legalábbis jódarabig.

—Minden pillanatban? Akkor is ha mondjuk szükségemet végzem? Mert, tudod, ez kicsit zavaró gondolat ám!

—Nekem sem könnyű, hidd el! De nem mászkálhatok ide-oda a te tested és az enyém között! Különben is, hamarosan azt hiszem lesz ellenséged épp elég, s akkor jó ám ha állandóan veled vagyok, hidd el!

—Miért lennének ellenségeim?

—Minden trónra pályázónak vannak ellenségei, ez így szokott lenni!

—Tényleg, miért akarod te, hogy királynő legyek?

—Nem én akarom, hanem a mesterem, egy Badzsahárata nevű mágus. Én csak amolyan vizsgafeladatnak kaptam meg ezt a munkát tőle hogy segítselek trónra, de örömmel teljesítem, nagyonis kedvemre való feladat! Tulajdonképpen ez egyben vezeklés is nekem, mert valaha régen letaszítottam a trónjáról egy királynőt, aki ráadásul nagyon jó királynő volt, hát most jóvá kell tennem a vétkemet azzal, hogy téged trónra segítelek, mert a mesterem szerint te jó királynő leszel, azt már ne kérdezd hogy ő miből gondolja ezt, ez az ő titka, de én fenntartás nélkül hiszek neki!

—De miért taszítottad le azt a másik királynőt a trónjáról?[3] Nem tűnsz gonosznak! Vagy csak szórakozás az nektek, mágusoknak, hogy cserélgetitek az uralkodókat?

—Nem, nem! Én akkor amikor azt tettem, még nem voltam varázsló! És akkor igenis rossz és gonosz voltam! Borzadnál tőlem ha tudnád, miket tettem! Épp ezért nem is mondom el. Ám a vétkeket helyre kell hozni, s most itt az alkalom a számomra. Megbuktattam egy jó királynőt, hát most cserébe csinálnom kell egy jó királynőt. Tehát ne is ellenkezz kérlek, mert ha azt mondom hogy királynő leszel, akkor az leszel ha a fejed tetejére állsz is, mert lesülne a bőr a képemről ha dolgom végezetlen kellene a mesterem elé állnom! S gondolj arra is, kicsikém, hogy mi megy naponta az országban! Jogtalanságok, törvénytelenségek ezerszám! Tudod, mert okos leány vagy! Meg kell akadályoznod! Vissza kell hogy állítsad a királyi család becsületét és hatalmát!

—Miért nem apámnak segítesz ebben?

—Mert a Mester azt mondta, hogy neked segítsek! Szerinte te okosabb és rátermettebb vagy apádnál. Ezen ne is vitatkozzunk, ennek így kell lenni mert így rendelte el a nagy mágus, Badzsahárata, s még én is senki és semmi vagyok ahhoz, hogy felérjem ésszel az ő szándékait, akaratát, álmomban sem merném legkisebb tettének bölcsességét kétleni, hogyan jöhetnél hát ehhez te, te, Cielíta, kicsinyke, törékeny közönséges emberi lény?! Neked kell királynőnek lenned, mert ő ezt parancsolta, s örülj neki, mert báramilyen sok másik nő de boldogan hallaná e szavakat!

—Mikor kell királynővé lennem?

—Minél hamarabb! Méghozzá azért, mert a kontinensen, északon él egy kaul nevű nép, s azok pár éven belül nagy hajókkal eljönnek ide, s az expedíciójukat barátságosan kell fogadja országotok, ettől sok függ, másképp rossz lesz a viszony a két ország között, s a kaulok erősek, nagy lesz a háborúság, sok vér folyna, s a Mester nem szereti a vérontást! Békés kereskedelmet akar, nem háborút! Márpedig ha nem lesz Laenorban erős kezű uralkodó, akkor kitör majd a háborúság a ti népetek és a kaul expedíciósok között!

—Egyelőre nem tudom, miként lehetnék királynő, mert azt mégsem tehetem hogy csak odamegyek apámhoz, hogy hát jaj apuci, add át nekem kérlek a koronát! S ha megtenném is, úgysem adná! S ha adná is, anyám akkor sem hagyná! Már inkább akkor valamelyik húgomnak akarná azt, nem nekem, hiszen engem még csak nem is szeret! Különben pedig van sürgetősebb dolgom is a koronánál: a házasság, hisz tudod hogy Dozsorhoz akar adni!

Kirti elégedetten kacagott Cielíta fejében.

—Nem lesz ezzel semmi gondod, picinyem!

—Hogyhogy?

—Most déltájban érkezik Dozsor, ugye? Biztos azt is elvárja az a jó édes anyucikád, hogy találkozz vele, mi?

—Igen, és én ezt nagyon nem akarom! Micsoda megaláztatás, még azt is előre kiköti hogy nem akar nászt velem, mintha valami varangyos béka volnék, vagy egy szarszagú árnyékszéktisztító! Nem vagyok egy céda, sosem viszketett a lábam köze a férfiak után, de hogy ilyesmit a menyasszonyával kapcsolatban egy leendő férj nyíltan kijelentsen, sőt írásba is adjon, hát az már aztán tényleg a megaláztatás csúcspontja! Semmire sem becsül engem ez a Dozsor! És biztos úgy mustrálgat majd, mint egy lovat! Ezek után még azt is el tudom képzelni róla, hogy képes lenne megnézni a fogaim állapotát mint a lovaknak szokás! Eszemben sincs találkozni vele!

—Dehogynem! Hajaj, de még mennyire hogy találkozni fogsz vele!

—Nem akarom!

—De én, Kirti igenis akarom!

—Jó, jó, hát persze ha te mondod… De akkor is csak azért, hogy jól megmondjam neki a magamét, hogy soha az életben nem leszek a felesége! - tört ki elszántan.

—Butuskám! Még csak az kéne hogy ilyesmit mondj! Hiányzik talán neked hogy összevéssz kedvesnek épp nem mondható anyucikáddal?!

—Miért ne, ha te védelmezel!

—Nono! Csak lassan a testtel, barátocskám! Nem mondom hogy kedvem ellen volna megleckéztetni jóanyádat, mert én a kutyámmal nem bánnék úgy mint ő teveled, de ezt egyelőre hagyjuk. Ami pedig a varázslatokat illeti, ha csak nem muszáj, nem szabad varázsolnom, főleg nem valami látványos csodát! Kisebb bűvölésekről lehet szó, olyasmikről amik nem gyanúsak, másról nem! Szerintem már ezzel az asztalszéttöréssel is messzire elvetettem a sulykot!

—De én nem akarom Dozsort látni!

—Akard csak, most az egyszer, s többé ő nem akar majd látni téged! Te csak engedd meg hogy amíg vele vagy, én irányítsam a testedet, beszélek és cselekszem is helyetted, s ígérem hogy erről a házasságról többé szó sem fog esni! De más vőlegényről sem jódarabig! Azt is megígérhetem, hogy remekül fogsz szórakozni!

S éppen ebben a pillanatban nyílt az ajtó, s azon át egy szolga lépett be. Meghajolt Cielíta előtt, s így szólt:

—A felséges királynő parancsára jöjj azonnal a trónterembe, megérkezett a vőlegényed és téged kíván látni!

S bár Cielíta nem mondta hogy Kirti jöjjön most elő – mert a királylány így nevezte el magában a folyamatot, amikor Kirti vette át teste irányítását, így, hogy Kirti „előjön” – most mégis érezte hogy Kirti előrefurakodik tudatában, ő maga, Cielíta, pedig mentálisan szinte palacsintává lapult szellemi barátnője mindent elsöprő akaratereje előtt. De esze ágában sem volt ellenállni. S így szólt a szolgához, miközben annak melle felé bökte mutatóujját:

—Na figyelj csak ide, te kis patkány! Vedd tudomásul, hogy velem te nem viselkedhetsz így! Mit képzelsz, hogyan beszélsz a királylánnyal, mi?! Ha nem akarod hogy a bakó vegye fejedet, akkor még egyszer így be ne jöjj ide, másképp gondoskodom róla hogy a feleséged nagyon hamar felvegye az „özvegy”-nevet! Mert először is, mielőtt belépsz hozzám, kopogsz! Másodszor, megvárod, amíg kellő önuralmat szerzek ahhoz, hogy elviseljem ocsmány pofád látványát, és szólok hogy bejöhetsz, mert ha nem szólok, akkor nem lépsz be hozzám, még ha emiatt addig kell is az ajtóm előtt kuksolnod, míg csak hatos ikreket nem szül a feleséged! Harmadszor, az lehet hogy felséges szüleim nekem parancsolnak, de te, te kis csipszar, te engem még akkor sem utasíthatsz, legfeljebb kérhetsz, de még ezt is csak ritkán, te mást nem tehetsz, mint hogy elmondod szüleim parancsát! Te tehát nem mondhatod azt, hogy „a felséges királynő parancsára jöjj azonnal”, hanem csak azt, hogy a felséges királynő azt parancsolja, hogy jöjj azonnal! Világos, te pondró?! Mert óriási különbség van ám a kettő között! Te közlöd velem hogy mit parancsoltak, aztán majd én eldöntöm hogy engedelmeskedem-e a parancsnak, engedd meg nekem ezt, jó?! Mert ha a szüleim parancsolhatnak is nekem, attól téged még erre nem hatalmaztak fel! Ráadásul ne beszélj nekem úgy, mintha anyám királynő volna, mert nem az! Ő csak királyné! Csak neje a királynak, de ő maga nem uralkodik! És el ne feledjem, ha bejössz hozzám, ugyan méltóztass ne csak seggtörlésre használni a kezedet, de arra is hogy betedd magad után az ajtót, mert hátha nem akarom hogy mindenki tudja, mit üzen nekem ez vagy az aki téged küldött! Még egyetlen ilyen eset, és elbúcsúzhatsz a fejedtől! Most figyelmeztetésképpen megelégszem azzal is, ha ötöt veretek nádpálcával a fenekedre, pedig huszonötöt is megérdemelnél!

—Megbocsáss felséges hercegnő, de neked semmi jogod sincs engem megveretni, én felséges anyád szolgája vagyok, nem a tied, és igazán nem is hiszem hogy volna bárki is aki hajlandó volna elkövetni rajtam ekkora jogsértést!

—Jogsértést?! Hallatlan! Sokkal több jogom van bármi parancsot kiadni mint anyámnak, mert én mégiscsak a törvényes és megkoronázott király leánya vagyok, vérem egy a királyi ősök vérével, míg anyám ugyanezt nem mondhatja el magáról! Amit én parancsolok, az a jog és az a törvény! S mert ellenkeztél, szemtelenségedért már nem is ötöt, de tizenötöt veretek rád! S ha kíváncsi vagy ki lesz az aki rádveri, megfelelek arra is! - azzal Cielíta, azaz Kirti Cielíta testében, elkiáltotta magát:

—Őrség, ide!

Abban a pillanatban előtte állt Zsár és Juxur. Meg is hajoltak előtte, mélyen, nagyon mélyen, fejük majdnem kongott a padlón.

—Vigyétek ezt a pimasz cenket - mutatott a szolgára Cielíta - és veressetek a fenekére tizenötöt, ne többet és ne kevesebbet, de ügyeljetek arra, hogy az tisztességes ütés legyen! A nadrágját húzzátok le előbb az ülepéről, mert nem akarom hogy ronggyá szakadjon! Na vigyétek már, nem akarom hogy tovább idegesítsen elképesztő ostobaságaival!

És a szolga máris azon vette észre magát, hogy megtörtént a hihetetlen: a kicsi, csúnyácska, s idáig tökéletesen semmibe vett királylány parancsára őt, aki magát a királynét szolgálta, karon ragadták a katonák, és bárhogyan is fenyegetőzött, már vitték is a hóhérhoz, hogy megbotozzák!

—Ez sem fog többé szemtelenkedni veled! - mondta Kirti Cielítának.

—De mit szól majd ehhez anyám?

—Tegyük fel, leszíd! Na és akkor mi van? Ne is törődj ezzel, hamarosan úgyis sokkal jobban összeveszel vele mint ahogyan emiatt összevesznél, hiszen királynő leszel, s ez nem fog tetszeni neki! Na menjünk, intézzük el ezt a Dozsort, aztán majd beszélgetünk egy keveset, hogy mik is a legsürgősebb teendőid!

Hamarosan beléptek a trónterembe.

A trónterem irdatlanul hatalmas volt: jó ötven lépés csak a szélessége, a hossza pedig megvolt talán kétszáz is. Mint minden trónteremben mely a Gyöngy-tenger mentén élő népek valamelyikéhez tartozott, az egyik végén emelvény állt, ezen volt a trón. Abban ült most Pindamian, Cielíta apja, és mellette Nínia királyné. Mikor a trónterembe vezető egyik oldalsó ajtón Cielíta belépett, már ott állt minden valamire való főúr is a teremben, a trón felé vezető út két oldalán, rangos sorfalat alkotva a leánykérőbe a király elé járulni szándékozó Rodzoll és Dozsor urak útja mentén, mintegy azt díszbe foglalandó.

Mikor Cielíta kibukkant e tágas útra, s észrevette őt a királyi pár, Nínia így kiáltott fel:

—Csakhogy végre már megjöttél! Mindenki reád várt!

Ekkor már megint Kirti „jött elő” Cielítában, s őrá bizony nem volt jellemző hogy túlságos tiszteletet érzett volna a kedves mama iránt. Így vágott vissza:

—Na és ha vártak, mi van akkor? Elvégre annak aki itt lebzsel a palotában, van bőven ideje hogy várjon a királylányra! Avagy akad tán Laenorban fontosabb család mint a mienk, a királyi?! Még csak az hiányzik hogy hagyjam sárba tiporni családunk ősi nevét, méltóságát! Vegye tudomásul mindenki, hogy reám várni nem fáradtság, nem kín, nem szégyen, hanem aki reám várakozik, az ezt megtiszteltetésnek kell érezze, azért mert ha vár rám, akkor már legalább reménye van arra, hogy tekintetemet majd valamikor feléje fordítom, és kegyesen meghallgatom!

Pindamian arcán látszott hogy fölöttébb meglepődött leánya visszavágásán, de tulajdonképpen tetszik neki ez a beszéd. Elvégre tudta ő is hogy kevés hatalma van, s bár ebbe beletörődött, azért szerette volna ha újra régi fényében ragyoghatna a királyi család tekintélye. Tulajdonképpen álmodott is erről nemegyszer. Nínia arcát viszont a harag felhőzte be.

—Megtiltom hogy így szemtelenkedj! Nem azért hívattalak hogy vitatkozz és tiszteletlen legyél, hanem hogy…

—Tudom, tudom! - legyintett Cielíta-Kirti. —Azért, hogy eladj Dozsornak, cserébe némi földbirtokért és katonai támogatásért! Nem is tekintesz igazán a lányodnak! Mintha csak egy állat lennék, úgy viselkedel velem, komolyan mondom! Másik két leányoddal is ezt teszed majd? Mert velem úgy cselekszel, mintha nem is volnék édeslányod!

—De hát valóban nem vagy az! Én azonban ennek ellenére a tőlem telhető legjobban igyekezlek kiházasítani, legyél inkább hálás! És most elég legyen ebből! Állj a helyedre, s fogadjuk a leánykérőket! - és intett a szolgáknak, hogy a trónterem túlsó végében tárják ki a hatalmas kétszárnyú ajtót.

—És nem ajánlom hogy botrányt csinálj mert megkeserülöd! Legyél nagyon kedves velük! - sziszegte Cielíta felé.

—Miért nem mondtad hogy nem édesanyád csak mostohád?! - kérdezte gondolatban Kirti a királylányt, fölöttébb elképedve a váratlan fordulattól.

—Azt hittem hogy te, a varázsló mindent tudsz! - rebegte ijedten Cielíta, mert érezte hogy Kirti nemcsak elképedt, de kissé haragos is emiatt.

—Nem, ezt nem tudtam, s ezt még a Mester sem mondta nekem! Halljuk hát, hogy is volt ez az egész, hogyan kerültél mostohaanyához? Különben ez némileg érthetővé teszi a viselkedését!

—Édesanyámat úgy hívták hogy Efiva, de én nem is ismertem őt, mert egy éves sem voltam amikor ő meghalt! Aztán pár hónap múlva apám feleségül vette Níniát, de ezt is csak hallottam, mert még akkor is kicsi voltam. S azóta ő a királyné, és megköveteli hogy anyámnak szólítsam!

—Tehát húgaid, Zsurulla és Inobua csak féltetvéreid?

—Igen.

—És anyád ugye valami hosszantartó, kínos betegségben halt meg?

—Nem, legalábbis úgy hallottam hogy éppen ellenkezőleg: váratlanul, hirtelen, de még örülök is ennek, mert nem szenvedett semmit! Este lefeküdt aludni, és másnap reggel nem ébredt fel!

—Hm! - mormogta Kirti, és olyan komor volt a hangja, hogy ettől Cielíta szinte jeges hideget érzett a gondolataiban. —Hát ennek majd utánanézünk, kicsikém, mert nem tetszik nekem ez az egész! Lehet hogy tévedek, de lehet az is hogy valami óriási disznóság történt akkoriban itt, Laenorban! De most ne is törődj ezzel, kincsem, nézzük csak inkább ezt a Dozsort! Húzódj a háttérbe, és ne zavarj, s meg ne lepődj semmin! Csak figyelj!

Cielíta lélekben átengedte az irányítást „őrangyalának”. Kirti tudata pedig zúgó folyamként előhömpölyögve birtokba vette a királylány testének minden porcikáját, és Cielíta érezte hogy barátnője erősen koncentrál. Úgy látszik komoly varázslatra készül, ami tulajdon testétől ekkora távolságra nagy odafigyelést igényel.

Ám egyelőre nem történt semmi különös. A kinyitott ajtón át mind közelebb jött a leánykérőbe érkezett két főúr, apa és fia, s hátrébb kísérőik.

Rodzoll magas volt, izmos, s bőre a laenori átlaghoz viszonyítva szokatlanul fehér. Éles, vékony sasorra jócskán kiugrott arcából. Szeme azonban ravaszul, átható pillantásokkal méregette környezetét.

Fia apjánál is magasabbra nőtt, de teste vékony volt, s ettől hórihorgas termete cingárnak hatott. Örökölte apja nagy orrát is, de az ő bőre már szép barna volt, kivéve arcát, mely vöröses volt, főleg épp a nagy orra, jelezve ezzel, hogy fiatal kora ellenére is már jó régóta alapos ismerője a boroknak és söröknek. Mindketten díszes, cicomás ruhát öltöttek magukra, oldalukon is legdíszesebb kardjuk lógott, melynek már a hüvelye is egy kisebb vagyont ért, s bár Laenor már kifejezetten trópusi éghajlatú ország volt, ahol nem sok ruhát szoktak magukra ölteni az emberek a nagy meleg miatt, mindketten tetőtől-talpig jócskán felöltöztek csak hogy gazdagságukat fitogtathassák, ruháiknak még a gombjaik is aranyból voltak, izzadtak is a vastag öltözékben éppen eleget, még homlokukról is csorgott a víz!

Meghatározott ceremóniája volt az efféle ünnepélyes fogadásoknak. Mikor a megfelelő távolságra értek a király elé járulók, az etikettmester háromszor koppantott nagy botjával. Erre ki kellett húzniuk a kardjukat a fogadottaknak, s mély meghajlás kíséretében a földre helyezni. Ennek oka egyrészt az elővigyázatosság volt hogy a király közvetlen közelébe már csak fegyvertelenül mehessenek, másrészt az, hogy így ezen ünnepélyes gesztussal, valamint szóban is fogadkozhassanak hogy életük és kardjuk az uralkodóé, s az fogadja el tőlük kardjukat. Persze nem egyszerre kellett ezt megtenniük, hanem sorban, hogy mindegyikük elmondhassa amit esetleg akar, s ne egyszerre beszéljenek.

Most is így indult ez: az etikettmester hármat koppantott, mire Rodzoll előrántotta a kardját, és egy széles mozdulattal, miközben le is hajolt, maga elé akarta helyezni a padlóra.

Hogy-hogynem azonban, amikor a hatást fokozandó nagy lendülettel kirántotta a hüvelyből a pengét, annak markolata kicsúszott a kezéből, s előrerepült a levegőben, pontosan a királyi pár felé, végül rezegve megállt Nínia trónjának lábában, a királyné lábszára mellett.

Lett ám erre hatalmas ijedtség, felzúdulás, kiabálás, vége lett az ünnepélyes ceremóniának, azonnal Rodzollhoz ugrottak a testőrök, karját hátracsavarták, s úgy tuszkolták a trón elé, hogy megkérdezzék, mi legyen a sorsa ennek az aljas merénylőnek.

Rodzoll nem győzött magyarázkodni, hogy esze ágában sem volt merényleni, véletlenül történt az egész, és maga sem érti miként csúszhatott ki a kardmarkolat a kezéből. Minden ékesszólását latbavetve bizonykodott, hogy nem akar ő a királyi pár életére törni, hiszen épp arra készült, hogy megkérje a legidősebb királylány kezét fia számára!

Maga Pindamian is hajlamos volt elhinni, az első ijedtség múltával, hogy puszta véletlen volt az egész. Hiszen még ha életére is törne Rodzoll, akkor sem tenné azt ilyen alkalmatlan és öngyilkos módon!

Nínia is sietett osztani e véleményt, mert mielőbb túl akart adni nem kedvelt mostohalányán, ezért így szólt:

—Elhiszem hogy semmi rosszat nem akartál, csak a szolgálataidat felajánlani!

És most megszólalt Cielíta:

—A szolgálataidról inkább ne beszéljünk, leendő apósom! Sokra menne vele apám, hiszen te még itt a biztonságos trónteremben is majdnem a feleségét ölted meg, mi lenne veled ha csatában kellene őt megvédened! Azt már talán túl sem élné, őt csapnád agyon az ellenség helyett!

S erre kitört a nevetés a főurak köréből, tetszett nekik Cielíta szellemessége, csak Rodzoll bosszankodott, elvégre az ő tekintélyének rovására nevettek, ugyanakkor persze örült is, mert nem nézték sokáig merénylőnek. A karját is elengedték a testőrök.

Nínia intett hogy most Dozsor mutassa be hódolatát. S az ifjú így szólt:

—Életem és vérem a tied, felség! Kardom míg csak élek, téged szolgál! - azzal ő is le akarta helyezni kardját a padlóra. De mert apja sorsa intő példaként lebegett szeme előtt, sőt még most is ott láthatta a királyi trónba belefúródott kardot, ő most nagy óvatosan semmiféle látványos mozdulatot sem akart végezni, csak úgy egészen egyszerűen, a legközönségesebb módon kihúzni a kardot a hüvelyéből, és a földre rakni. Nagyon óvatosan fogta hát meg a markolatot, nehogy kirepüljön a hüvelyből a ráncigálástól.

Megfogta hát azt, és meghúzta. De a kard meg sem moccant.

Némileg erősebben rántotta meg. De a kard még mindig nem mozdult. Úgy látszik beleszorulhatott a hüvelyébe.

Erre baljával megragadta a kardhüvelyt, hogy egyhelyben tartsa, s úgy rángatta a kardot jobb kezével, de az bizony egyetlen millimétert sem lazult. És Dozsor látta hogy már mindenki őt nézi, sőt, sokan már somolyognak, némelyek meg lehajtják a fejüket hogy vigyorgásukat elrejtsék. Legszívesebben hagyta volna a kardot a hüvelyben, de nem lehetett, azt bizony ki kellett húzni, ez volt a fogadás egyik legfontosabb mozzanata, de hiába rángatta, most már teljesen nyíltan, az bizony úgy beszorult oda, hogy teljes erejét latba vetve sem volt képes kirántani.

S ekkor megszólalt Cielíta:

—Segítsen már valaki ennek a szerencsétlennek, mert így napestig állhatok itt, és soha meg nem kéri a kezemet!

A fényes fogadás előkelőinek halk vihogása közepette egy izmos testőr odalépett Dozsorhoz, aki olyan vörös volt már mint a főtt rák, de kénytelen volt leoldani a kardot hüvelyestől, a hüvelyt megfogta a testőr, ő pedig úgy próbálta meg két kézzel kirántani a kardot.

De még így sem sikerült az. S erre megint megszólalt Cielíta:

—Támaszd a lábadat a testőr hasának, akkor nagyobb erőt tudsz kifejteni!

—Nem, nem, hagyjuk inkább az egészet! - szólalt meg gyorsan Nínia.

—Nem! Én most már szeretném tudni, mi a baj ezzel a karddal! - szólalt meg Pindamian. S a királynak persze nem lehetett ellentmondani. Különben látszott a felséges úr arcán, hogy igazán remekül szórakozik. Pindamian mindig kedvelte a vidámságot s a tréfát.

Dozsor kénytelen volt megfogadni Cielíta tanácsát, s már lábával is lökte magát előre, teljes erejét latba vetette, s íme, a kard hirtelen megadta magát, engedett: kicsusszant a hüvelyéből, s Dozsor a karddal a kezében egyenesen a trón lábáig gurult a lendülettől.

Most már ellenállhatatlanul csapott fel a vihogás, de igazán nagyra akkor hágott, amikor Pindamian felkelt a trónjáról, s kezét nyújtotta a kardért, majd megnézve azt, felemelte a magasba hogy mindenki láthassa. S így szólt:

—No fiam, kissé soká tartott amíg előhúztad a kardot, ha épp a védelmemre akartál volna sietni, bizony elkéstél volna vele! De mindegy is, mert ilyen karddal nem sok hasznodat láttam volna úgysem!

A kard pengéjének csak a fele volt a markolatban, az is csupa rozsda, a másik fele pedig, a hegye felöli, hiányzott is, bizonyára a hüvelybe szorult, vagy már teljesen megette a rozsda.

S most már mindenki nyíltan hahotázott, mert látták hogy szabad, hiszen a király is velük kacag. Dozsor pedig csak állt ott döbbenten, és nem értette az egészet.

—Reggel még semmi baja sem volt a kardnak! - kiáltotta, de persze senki nem hitt neki, csak még jobban kacagtak.

S ekkor Cielíta odalépett Dozsor mellé, s így kiáltott jó hangosan:

—Ne nevessetek rajta! Nem rossz ember ő! Nagyon remélem hogy jó férjem lesz, és jó apja a gyereknek!

—Miféle gyereknek? - kérdezte bambán Dozsor, a beálló döbbent csöndben.

—Hát annak akit hamarosan meg fogok szülni! Anyám még nem mondta neked? Nahát! Ó igaz is, hiszen még neki sem szóltam róla! Ejnye! Na nem baj, ha olyan ritkán húzogatod ki a kardodat hogy így néz ki a pengéje, akkor biztos otthonülő, kedves férfi vagy és jó apja leszel! Én meg majd nézem ahogy ringatod a térdeden, és megtanítom rá, hogy apucinak szólítson!

—De én senki gyerekét nem akarom nevelni! - kiáltotta Dozsor, és döbbenetében, mert ilyesmire nem számított, már a kardjáról is elfeledkezett. —Csak nem azt akarod mondani, hogy terhes vagy?! - és már nem csak a kardjáról feledkezett meg, de még a királyról is, és csak Cielítát nézte, s feléje is lépett.

—Lehet hogy neked teher egy gyerek, de nekem nem! - vágott vissza a királylány.

—Akkor is! Hiszen férjnél sem vagy!

—Na és? Talán tőled lett volna gyermekem? Megírtad, hogy azt nem akarod! Előre kikötötted, hogy nem akarsz nászt velem! Márpedig egy nőnek nem élet az élete gyerek nélkül! Vegye tudomásul mindenki, akkor szülök amikor akarok! Remélem jobb férj és apa leszel mint harcos!

S e szavakra mindenkiből kitört ismét a kacagás.

Dozsor mérgesen fordult el Cielítától, s éppen meg akarta mondani hogy vissza az egész, így nem kell már neki a királylány, ám alig moccant meg, újabb baleset érte: elszakadt gatyájának zsinórja, s az abban a pillanatban a bokájáig csúszott. Rémülten kapott utána, s átkozódott magában, ilyen pechsorozata még soha nem volt.

—Ejnye-ejnye! Ilyen heves vágyat keltettem benned? - hallotta Cielíta hangját. —Azért talán mégsem ennyi ember előtt kellene nászra lépnünk, nem gondolod?

S most már szinte a földön gurultak a főurak a röhögéstől. Annál is inkább, mert Dozsor ugyan felhúzta a sétálós kedvű ruhadarabot, de mert abban a madzag elszakadt, most kénytelen volt fél kezével állandóan azt fogni, hogy újra le ne essék róla.

Hosszú percekig nem csillapodott az egetverő kacaj. Maga Pindamian is mosolygott. Aztán felemelte a kezét, jelezve hogy szólni akar. De még így is csak lassan csöndesedett le a zsivaj, a vidámság, de a király nem bánta, nem sietett érvényt szerezni az akaratának. Végül, mikor már lehetett hallani amit mond, így szólt:

—Jobb lesz ha távoztok! Eredjetek békével! Eljöttetek, bemutatkoztatok, s azt hiszem mindent tudunk rólatok amit kell! Hanem a lányomat nem adom hozzá a fiadhoz! - nézett Rodzollra. Majd hirtelen Níniára pillantott.

—Még akkor sem adom a leányomat egy ekkora hülyéhez, ha akármekkora birtoka van is, és akkor sem ha Cielíta valóban gyermeket vár, amit különben nem hiszek! Cielíta jobbat érdemel! Elmehettek! - intett, mire Rodzoll és Dozsor, utóbbi még mindig a nadrágját fogva, megszégyenülten az ajtó felé botladozott.

—Ezt vidd magaddal! - kiáltotta Pindamian, és feléje hajította a rozsdás kardot. Dozsor lehajolt hogy fölvegye azt, s ekkor megfeledkezett magáról, elengedte gatyáját, s az megint lecsúszott, erre ismét felcsattant a röhögés, s most már, a kacajtól űzve, szaladva távozott a trónteremből.

Cielíta pedig, hogy elejét vegye a kérdezősködéseknek, amíg mindenki Dozsort nézte, kisomfordált egy oldalajtón maga is.

—Azt azért nem kellett volna mondanod hogy gyermeket várok! - pirult gondolatban Cielíta.

—Miért ne, hiszen valóban gyermeket vársz! - vágott vissza Kirti.

—Hogyhogy?!

—Miért, te nem szeretnéd ha lenne egy jó férjed és egy vagy több szép gyermeked?

—Dehogynem!

—Tehát vágysz erre! A gyerekre is! Vágysz rá, vársz rá - tehát gyermeket vársz! Mert azt én nem mondtam hogy állapotos vagy! Különben, nem mindegy? Most nyugtod lesz egy darabig a kérőktől!

—S ha idővel mégsem születik meg a gyerek, akkor mi lesz?

—Mi lenne? Vagy azt mondod amit én az előbb, vagy azt hogy tévedtél. Ha azonban legszebb terveim valóra válnak, magyarázkodnod nem is kell, mert egy királynő parancsolni szokott, nem magyarázkodni!

—És most mit teszünk?

—Nem ismerem még a járást itt a palotában, menj hát ki a palota elé! Ott már én következem!

Dozsor de aztán alig ért ki a palota kapuin, felkiáltott:

—Igazán nem értem, mi történt! Esküszöm hogy semmi baja nem volt reggel még ennek a kardnak!

—Te barom, te! Mindent elrontottál! - korholta az apja. —Nem is volt olyan csúnya ez a királylány, jól jártál volna vele, de te tökkelütött idióta, te valami ócska régi karddal jössz a királyhoz!

—Te csak ne beszélj apám! Úgy teszel, mintha nem is egy hajszálon múlott volna, hogy felnégyeljenek mint a királyné merénylőjét! És különben is mondtam már hogy reggel még semmi baja nem volt! De hitemre mondom, nem is őrizgetem itt tovább! - azzal kirántotta a kardot, hogy messzire hajítsa az ócskaságot.

Ám alig húzta ki, döbbenten tátotta el a száját: mert a kard hibátlan volt, szinte vadonatúj, pontosan olyan mint reggel, épp olyan amilyennek a trónteremben is lennie kellett volna.

—A rontás van rajtunk! - suttogta elkerekedett szemmel, odamutatva a tükörsima, rozsdafolttól mentes pengét apjának, s ámulatában majdnem elengedte gatyáját hogy az harmadszor is csaknem lecsúszott derekáról, de csak csaknem, mert még idejében észbe- és odakapott.

S ekkor kacagást hallott, de ezúttal csak egyetlen hang kacagott, egy női hang: Cielíta hangja.

Megfordult, s a királylányt látta mögöttük állni, aki szemlátomást jót mulatott álmélkodásukon.

—Ugye milyen kellemetlen nevetségessé válni mindenki előtt, Dozsor? - kérdezte Cielíta.

—Hagyj békén, ne szólj bele abba amihez nem értesz! Ez valami rontás ami velünk történt, hiszen láthatod, most hibátlan a kardom!

—Ha akarod, nem szólok bele, de azt ne mondd hogy nem értek hozzá! Még mindig vak vagy, s hozzá sült bolond is! Csak nem hiszed hogy mindez véletlenül sújtott éppen benneteket?! Ocsmány egy levelet írtál rólam, tudd meg, amit anyám mindenki előtt közölt velem. Gúnyosan tudatta velem, hogy kikötötted, nem akarsz nászt velem, mintha holmi varangyos béka volnék vagy egy szarszagú árnyékszéktisztító! Hogy ilyesmit a menyasszonyával kapcsolatban egy leendő férj nyíltan kijelentsen, sőt írásba is adjon, hát az már aztán tényleg a megaláztatás csúcspontja! Ha hagyom, úgy mustrálgattal volna, mint egy lovat! Megnézted volna még talán a fogaim állapotát is, mint a lovaknak szokás! Úgy megaláztál e levéllel mint még soha senki! Nagyon is illendő volt, hogy visszakapj belőle valamit!

—Hát te voltál?! De nem! Ezt nem hiszem!

—Érdekel is engem hogy mit hiszel és mit nem!

—De hát miként tetted?

—Csak nem képzeled te sültbolond, hogy minden titkomat kitálalom neked?! Azt ugyan nem! De ha nem akarod hogy itt a nyílt utcán össze is fossátok magatokat mindenki szeme láttára, akkor most velem jöttök a szobámba, mert van egy kis megbeszélni valónk! - azzal Cielíta megfordult, és már ment is. Rodzoll és Dozsor pedig követték, mert sokkal jobban meg voltak döbbenve annál hogy ellenkezni mertek volna. A kapuőrök pedig tanúi voltak ugyan a beszélgetést, de csak jóval később, amikor hallották a trónteremben történtek hírét, akkor kezdték csak kapisgálni, miről is szólt ez a társalgás, de azután ők is némi félelemmel a szemükben pislogtak Cielítára.

Rodzoll és fia bementek Cielíta után a szobába. Onnan a szolgák már kitakarították eddigre a széttört asztal maradványait, de a királylány ajtaját vigyázó két katona, Zsár és Juxur szemében mély tisztelettel követte Cielíta minden mozdulatát, és szálegyenesre húzták ki magukat, úgy álltak az ajtó két oldalán. Tehették, mert a szolgát már elvitték azóta a hóhérhoz, ott maradtak ellenőrizni is hogy pontosan végrehajtják-e a királylány parancsát, s dolguk végeztével, mikor látták hogy a szemtelen, pimasz szolga egy darabig ülni sem tud majd, visszatértek őrhelyükre.

A főúr és fia tehát bementek a szobába, ahol Cielíta szép kényelmesen letelepedett a heverőre, míg a főúr és fia kénytelenek voltak állni.

—Tehát! - kezdte Cielíta. —Halovány fogalmatok sincs ám arról, kit sértettetek meg! Én ugyanis nem Cielíta királylány vagyok, hanem Cielíta, a királynő! Ezt még ugyan senki más nem tudja csak én, de ez épp elég! Hamarosan megtudja mindenki más is akit illet! Nem akarom sokáig húzni az időt, ezért a tárgyra térek: ha békességet akartok magatoknak, most rögtön aláírjátok a hűségnyilatkozatot, vagyis íratok az írnokommal egy okmányt, melyben hűséget fogadtok, méghozzá feltétlen hűséget Cielíta királynőnek, elismeritek hogy hűbéreseim, vazallusaim vagytok, ezenkívül pedig adtok nekem pénzt is! Sok-sok pénzt! Halljuk - villant a szeme hirtelen Rodzollra - mennyi pénzt hoztál magaddal az útra?!

—Én… tehát… ötezer aranyat…

—Hazudsz! - dörögte Cielíta. —Látom a hazugságot az arcodon! Az igazat mondd mert ha megharagítasz, baj lesz!

Cielíta kiáltására felpattant az ajtó, s Juxur és Zsár ugrott be rajta.

—Baj van, felséges úrnőm?! - kérdezték csaknem egyszerre. —Segítsünk?! Megsértettek ezek a piszok csirkefogók?! Akarod hogy felnégyeljük őket?!

S mert Kirti tudta hogy e két katona már úgyis ismeri mágikus képességeit, így válaszolt:

—Nem, nem, hagyjátok csak! Tudjátok hogy engem nem kell félteni! Ha sokat akadékoskodnak, legfeljebb szóltok majd a szolgáknak, hogy vakarják le a mennyezetről ami maradt belőlük, s gyűjtsék kiskanállal egy hordóba! Elmehettek! De nem is, ha már itt vagytok, szóljatok az írnoknak hogy jöjjön!

Aztán hogy a katonák kimentek, ismét villant a szeme, s megkérdezte:

—Mennyi?!

—Tizenötezer arany! - nyögte a kapzsiságtól sápadtan Rodzoll.

—Ide vele!

—Csak kétszáz van nálam, a többi a hintóban!

Erre Cielíta csöngetett, mire Zsár lépett be. Juxur ugyanis az írnokért szaladt el, s most csak ő őrködött.

—Figyelj ide Zsár! - szólt hozzá a királylány. —Rodzoll úr volt olyan kedves, és nekem ajándékozta a hintóját! Intézkedj hogy azonnal állítsák be azt a többi hintóm mellé! A lovait fogd ki, s rakd őket az én lovaimhoz! S mindent ami a hintóban van, szállíts azonnal ide a szobámba, beleértve a pénzt is, mert kell hogy ott legyen abban a hintóban többezer arany is! Személyesen téged teszlek felelőssé azért, hogy lopás ne történhessen! De öt aranyat elrakhatsz magadnak, annyit neked adok!

—Hálásan köszönöm, felség! - derült széles mosolyra a katona arca, és meghajolt. Öt arany, az sok pénz ám! Laenorban sok minden megtermett, de ércekben szegény volt az ország, arany pedig végképp nem sok volt földjében.

Már rohant is hogy eleget tegyen a királylány parancsának. Rodzoll pedig ezt kérdezte:

—De hát mi hogyan megyünk haza hintó nélkül?!

—Ahogy akartok!

—De ha elveszed a pénzünket, még csak nem is vehetünk másik hintót!

—Akkor gyalogoltok! Mit érdekel az engem! Ide sem kellett volna jönnötök, nem én hívtalak benneteket! Ráadásul még nem is végeztünk! Mindjárt idejön az írnokom, s megírjuk amit kell. De még ez sem elég, mert amint visszaértek birtokotokra, haladéktalanul küldtök nekem kétszázezer aranyat!

—Mennyit?! - nyögött fel Dozsor.

—Jó, legyen kétszázötvenezer!

—De hát ennyi rengeteg pénz az összes vagyonunk!

—Akkor legyen csak háromszázezer! S nem is az összes, megmaradnak a földek, persze csak hűbérbe, mert ha rosszul viselkedel, másnak ajándékozom őket! Legfeljebb ezentúl nem tartasz magánhadsereget!

—De hát…

—Háromszázötvenezer! - közölte Cielíta ridegen. S ekkor Rodzoll belerúgott fia bokájába.

—Kussolj már te állat! Eddig minden szavad legalább tízezer aranyamba került!

Ám Dozsor nem hagyta magát.

—De hát koldusbotra juttat bennünket! És mi jogon akar királynő lenni, amíg az apja él!

—Azt bízd csak rám! - vágott vissza Cielíta. —És nagyon remélem hogy amint hazaértek, valóban elkülditek nekem azt a csekélységet, a négyszázezer aranyat, mert ha nem érkezik meg nagyon-nagyon hamar, akkor… de nem, ne is beszéljünk arról, milyen iszonyú dolgok történhetnek valakivel, ha én haragszom meg rá! Eddig csak játszadoztam veletek, pondrókáim! Az meg hogy szegények lesztek, lehet, de úgy látom nem gondoltok arra a sültbolond fejetekkel, milyen remek és nagyszerű dolog egészen egyszerűen csak élni! - és amint e szavakat kimondta, reccsenés hallatszott, Rodzoll dereka táján, s amikor a főúr rémülten odanézett, azt tapasztalta, hogy szép, ékes kardhüvelye hosszában kettérepedt. Arca falfehérré vált az ijedtségtől.

Ekkor jött az írnok, és Cielíta lediktálta a hűségnyilatkozatot, amit az írnok nem minden meglepetés nélkül vetett papírra. A két főúr pedig aláírta azt, és le is pecsételte. Azaz, Rodzoll megtette ezt, de Dozsornál némi akadályba ütközött, mert bal kezével még mindig a gatyáját kellett tartania, ám a papír amit alá kellett volna írnia, állandóan elmozdult. Ezt látva Cielíta így szólt:

—Nem bánom, lásd, nem vagyok bosszúálló! Engedd el a gatyádat, te szerencsétlen seggfej!

—Nem lehet, leesik!

—Nem esik! Engedd el ha mondom!

És Dozsor úgy tett. És láss csodát, úgy látszik, meggyógyult a madzagja, mert valóban úgy állt a derekán mintha soha le nem esett volna onnan!

Most már valóban félelem gyötörte az urakat, Dozsor is gyorsan aláírta hát amit kellett, majd le is pecsételték pecsétnyomójukkal, aztán illedelmesen elköszöntek és távoztak.

Ekkorra érkezett meg Zsár a nagy halom pénzzel. Szinte roskadozott a pénzeszacskók súlya alatt. Cielíta adott Juxurnak is öt aranyat, ne legyen irigység a két katona között, majd Juxurt ott hagyta hadd őrködjék az ajtaja előtt, Zsárhoz pedig így szólt:

—Sétálok egyet a városban! Kísérj el!

—Parancsodra, felséges királynő!

—Tessék? Hogyan szólítottál?

—Talán nem így kellett volna?! - sápadt el Zsár.

—Én igazán nem bánom, de mitől jött a nyelvedre e szó?

—Az írnok mesélte mindenkinek, milyen szemtelen vagy, hogy királynőnek nevezteted magadat pedig apád még él, sőt Nínia hatalma is nagyobb mint a tied!

—Aha! Úgy látom hát, van még egy kis dolgom itt a palotában! Hívasd csak ide!

Mikor az írnok Cielíta előtt állt, a királylány így szólt hozzá:

—Halljuk, mit tudsz felhozni mentségedre!

—Miféle mentségemre? Nem követtem el semmi bűnt!

—Nem-e?! Hát az hogy fecsegsz mindenfélét, talán nem az?! Ki engedte meg neked hogy bárkinek is elmondd azt, amit nekem írtál?! Vedd tudomásul hogy azt még felséges apámnak sem mondhatod el! Ráadásul hogy jössz ahhoz te, te majompofájú, te baromarcú állat, hogy szemtelennek merészelj nevezni engem, Cielítát! - azzal a királylány egy váratlan mozdulattal az írnok lába közé rúgott, hogy az összegörnyedt a fájdalomtól. Zsár és Juxur csak álltak és néztek, amikor Cielíta nekiállt hogy módszeresen, váltogatva, hol jobbról, hol balról jókora pofonokat adjon a férfinak, időnként jól orrba is ütötte, s hol itt - hol ott rúgott bele, méghozzá akkora erővel amit senki ki nem nézett volna filigrán testéből, végül a férfi már nem bírta tovább, és megpróbálta elkapni a királylány ütésre lendülő csuklóját, sőt egy alkalommal még visszaütéssel is megpróbálkozott, mert hiába hogy királylány volt a fegyelmezője, az önvédelem ösztöne nagyon erős belső késztetés!

De bárhogy igyekezett is, Cielíta mintha csak megsejtette volna előre, merre akar mozdulni, nevetve kitért a keze elől, s a nála jóval nagyobb, izmos fiatalember helyzete szemlátomást reménytelen volt. Ő kitérni sem tudott Cielíta ütései elől, nemhogy visszaütni, Cielíta pedig szinte körbetáncolta, csépelte ahol érte, míg végül az írnokból már dőlt a vér, és a földön fetrengett, s kegyelemért könyörgött. S ekkor Cielíta így szólt:

—Megkapod a kegyelmet! Még börtönbe sem csukatlak! De ha ezentúl beszélsz, gondolj arra hogy én, Cielíta királynő nem lehetek beszéded témája! Még akkor is csöndben kellene maradnod ha azt látod, hogy egyszerre tizenhét férfival hentergek idebent, miközben apám fejével labdázom! Mert ha nem így cselekszel, legközelebb kihasítom a beledet, rászegelem egy fára, s azután addig hajszollak korbáccsal a fa körül, míg csak a beled teljes hosszában rá nem tekeredik! Ami meg anyámat illeti, bár nem tartozik rád, de közlöm hogy ő királynő sosem lehet, csak királyné, én viszont igenis lehetek királynő, mert királyi vérből származom! Ha tehát sehogyan sem bírod megállni hogy rólam szólj, akkor csakis dicsérhetsz, méghozzá a legnagyobb tisztelet hangján! - azzal intett Zsárnak:

—Mehetünk! - majd Juxurhoz szólt:

—Mire visszaérek, ezt a barmot ne találjam itt! - mutatott az írnokra. —És szellőztesd ki utána a szobámat!

—Hová megyünk? - kérdezte Cielíta Kirtit.

—A városba.

—De miért?

—Először is mert kíváncsi vagyok, Laenorban még sosem jártam! Másodszor, mert anyád esetleg mérges rád, s nem akarom hogy itt érjen az óhaja hogy menj el hozzá egy kis szidalmazást hallgatni! Ha dühös, dühösködjék apáddal – megérdemli Pindamian, ha olyan ostoba volt hogy ezt a sárkányt vette el feleségül! Remélhetőleg lehiggad mire visszaérünk!

Zsár pedig aki követte, s Juxur aki a szobáját őrizte, csak ámult, mert azt látták hogy Cielíta olyan fürge volt, hogy nemcsak az írnokot, de akármelyikőjüket is megverhette volna!

Zsár csak azt nem értette, minek kell követnie a kis hercegnőt, hiszen ha baj van, alig hihető hogy nem tudja kivágni magát belőle, inkább szorulna ő, Zsár a királylány védelmére mint Cielíta az övére! Azaz, most már királynő… Legalábbis így kell mondani…

Messze volt még az alkony, mikor végigsétált a városon Cielíta. Most valóban Cielíta sétált, Kirti hagyta hadd menjen ő a saját testében, irányítson a királylány, elvégre ő tudta hogy mit érdemes megnézni. Egyrészt szórakoztatta ez, másrészt úgy vélte, talán nem is árt ha megismeri a fővárost, hasznos lehet ez később akármire is.

Szétnéztek a kikötőben, aztán útjuk a piactérre vezetett. Itt találkoztak egy olyan szórakozási móddal, amit még korábban egyikük sem látott.

Egy jókora fémfalat állított fel egy ötletes kereskedő, s az elé számos hosszú pálcát szúrt a földbe, amikre különböző tárgyak voltak felaggatva: fazekak, lábosok, mellvért, sisak, kard, kés, vászonzsákok különböző magvakkal illetve más terményekkel megtöltve, de akadt itt nyaklánc, karperec, szép női ruha, és sok minden egyéb is. Mivel a pálcák elég vékonyak voltak, sok tárgy két sőt három lábon állt. A kiállítás előtt sok lépés távolságra egy vonal volt húzva. A kereskedő egy nagy csomó íj mellett állt, és ékesen szólongatta az arrajárókat:

—Jöjjetek, emberek, jöjjetek, és próbáljátok ki ügyességeteket! Egy lövésnek csak fél arany az ára! Ha ellövitek a póznát, tietek lehet ami rajta van, ráadásul még ingyen lőhettek egy újabbat is! Aki ügyes, aki bátor, az most kiáll ide, és bebizonyítja a tudását, s egyben megcsinálhatja a szerencséjét is! Jöjjetek, s lőjetek célba!

—Kaptál tőlem öt aranyat is, Zsár, miért nem próbálod ki a szerencsédet, azaz inkább a tudásodat? - kérdezte a katonától Cielíta. Méghozzá az igazi Cielíta, mert Kirti most csak figyelt a háttérben. Semmi oka nem volt rá, hogy most is ő szerepeljen.

—Eszemben sincs ilyesmire elkótyavetyélni nagybecsű ajándékodat, királynőm! - mosolygott Zsár tagadóan. —Nem olyan könnyű ez mint amilyennek látszik! Hiszen ha az volna, minden katona így szerezne magának páncélt, és szíve hölgyének ékszereket! Ismerem én ezt! Lásd úrnőm, az értékesebb tárgyak nem is egy de két sőt három pálcán nyugosznak, messze is vannak, s nem is lőhet mindenki a saját íjával, hanem a kereskedő íjait kell használni, azok meg ugyancsak gyatra jószágok, innen is látom azokat! Jó ha egyáltalán elvisznek odáig, célozni meg felesleges is, úgyis oda röpül a vessző ahová maga akar! A nyílvesszők vége még csak fel sincs tollazva! Kapzsi egy fajzat ez a kereskedő, csak nyerészkedni akar, de adni bezzeg semmit!

—Én nem ítélem el! - vont vállat Cielíta. —Elvégre nem lop, nem csal, nem rabol, élni neki is kell, és senkit nem kényszerít rá, hogy pénzért lőjön!

Hanem a kereskedő úgy tűnik nem szolgálta meg a jó véleményt. Most egy sihederkorú fiú lépett hozzá, s így szólt:

—Van egy aranyam! Lőnék vele kétszer, ha lehet!

—Lehet, persze hogy lehet! Mit akarsz magadnak?

—A kardot! Bár csak szegény szülők gyermeke vagyok, régóta szeretnék egy igazi kardot, s a tied nagyon szép!

—Meghiszem azt, ezüstözött a markolata! De tudsz róla hogy a kard három pálcán áll?

—Igen, de azt mondtad hogy ha sikerül egy lövésem, a következő ingyen van!

—Igen, és ez igaz is! Ha ügyes vagy, sikerülhet, s a kard a tied lehet! Látod, én becsületes vagyok, nem is veszem el a teljes aranyadat, visszaadok belőle, mert egy lövés az csak fél arany! Válassz hát íjat magadnak, és lőj!

Sokan megálltak hogy végignézzék a fiú próbálkozását. Három pálcás tárgyra még senki nem mert lőni, tudták hogy azt csak hihetetlen véletlen által vihetnék el. Cielíta maga éppen mellette állt, de senki nem figyelt rá, fel sem ismerték benne a királylányt, – azt persze tudták az öltözetéből hogy valami előkelő nő lehet, de ennél többet nem, s nem is feszélyezte az embereket a jelenléte, mert a piacon sok mindenféle férfi és nő megfordult.

A fiú hosszasan válogatott az íjak között.

—Az látszik hogy ért az íjakhoz, úgy vizsgálja őket, de nem lehet nagyon szegény családba való, ha van ilyesmire egy teljes aranya! - magyarázta Zsár Cielítának, igyekezve a királylány kedvére tenni.

Szavait meghallotta a fiú, s oda sem nézve így vágott vissza:

—Márpedig sajnos szegény vagyok, s ezt be is merem vallani mert a szegénység nem bűn és nem is szégyen, csak roppantul kellemetlen! Ezt az aranyat pedig még jóanyám kezdte el spórolni, s magam is minden pénzemet félretettem amióta élek, így jött össze, és semmi másra nem költöm el csakis kardra, mert apám vitéz volt és én is vitéz akarok lenni!

—Hát használd apád kardját ha ő nem él már, ne pocsékold a pénzedet! - adott neki kérés nélkül is jó tanácsot Zsár.

—Nem lehet, mert apám egy csatából egyszer csak nem jött vissza, s így persze a kardja sem! S nekem különben is épp ez a kard kell, mert csodaszép!

—Anyád tudja hogy mire költöd a nehezen megspórolt pénzt?

—Nem tudja de semmi közöd hozzá! - morogta dacosan a fiú, azzal felemelte az íjat.

—Ezzel lövök! - s azután a nyílvesszőket vizsgálta át, fejét csóválta, hümmögött, végül fogott egyet, a húrra helyezte, célzott, és lőtt.

És talált! Ellőtte a kardot tartó egyik pálcát!

—Te segítettél neki? - kérdezte Cielíta Kirtit.

—Dehogy! Semmi közöm ehhez az ügyhöz! Egyszerűen ügyes volt, és szerencséje is volt!

A fiú másodszor is lőtt. A tömeg lélegzetvisszafojtva figyelte. Egy efféle remekmívű kardért akár száz aranyat is elkértek a fegyverkovácsok, de a közönségesebb kardok is öt aranynál kezdődtek. Valóban, ha a fiú kardot akar magának, szinte nem is szerezheti meg magának másképp csak így. Legalábbis amíg ilyen szegény marad.

S a fiú másodszor is talált! Most már ujjongtak körülötte a nézők, és Cielíta maga is izgult, hadd sikerüljön bátor próbálkozása – de hiábavaló volt minden, mert a harmadik lövés célt tévesztett!

Meglehetősen letört a fiú ábrázata, de zsebébe nyúlt, és kivette a maradék fél aranyat.

—Tessék! - nyújtotta a kereskedő felé. —Lövök mégegyszer!

—Helyes, nagyon helyes! - bólogatott az elégedetten, szélesen mosolyogva, és azonnal kövérkés, izzadt markába szorította a fiú pénzét. Majd odakiáltott legényeinek:

—Rakjátok vissza a pálcákat a kard alá!

—Hé, hé, hiszen már kettőt ellőttem! - tiltakozott a fiú.

—Igen, de ez újabb lövés, nemdebár? Ha más próbálkozna most lőni, nem te, annak is visszaraknám a két pálcát, érted már? Az sem egyre lőne! Engem nem érdekel ki lő, csak a lövések száma! Új fizetség, új célpont! Ez a szabály!

A fiú morgolódott, de kénytelen volt belátni hogy van igazság e szavakban. Továbbra is azt az íjat használta mint előbb, s lőtt. És talált! Aztán lőtt másodszor, és még most is talált!

—Kivételes tehetség a kölyök! - suttogta Zsár Cielíta fülébe. —Én talán a saját íjammal sem tudnám megtenni ezt ekkora távolságból!

Aztán a fiú lőtt harmadszorra, és szinte hihetetlen, de harmadszorra is talált - eltörte a kardot tartó utolsó pálcát is!

—Az enyém, az enyém! - ugrált örömében, azzal ledobta az íjat a földre, és már rohant is a kardja felé. Ám a kereskedő elkapta a karját.

—Hohó, lassan a testtel, barátocskám! Nézz csak oda jobban! A kard nem esett le!

—Eltört a pálca, eltaláltam!

—Igen, a pálca eltört, de a kard mégsem esett le a földre, megakadt az egyik vége a mellette álló mellvérten a másik vége meg a sisakon! Az tehát nem a tied, mert nem lőtted le!

—De igenis lelőttem!

—Lőttél rá, és a pálcát el is találtad, de a kardot nem lőtted le, mert az nem esett a földre le! Sajnálom öcskös! Ha van még pénzed, próbálkozz újra, talán nagyobb szerencséd lesz! - azzal kiáltott a legényeinek:

—Rakjatok új pálcákat a kard alá!

Hanem ezt hallva már elfutotta a méreg Cielítát! Így fordult a kapzsi kereskedőhöz:

—Nincs igazad, mert te úgy hirdetted játékodat, hogy elég a pálcákat eltalálni!

—Igen, mert akkor a nyeremények általában leesnek a földre! De hát most nekem volt szerencsém, mert nem így történt! Különben is, mi jogon szólsz bele ebbe éppen te, kis nő? Hiszen sem ez a céllövölde nem a tied, sem nem fizettél hogy lőhess! Ki vagy te egyáltalán?!

—Hallottad már azt a nevet, hogy Cielíta?!

—Aha, szóval te lennél a királylány? Na és akkor mi van? Ebben az országban törvények vannak, és én, egy becsületes kereskedő nem vagyok arra kötelezhető, hogy követelőző suhancoknak jótékonykodjak!

Eközben a kereskedő óvatosan körülnézett, de aztán megnyugodott, mert látta hogy a királylánnyal csak egy testőr jött, neki meg öt legénye is kész arra hogy a védelmére keljen. S bár a tömegből sokhelyütt hallhatott ki helytelenítő dörmögéseket, senki nem akadt aki erőszakoskodni akart volna.

Zsár arca ellenben széles mosolyra húzódott. A kis úrnő haragszik! Márpedig ha a kis úrnő haragszik, akkor lesz itt nagy felfordulás hamarosan!

Egyelőre azonban minden nyugodtnak tűnt. Még Cielíta hangja is.

—Helyes! Te tehát csak a saját szabályaidat tiszteled!

—Miért is tisztelnék más szabályokat?

—Jó. És mondd csak, én is lőhetek?

—Természetesen! Ha fizetsz érte!

—És ha az eltalált tárgy leesik a földre, akkor az enyém?

—Esküszöm mindenre ami szent!

—Nesze hát! - dobott pénzt a markába Cielíta, majd találomra felkapott egy íjat.

—Mire készülsz te szerencsétlen?! - hallotta meg a fejében Kirti hangját.

—Én ugyan semmire! Hamarosan te következel! - vágott vissza Cielíta.

—Utálom ha kész helyzet elé állítanak!

—Ugyan már! Ne mondd nekem hogy nem tudsz célbalőni, vagyis inkább célba varázsolni! Hiába is mondanád, nem hinném el, elvégre a nyílvesszőt sem lehet nehezebb célba varázsolnod mint Rodzoll kardját a trónszékbe! Különben sem árt ha egy kis népszerűségre is szert teszek!

—Ez igaz.

—Na látod! - majd a nézők felé fordult.

—Figyeljetek rám, emberek! Ez a kapzsi kövér disznó ki akart fosztani egy szegény kis gyermeket! Nekem a királylánynak elegem van a jogtalanságokból! Mert bármit mond is, mindegyikőtök tudja hogy nincs igaza! A fiú eltalálta a pálcákat, a kard az övé! De legyen ahogy ez a hájas barom akarja! Majd én lövök úgy, hogy lepotyogjon minden a földre amit akarok! - azzal így szólt magában:

—Te jössz! - és hagyva hogy Kirti cselekedjék, visszavonult „figyelőállásba”.

Kirti pedig felemelte az íjat, s alig is célozva, lőtt.

A nézők némelyike e pillanatig még nevetett is rajta, mert Cielíta királylány nagyobb sem volt mint az előbb szerencsét próbáló fiú, sőt kisebb nála, az íj maga is nagyobb volt mint felséges önmaga, sokan abban sem voltak biztosak hogy képes-e egyáltalán megfeszíteni, de most elcsöndesedtek: mert a nyílvessző pontosan a kardot tartó egyik pálcának csapódott, majd a mögötte levő fémfalról visszaverődve eltörte a második pálcát is, végül valahogy úgy fordult, hogy tollatlan vége a harmadikat is eltörte – hogy ez miként volt lehetséges, azt senki nem tudta, de tény hogy ettől az egyetlen lövéstől a kard lezuhant a földre, s elterült a homokban.

Mindenki éljenzett, a kereskedő pedig sápadtan állt a helyén, majd váratlan ötlettől vezettetve így szólt:

—Egy lövéssel csak egy pálcát szabad eltörni! Még nem a tied a kard!

—Jó, nem bánom, rakj akkor pálcákat alá, de már csak kettőt, hallod‑e! És most már ingyen lövök, mert talált a lövésem, ezt még te sem tagadhatod!

S úgy is lett. És Kirti lőtt, s ismét talált. Majd talált harmadszorra is!

—Most már tied a kard, fiacskám! - intett a fiú felé.

—De hát te lőtted azt le! - ellenkezett amaz.

—Most valóban én, de korábban te, jog szerint a tied hát! Na, szaladj már érte, mert nem szeretem ha föltartanak, márpedig én még nem végeztem!

—Hogyhogy nem?! - kérdezte a kereskedő.

—Úgy, hogy azt mondtad, ha egy lövés sikerül, a következő ingyenes! Nekem a legutolsó lövésem is sikerült, tehát még lőhetek, mindaddig míg csak nem tévesztek! Nem ajánlom hogy ellenkezz! - és a nyílvesszőt a kereskedő hasának irányozta, aki elsápadt. A tömegből azonban hangzos éljenzés hallatszott. S hamarosan mindenki Cielíta nevét kiáltozta.

—Most emlékezetből lövök! - szólt a királylány, azzal megfordult, és magasba emelve az íjat, a háta mögé irányozta be a vesszőt, s ez már igazán elképesztő volt, mert így jószerivel meg sem lehet feszíteni az íjat, de a királylány minden látható erőfeszítés nélkül mégiscsak megtette ezt a hihetetlent, s a lövése talált, ezúttal a sisakot sodorva a mélybe.

—Ez is a tied! - szólt a fiúhoz. —Illik majd a kardhoz, ugye! De még mindig nem végeztünk! - és újra lőtt. És sorban minden pálcát ellövöldözött, potyogott a mélybe a mellvért, a karkötők, az élelmiszeres zsákok, a nyaklánc, a lábosok, és minden más is, míg végül csak az üres fémfal volt látható. Ekkor így szólt:

—És még mindig van egy lövésem! - s kilőtte az üres fémfalra a vesszőt, ami ettől nagy döndüléssel a mélybe zuhant.

—Ez is ledőlt! Aki akarja, elviheti! A többi holmi pedig ezé a tehetséges íjászé! - mutatott a fiúra. —Hol van egy hordár? - nézett körül.

Máris odafurakodtak mellé hárman is.

—Nesztek egy-egy arany, vigyetek mindent oda, ahová a fiú parancsolja! - azzal megfordult és elment.

—Átkozott! Te törpe boszorkány! Tönkretettél! - kiáltozott mögötte a kereskedő.

—Igaz is, van még egy lövésem! Akarjátok hogy kilyukasszam a potrohát? - nézett körül ezt hallva Kirti.

—Igen, igen! - kiáltozták mindenfele.

—Bocsáss meg! - rogyott térdre a kereskedő.

—Na jó, most az egyszer! De takarodj a városomból! Itt nincs helye a tetveknek és egyéb férgeknek! - rúgott belé a királylány, azzal kecsesen tovább libegett.

—Azt hiszem sok volt ennyi egy napra, ideje volna hazamenni és lepihenni! - szólt Cielíta.

—Egyetértek! - és Cielíta szinte úgy érezte mintha Kirti bólogatna benne. —Menj haza! - és Kirti félrevonult, hadd gyalogoljon Cielíta a palotáig. Cielíta úgy is tett, majd alighogy beért végre a szobájába, csak úgy ruhástól az ágyára hengeredett, és azonnal elaludt. Nagyon kimerítő volt ez a nap valóban - nem is annyira fizikailag, hiszen izmait nem eröltette meg, de szellemileg, hiszen egy igazán nem hétköznapi helyzetbe csöppent fölöttébb váratlanul.

3. fejezet

A Hatalom Útja

ANNYIRA FURCSA VOLT az ami előző nap történt vele, hogy Cielíta, mikor másnap reggel fölébredt, egy pillanatra azt hitte, nem is volt az igaz, csupán egy álom – bár legalább álomnak szép volt. Hanem aztán ködös pillantása körbejárt a szobában, és észrevette hogy szép elefántcsont asztala hiányzik, s a mennyezeten is látszik az ütközés nyoma, s ekkor megértette hogy bizony nem álom volt mindez, hanem a legigazibb valóság.

—De még mennyire hogy nem álom volt! Különben jó reggelt! - hallotta meg fejében Kirti hangját.

—Örülök hogy mindez igaz és itt vagy velem! - mosolyodott el Cielíta. Ám ezután kissé zavarba jött. —De most szeretném ha kissé elfordítanád a fejedet… mármint lélekben, tudod, ugyanis ki kell mennem egy olyan helyre ahová még jóapám, a király is gyalog jár…

—Sajnos lehetetlen kicsikém, mint mondtam már mindent érzek amit te, kéjt is, kínt is, s persze hólyagod feszülését is! A te tested az enyém is! De tedd nyugodtan amit kell, ne szégyenkezz, mert azt is mondtam már hogy hány éves vagyok, nagyjából kétszer annyi idős mint te, tehát kétszer annyit ürítkeztem is, vagyis hidd el semmi olyasmi nem fog történni amit ezerszer is meg nem tettem már magam is!

Cielíta ettől függetlenül mélységes zavarban végezte el amit kellett. Dolga végeztével aztán így „szólt” Kirtihez:

—Varázsolhatnál egy képet nekem, ami téged ábrázol! Nagyon szeretnélek látni, de igazán semmi támpontom nincs arra vonatkozóan, miként képzeljelek el!

Bár Kirti egy szót sem szólt hozzá, valamiképpen mégis megérezte hogy különleges, varázslatos barátnője zavarba jött.

—Igazán nagyon sajnálom, de én még csak egy csekély hatalmú kezdő varázsló vagyok, és önarcképet nem tudok varázsolni! - válaszolta végül Kirti őszintén, és Cielíta megállapította magában hogy haloványan bár, de ő is érzi Kirtinek ha nem is a testi állapotát, de érzelmeit. Eddig csak sejtette hogy Kirti szégyenkezik emiatt, de most hogy Kirti ezt ki is mondta, a szégyen hulláma őt is elöntötte.

—Nem kell emiatt szégyenkezned! - vígasztalta. —De nem is értem. Hogy lehet ez? Képes vagy egy többmázsás asztalt a plafonra lódítani, egy egyszerű kis képet meg nem varázsolhatsz elő?! Hogy van ez?!

—Nagyon bonyolult lenne elmagyarázni. És nem mindegy?! Nem tudom és kész!

—Jó, jó, ne légy már ilyen ingerült! Hiszen nem akartalak megbántani csak kíváncsi vagyok rád! Mondd inkább, mi az hogy te kezdő varázsló vagy? Hiszen azt mondtad hogy negyvenéves vagy!

—Több is már, kicsikém! De van fogalmad róla, hogy meddig élünk mi varázslók?

—Gondolom, akármeddig!

—Azt éppen nem: időnként meg kell hosszabbítanunk az életünket! De ha ezt nem mulasztjuk el, valóban akármeddig. Van a világban egy Kajjám nevű varázsló, ő már több mint harmincötezer esztendős, a mesterem, Badzsahárata pedig még nála is sokkal idősebb, de csak ezt tudom az életkoráról, azt hogy Kajjámnál idősebb, de hogy mennyivel azt sosem mondta, csak azt hogy sokkal. Mit akarhatok én a magam negyvenegynéhány évével!

—Egy dolog az életkor, és egy másik a tudás!

—Ez igaz, de a mágia tudását sem adják ingyen: hihetetlenül fáradságos munkával kell fizetnünk érte, s persze idővel! Én, szívecském a Mesternél még csak a második beavatási fokozatot szereztem meg, bár maga a Mester mondta hogy ritka jó képességeim vannak, és szorgalomban sem volt nálam hiány, de ismétlem, mostanára még csak a második szinten vagyok, és tudod hogy hány beavatási szint van jelenleg?

—Hány?

—Mindezidáig hetvenkettő! Nekem tehát még hetven hátravan! És huszonötévesen kezdtem el nála tanulni! Ha tehát minden fokozatra tíz év tanulóidőt veszünk, akkor is még hétszáz évig tanuló leszek, pedig állítólag egyre nehezebbek lesznek a megtanulandók! Csak az vígasztal, tudod, hogy nemcsak nehezednek, de egyre érdekesebbek is lesznek! Tudod te, Cielíta, mivel kezdődött a tanulóidőm? Az első öt évben nem is tanultam egy szó mágiát sem, csak írni-olvasni, meg Tlapantlua ősi nyelvét, mert azt minden varázslónak ismernie kell, ez követelmény ott, és még azelőtt meg kellett tanulnom, hogy megismertem volna a nyelvtanulást megkönnyítő varázslatot, amivel a te nyelvedet is megtanultam, mert azt csak jóval később, nagyobb tudás birtokában lehet végrehajtani! Öt teljes évig tehát nem is mágiát tanultam! Azután viszont kívülről meg kellett tanulnom egy jókora szótárt, amiben az úgynevezett „elemi varázsigék” voltak leírva, ezek megtanulásához nem is létezik segítő varázslat, hiszen épp ezek alkotják a varázslás alapját! Erre a könyvecskére az volt írva hogy „Elemi varázsigék kisszótára”, tehát kisszótár, érted, és volt benne összesen valamivel több mint nyolcvanhatezer varázsige! Mikor azt mondtam hogy jó, Mester, én szorgalmas diák vagyok, megtanulom ha kell, de legalább ne gúnyolódjanak velem hogy ez kisszótár, akkor Badzsahárata csak nevetett, azt mondta hogy ez tényleg csak a lehető legminimálisabb alapja a mágiának, minden valamire való varázsló ennek legalább a tízszeresét kell tudja, ez igazán kezdőknek való, azzal bevezetett egy terembe, amelyben számos polc volt, s végigmutatott rajtuk, így szólva:

—Látod, Kirti, itt négyszáznyolcvanhat vaskos kötet fekszik a polcokon, egyenként csaknem kétezer oldalasak, ez az Elemi varázsigék nagyszótára - sorozat! Ebben a teremben csak olyan könyvet találsz, amibe elemi varázsigék vannak írva! Összesen vagy tízmillió ilyen varázsigét tartalmaznak!

—És te mindezt tudod, Mester?! - néztem rá.

—Valaha tudtam, de most már alig hét-nyolc millióra emlékszem belőlük! - mosolygott szerényen. —Tudod, gyermekem, miután sikerült kifejlesztenem az akaratmágiát, erre többé alig van szükségem! Nagyon kevés olyan varázslat van már csak amit nem vagyok képes az akaratmágiával művelni, ezekhez kell csak már varázsigéket tudnom, de persze egy csomóra emlékezem még a régiek közül is! Az akaratmágiát azonban csak akkor kezdheted el tanulni ha már legalább a huszadik beavatáson túl leszel, mert addig egy csomó mindent meg kell tanulnod és értened, különben pedig kínos és keserves gyakorlatokat igényel az, nem is mindegyik növendékem vállalja hogy megtanulja az akaratmágiát! Úgyhogy tanulgasd csak azt a pár elemi varázsigét!

—No, ez szép! - csóválta a fejét Cielíta. —Látom, varázslóéknál sem fenékig tejföl az élet!

—De nem ám! - sóhajtott Kirti.

—De hát mi lehet borzasztóbb mint ezerszámra bemagolni mindenféle értelmetlen varázsigéket?! Mi lehet az az akaratmágia, ami még ennél is nehezebb, hogy nem is mindegyik varázsló vállalja a megtanulását?!

—Vegyük például a gondolatolvasást! Hogy ezt valaki elérje akaratmágiával, ahhoz be kell bújnia egy sötét üregbe, amit befalaznak, s csak egy kis lyukon át nyújtják be neki az ételt időnként, és ott kell kucorognia miközben saját magán elmélkedik, hogy ki ő, mi a célja az életben és hasonlók, s hozzá ezt legkevesebb tizenkét esztendeig kell tennie!

—Borzalmas! - sápadt el Cielíta.

—Ugyan, kicsikém, ezzel kezdődnek a gyakorlatok! Mármint az akaratmágiában! Na, nem az első napon, ne ijedj meg, de úgy az első év után! És meg is van a hatása, hidd el! Aki ezt végigcsinálja, nem teszi hiába! Nálunk varázslóknál szinte külön kasztot alkotnak azok akik akaratmágiával foglalkoznak, mindenki felnéz rájuk! Az persze igaz hogy nem könnyű. De senkit nem is kényszerítenek rá, hogy végigcsinálja.

—Te akarsz majd ezzel foglalkozni?

—Természetesen! Alig várom már hogy elkezdhessem! Életem nagy, sőt legnagyobb vágya teljesedik akkor, amikor végre majd megkapom az engedélyt a Mestertől, hogy visszavonulhassak elmélkedni!

—A sötét üregbe!

—Oda hát! Ott senki nem zavar majd! S amikor kijövök onnét, más ember leszek!

—Képzelem! Vaksi, dülöngélő, legyöngült, aki talán lábra sem bír állni, bőröd fehér lesz mint a férgeké…

—Dehogy! Épp azért nem lehet rögvest az akaratmágiának nekiesni, mert előtte sok varázslatot meg kell tanulnunk, amikkel elkerülhetjük többek közt az efféle veszélyeket is!

—Furcsa hely lehet ez! - dünnyögött Cielíta. —Az a temérdek könyv, tele varázsigékkel!

—Különben az is érdekes, - mesélte Kirti - hogy naponta azon a folyosón mentem el az ebédlőbe, amiről az elemi varázsigék nagyszótárát őrző terem nyílott, de soha nem vettem észre azt az ajtót, csak amikor Badzsahárata bevezetett oda! Aztán később újra meg akartam nézegetni azt a sok kötetet, kíváncsiságból, és esküszöm neked hogy sehol sem találtam az ajtót, pedig a folyosó falának minden tenyérnyi helyét végigvizsgáltam! Aztán később, de még ugyanazon a napon estefelé felkeresett Badzsahárata, és elmagyarázta hogy hiába is keresem, mert természetesen el van rejtve, veszélyes varázsigék is akadnak ott amik a nekem tanulásra kiadott kisszótárban nem szerepelnek, és ezért nem lenne helyes, ha a tanítványok csak úgy besettenkedhetnének oda felügyelet nélkül! Azt talán mondanom sem kell, ugye, Cielíta, hogy a keresésemről és a kudarcról hogy nem találtam, senkinek egy szót sem szóltam, még a Mesternek sem! Ő mégis tudott róla!

—Furcsa hely lehet a mestered… mije is? Vára?

—Kolostora. Különben mindegy minek nevezed. De furcsa, az már biztos!

—Mégis szeretném tudni milyen vagy!

—Hát, talán segíthetek! Hozass papírt és írószereket, lerajzolom neked, milyen vagyok! Valaha szépen tudtam rajzolni… Talán sikerül!

És hamarosan ki is kerekedett Kirti kezei alól - illetve Cielíta kezei alól amiket most Kirti irányított - egy szép, erélyes, elszánt tekintetű nő, akinek portréja olyan jól sikerült, hogy Cielíta irigykedve szívta a fogát ezt látva.

—Hej, ha én is ilyen jól tudnék rajzolni! Te igazi művész vagy! Tényleg nincs ebben semmi varázslat?

—Esküszöm neked! Nem értem még el a varázsigék szótárában az „R” betűig, ezért nem tudom hogyan kell a rajzolással kapcsolatos dolgokat varázsolni! Ez csak egy kis kézügyesség!

—Ne szerénykedj! Olyan szép vagy, mindjárt lemászol a papírról, s megjelensz a szoba közepén! Hiszen ez a rajz pompás!

—Á, dehogy! Évek óta nem rajzoltam, kijöttem a gyakorlatból!

—És ezek a szemek…! Hűha! Nem szívesen sértenélek meg! Van bennük valami kegyetlen!

—Mielőtt varázsló lettem, nem éltem éppen erényes életet!

—El is hiszem! Aki így tud nézni!

Ebben a pillanatban éles hang töltötte be a szobát.

—Megőrültél, Cielíta?! Mióta beszélsz te magadban?!

A hirtelen ijedelem olyan erőt kölcsönzött Cielítának, hogy rémületében magához ragadta az irányítást, ő „jött elő”, miközben Kirti elméjét a háttérbe lökte. Riadtan fordult meg.

—Te bolond, látod, hangosan beszéltél! - hallotta Kirti korholását valahol hátul.

Kissé összeszedte magát és így válaszolt:

—Miért ne beszélhetnék magamban, ha kedvem tartja?! - vágott vissza a szobájába belépett nőnek, aki nem volt más mint mostohaanyja, Nínia.

És most megszólalt agyában Kirti.

—Vigyázz! Azért jött hogy lehordjon a viselkedésed miatt!

—Na és? Mi van akkor? - gondolta vissza Cielíta. —Különben, olvasol a gondolataiban?

—Nem vagyok rá képes egyelőre, de ez nem is szükséges, kis logikával magad is rájöhetsz erre! Vigyázz vele mert veszélyes, ígérj meg neki mindent, ne legyél fennhéjazó, békítsd ki!

—De hát semmit nem tehet velünk mert te védelmezel!

—Velem valóban nem tehet semmit, mert ha meghalsz én egyszerűen visszatérek a testembe, de te igenis elpusztulhatsz! Ha mérgezett ételt eszel, nem biztos hogy képes lennék megmenteni téged!

—Ilyesmire is képes volna?!

—Hajaj! Csaknem biztos vagyok benne, hogy édesanyádat ő tette el láb alól! Ennek persze még utána kell járnunk!

—Reménytelen! Azóta rengeteg idő telt már el!

—Hátha sikerrel járunk! De válaszolj már neki! Békítsd ki, most úgysem hallja senki amit válaszolsz neki, így akkor szeged meg az ígéreteidet amikor csak akarod!

—Mit mondott? Nem is figyeltem rá, téged hallgattalak!

—Valami olyasmit, hogy… szóval, én sem figyeltem rá pontosan de megszídott amiért szemtelen voltál, és kérdőre vont, hogyan mertél elverni egy írnokot, és miért csapattad meg a szolgáját!

—Ezt a szolga panaszolta el? - kérdezte érdeklődve Níniától Cielíta.

—Nem, nem ő, ő szólni sem mert, de kiderült mert hisz leülni sem bírt! Az írnoknak meg már az arcán is látszott! Nem tűröm az ilyesmit!

—Nem is lesz többet ilyen, drága anyucikám! - mosolygott rá Cielíta. —Ígérem, ezentúl jó lányod leszek! Csak tudod nagyon elkapott az indulat, dühbe gurultam a szolgák modortalansága miatt! Tudod, mindig legfőbb feladatomnak tekintettem a királyi család tekintélyének a megőrzését!

—Akkor is az én szolgám volt! Ha bajod van vele, szóltál volna nekem, majd én megfegyelmezem!

—A te szolgád volt, de velem szemtelenkedett! Ugyan már, drága anyukám, csak egy mocskosszájú szolgáról van szó!

—Itt nem a szolga a fontos, Cielíta, hanem az, hogy miként merészelsz beleavatkozni az én jogkörömbe! Ráadásul, mit műveltél amikor Rodzollt és a fiát fogadtuk!

—Akkor semmit, csak előtte!

—Hát épp ez az!

—Nem titkolom hogy nem akartam Dozsor felesége lenni, de annak alapján ami utána következett, úgy hiszem jogosan mondhatom hogy valóságos jós voltam, előrelátó, hiszen jószerivel megéreztem micsoda idióta lenne a férjem!

—És mire véljem azt, hogy gyereket vársz?! Tényleg meghágattad magadat valakivel?!

—Istenem irgalmazz, hát hogyan beszélsz, anyám?! - pirult el Cielíta. —Hiszen ez az alantas, útszéli modor még egy…

—Ne a modorommal törődj hanem válaszolj a kérdésemre!

—Persze hogy várom a gyereket, de nem most, hanem majd ha lesz egy jó férjem!

—Tehát hazudtál!

—Nem, csak félreértették a szavaimat!

—De te tudtad hogy félreértik! Ez talán nem csökkenti a királyi család tekintélyét?!

—Elismerem hogy hibáztam! - hajtotta le a fejét Cielíta álszent engedelmességgel. —De mentségemre legyen mondva, jó szándékból tettem! Akkor már látszott mekkora barom ez a Dozsor, de mert azt sem titkoltad előttem jóanyám hogy különös szívügyed ez a házasság, arra gondoltam, ha kedvel annyira engem Dozsor hogy úgy is feleségül vegyen, akkor bármennyire hülye is, mégis felesége leszek! Bizony, ha akkor kijelenti hogy mégis kellek neki, szembeszálltam volna felséges apámmal, mondván hogy mégis a felesége leszek! Én csak neked akartam ezzel jót, anyám! Ugye megbocsátasz?! - nézett rá könyörgően.

—Na jól van! - fújt egyet Nínia, némileg elégedettebben. Tökéletesen elhitte Cielíta szavait, hiszen Cielíta korábban mindigis engedelmes, szófogadó leány volt. —De többet ilyen elő ne forduljon! És ha találok megfelelő vőlegényt, akkor hozzámész feleségül!

—Ha nekem is megfelelő, akkor igen! - gondolta Cielíta, de hangosan csak ezt válaszolta:

—Természetesen, anyám! Úgy lesz ahogyan azt kívánod! Tudom hogy jót akarsz nekem!

—Na csak azért! - azzal fejét gőgösen fölemelve, Nínia köszönés nélkül távozott.

—Nagyszerű voltál! Bevette! Hú, hogy megette a hazugságod minden szavát! - ujjongott Kirti.

—Igyekeztem! - pirult el Cielíta mint egy rózsa. —Tudod, még csak nem is szégyenkezem! Sohasem szerettem! Miért szerettem volna ha ő sem szeretett engem?! - kiáltotta.

—Csöndesen, hé! Megint hangosan beszélsz!

—És most mit teszünk?

—Eszünk. Érzem hogy éhes vagy. Te nem érzed?

Ebben a pillanatban jókorát kordult Cielíta gyomra.

—Valóban, még nem is reggeliztünk!

—Akkor gyerünk!

—Ugyan hová? Mindig a szobámban szoktam reggelizni – különben jóapám szintúgy, s tudtommal minden valamire való nemes is! Sokkal kényelmesebb mint az ünnepélyes étkezések, ezért legfeljebb az ebédeket költjük el nyilvánosan, társaságban! A többi országokban talán nem így van? - kérdezte Kirtitől.

—Bevallom, nem tudom! Csak a rilgentek előkelőinek ismerem a szokásait, ott nem így van!

—Szerencsétlenek! Nem tudom hogy milyen nép az a rilgent, de sajnálom őket! Aki előkelő, annak legalább az a hatalma legyen meg, hogy akkor eszik amikor akar! Ezzel még csak nem is árt senkinek sem! Igazán ártalmatlan öröm, nem?

—De, az! Hozasd már az ételt mert meghalok éhen!

—Na és? Akkor visszatérsz a testedbe, te mondtad! - nevetett Cielíta, majd csengetett. A belépő udvarhölgynek megparancsolta hogy hozza be reggelijét. Az pillanatokon belül ott illatozott előtte, egy széles ezüsttálcán amit a heverőjére raktak le. Azért nem kellett soká várni az étekre mert mindig hasonló időben hozták, most is csak a csöngetésre vártak vele.

—Reggelre legyen egy új asztalom! - szólt szigorúan Cielíta. —Már régen hozhattatok volna egy másikat!

—Úgy lesz úrnőm! - hajolt földig az udvarhölgy.

—Jól van, elmehetsz!

Miután az udvarhölgy távozott, így szólt Kirtihez:

—Amíg eszem, mesélhetnél valamit ezekről a kaulokról, meg a többi népről amik a világban élnek! Mert mintha olyasmit említettél volna hogy ezek a kontinensről fognak jönni, s nekem úgy tűnt hogy ezen az északnyugati kontinenst értetted, de ott tudtunkkal csak mindenféle barbár néger törzsek élnek!

—Itt a Laenorhoz közeli partokon valóban, de sokkal északabbra nem! Nem is egy ország terül el ott mely igenis van olyan civilizált mint Laenor, például Rilgentia, Troggföld, Zassen, Kauliana, Agdand is ahol a dzsanarok élnek, még északabbra Günül-föld, végül egészen messze északon ahol néha még a víz is szilárd lesz mert olyan hidegek jönnek, ott a dafnarok élnek… Ó, nagy ám a világ Cielíta, nagyon nagy! Majd egyszer rajzolok egy térképet is neked! Ami pedig a kaulokat illeti, az ő királynőjük alig valamivel idősebb mint én, mindössze két évvel, Sába a neve, és nagyon bölcs és okos! Becsületes is! Tökéletesen megbízhatsz benne, ha esetleg valami szerződést kötsz vele országod nevében, lehet hogy nehezen alkuszol meg vele, de aztán amit ígér, azt ha csak rajta múlik, be is tartja! Nemrég szabadította fel a rabszolgákat országában, igazán nemes és jószívű nő, gondolhatod! Pedig csaknem a trónjába került neki, akkora felkelés robbant ki ellene!

—Olyan nehéz volt eltörölni a rabszolgaságot? Hiszen a rabszolgák száma jelentéktelen!

—Nálatok igen, de ott nem így volt!

—De hiszen akkor a kaulok ostobábbak mint mi! Mi már réges-rég tudjuk hogy rabszolgákkal dolgoztatni értelmetlen, puszta időpocsékolás! Aki maga is kap egy keveset a terményből, a parasztok tehát, sokkal jobban dolgoznak!

—De azért vannak rabszolgák nálatok is!

—Vannak, persze, de csak egészen elenyésző számban! És azok is szinte kivétel nélkül nők! A legnagyobb urak tartanak néha kedvtelésből egy-egy csinos rabszolganőt, általában olyat akit a kontinens valamelyik néger törzséből rabolt vagy cserélt valamelyik bátor hajóskapitány, aki elég merész volt hozzá hogy megkockáztassa az utat akkora távolságba, ők sincsenek sokan, le merem fogadni hogy egész Laenorban összesen nincs több rabszolga mint ezer fő, de valószínűleg e számmal is messze túlbecsültem a mennyiségüket!

—Hát most már Kaulianában egyetlen rabszolga sincs! De korábban sok tízezernyien voltak! Ám nem is ez a legfontosabb, hanem az hogy Sába kormányzati módszereiből tanulhatsz! Ő tartományokra osztotta országát, s a tartományúr szabadon hozhat törvényeket, feltéve hogy azok nem mondanak ellent a királynő úgynevezett „irányelveinek”, amiket tehát a királynő határoz meg, mert azok minden tartományban érvényesek! Így mindenki meg van elégedve: a királynő is, mert amit igazán fontosnak tart, az úgy is van egész országában, és így a tartományúr is, mert úgy érzi hogy van hatalma! Kissé maga is királynak érezheti magát! Nem gondolod hogy bölcs tett volna e mószert bevezetned országodban?

Kirti szilárd meggyőződése volt hogy Cielíta azonnal rábólint szavaira, ám Cielíta habozás nélkül megrázta a fejét, méghozzá tagadóan.

—Nem gondolom! Feltételezem ugyanis hogy Kaulianában már voltak korábban is bizonyos előzményei e rendszernek. Bizonyosan létezett már előbb is a tartomány fogalma, ugye? Nálunk azonban nem, azaz, mi azon szó alatt hogy tartomány, soha nem értettünk valamiféle politikai egységet! Nálunk, Kirti, földesurak vannak, akiknek hiába engedném meg hogy bizonyos dolgokban önállóak legyenek, nem annak a hatalomnak örülnének amit meghagytam nekik, hanem amiatt áskálódnának örökösen ellenem, amit elvettem tőlük! Nálunk időtlen időkig visszamenően az volt a szokás, hogy a földesúr élet-halál ura a birtokán, és mindössze két szolgálattal tartozik királyának: katonai szolgálattal és adófizetéssel, de még a királynak járó adót is a parasztjain hajtotta be, tehát igazából azt sem ő fizette! A földbirtok nem a királyé, hanem az övé, amint azt megkapta a királytól! Igaz az is hogy a földesurak egymás elleni háborúja akkor igazságos ha azt a király elismeri, mert például valamelyik fellázadt ellene, de persze gyönge uralkodó alatt enélkül is akármikor háborúskodnak az urak, ha kedvük tartja. Nem, nem, Kirti, e módszer itt nem válna be, legalábbis ezekkel a nemesekkel akik most élnek nem, de még azzal sem mennék sokra ha valamiképp, mondjuk a segítségeddel mind meghalna, mert akiket a helyükre ültetnék, azok is hamarosan így kezdenének el viselkedni, hiszen soha más példát nem láttak maguk előtt! Tényleg, mi a terved Rodzollal és a fiával, ha nem küldik a pénzt?

—Semmit nem tehetek! - mosolygott Kirti. —Ekkora távolságra a testemtől, s hogy még a te tested is mérhetetlen messzeségben van a birtokuktól, egyáltalán semmit nem tehetek velük!

—Akkor miért fenyegetted meg őket?

—Mert tudom hogy elhiszik! Ne aggódj, elküldik azt a pénzt! Rémültebbek annál hogy megtagadják! S ha én nem is tehetek ellenük semmit, ha mégis megtagadják a pénzküldést, akkor sem ússzák meg azt büntetlenül: majd elbánsz velük te, ha királynő leszel! De hát milyen elképzelésed van a hatalom erősítésére, ha nem a kaul példát akarod követni?

Cielíta elmosolyodott.

—Igazán nem akarlak megsérteni, Kirti, de most már kezdem sejteni, miért akarja mestered, Baka… Badarg…

—Badzsahárata! - javította ki Kirti.

—Igen, tehát ő, hogy én legyek a királynő! Hidd el, van tervem! Te csak igyekezz nekem megszerezni a hatalmat, hogy aztán mit kezdek vele, azt már én is tudom! Te a mágiához értesz, én ehhez! De hogy elhidd, tényleg nem sértésnek szánom, el is mondom neked a tervemet! Mert nem kétlem hogy Sába jó királynő, aki megtalálta a megoldást a saját országa viszonyain belül, de én is megtaláltam már régen azt ami az én országomban megtehető, bizony, már régen rájöttem erre, mondtam is apámnak, de ő nem akar rám hallgatni! Tudod, én az urakkal szemben az egyes városokra akarok támaszkodni! Nem mondtad, de feltételezem hogy Kaulianában nincsen sok nagyváros?

—Van azért jóegypár: húsz is, sőt talán harminc is!

—Csekélység! Bármit mondasz is róluk, szerintem primitív nép lehet! Legfeljebb most kezdett el fejlődni, Sába uralma alatt! Laenor szigetvilága tele van városokkal: kétszáznál is több van belőlük! Nézd csak meg ezt, a fővárost, Szüprimát: órákig bolyonghatsz az utcáin anélkül hogy kereszteznéd korábbi útvonaladat! Már régen akarok egy népszámlálást, mert a legutolsó kétszáz esztendeje volt, de apám ezt sem engedte, azt mondta ne zavarjuk meg a lakosok nyugalmát, de akkor, kétszáz éve is hetvennyolcezer lakost számláltak csak Szüprimában, most már szerintem kétszázezernél is többen vannak! No jó, ez persze a legnagyobb város, de a többi is igazán nagy!

—Valóban, Kauliana fővárosa, Íventhal negyedakkora sincs mint Szüprima!

—Na látod! Szerintem a te Sába királynőd kényszerű kompromisszumból cselekedett úgy, ahogyan! Nálunk viszont a városok nagy erőt képviselhetnek ha egyszer ráébrednek erre, és én azt akarom hogy ráébredjenek! Nekem egyáltalán nem kellenek urak, nemesek, főleg nem olyanok, akik saját katonai erővel is rendelkeznek! Nekem csak hivatalnokok kellenek, és a városok vezetői! Azt akarom elérni hogy hadsereget csak én, a királynő tarthassak, a közügyeket pedig intézzék a hivatalnokaim, illő bérezésért amit tőlem kapnak meg, és nekik nem lesz földbirtokuk, a városok ügyeit pedig intézzék a városok, ez nekik is megelégedésükre fog szolgálni, és nekem is, mert adót azt természetesen a városoknak is kell fizetniük!

—Jól hangzik amit mondasz! Én is azt hiszem hogy igazad van! Hogyan fogsz hozzá mindehhez?

—Igazság szerint erről még halovány fogalmam sincs! Talán beszélni kellene Szüprima Városi Tanácsával… vagy megint apámhoz fordulni… igazán nem tudom… de az biztos hogy most ismét ki kell mennem! - pirult el Cielíta. —Túl sokat ittam, úgy tűnik!

Kirti halkan kuncogott az elméjében, s ez csak még inkább növelte Cielíta zavarát.

Olyan erővel tört rá a szükség, hogy valósággal futott az ajtó felé, és kitárta azt. Az ajtó előtt álló őrök feszesen tisztelegtek neki. Ezek azonban nem Zsár és Juxur voltak, hanem két másik, ismeretlen katona, akiket Cielíta még sosem látott. Ezen csodálkozott, mert Zsár és Juxur csak előző nap kezdték meg ciklusukat, márpedig az volt a szokás hogy minden katona tíz napig szolgál egyfolytában, vagy nappal, vagy éjszaka, azután három napja szabad, Zsár és Juxur tehát még ugyancsak hosszú ideig itt kellett volna hogy álljon ajtaja előtt minden nap reggeltől estig.

—Hol van Zsár és Juxur? - torpant meg Cielíta, mert kíváncsisága még erősebb volt mint az a másik inger ami rohanásra sürgette.

—Hát nem tudod, úrnőm? - csodálkozott a két katona közül az egyik. —Már legalább egy órája leváltottuk őket a királyné parancsára!

—Igazán?! Ugyan miért?! - sápadt el rosszat sejtve Cielíta, és észre sem vette, de egy szempillantás alatt elfeledkezett róla hogy neki tulajdonképpen most az illemhelyre kellene tartania.

—Azt mi sem tudtuk eleinte hogy miért, de aztán hallottuk hogy a királyné ítéletet hirdetett felettük mert kezet merészeltek emelni a szolgájára, úgy hallottam már el is vitték őket akasztani!

Több sem kellett Cielítának! Máris rohant ahogyan csak a lábaitól tellett, végig a hosszú folyosókon, át mindenféle udvarokon, lépcsőkön bukdácsolt le, benyílókon vágtatott keresztül, néha majdnem összeütközött valakivel, Kirti azt sem tudta merre járnak, de Cielíta csak futott, míg végül lihegve és verejtékben úszva - mert a palota nagy volt! - megérkezett egy kis belső udvarra, ahol a hóhér is tanyázni szokott. A palota egy félreeső, hátsó szárnyában volt ez a hely, de azért mindenki tudta hogy merre van, és nem is szívesen jártak errefelé az emberek. Kivéve persze ha volt valami látnivaló. Most volt. Az akasztófa állt már, és a megkötözött Zsár és Juxur is ott állt egy-egy ága alatt, sápadtan, kétségbeesetten pillantgatva mindenfele, de még csak nem is szólhattak, mert hogy kiabálásukkal el ne ronthassák a nézők szórakozását, szájukat betömték. Most azonban Cielíta, kicsinyke termetétől nem is sejtett hihetetlen erővel szétlökdöste maga előtt az embereket, akik amikor lökés érte őket, morgolódtak, átkozódtak, de amint odapillantottak és észrevették hogy a királylány az, befogták a szájukat. Ennyi tekintélye még azért volt a királyi családnak és a királylánynak is.

A hóhér már épp készült rá hogy a hurkot az elítéltek nyakába rakja, amikor Cielíta kirontott a tömegből, szinte felbukott, úgy ért az emelvény lábához, és így kiáltott fennhangon:

—Megállj! Parancsolom hogy megállj! Azonnal ereszd szabadon őket!

E szavakra ugyancsak megkönnyebbült a két katona. Most már nem lesz baj. Megérkezett a kis úrnő! Ó igen, most már minden rendben van!

A hóhér azonban még nem ismerte az új Cielítát. Persze azt tudta hogy a királylánnyal szemben számára kötelező az udvariasság.

—Megbocsáss úrnőm, de nem engedelmeskedhetek óhajodnak! A felséges Nínia királynő rendelte el, hogy e két gazembert akik kezet mertek emelni egyik hű szolgájára, akasszam fel!

—Meg akar fosztani megbízható embereidtől! - magyarázta meg Kirti Cielítának.

—Tudom magamtól is! - válaszolta a leány. —De ne aggódj, nem sikerül neki! - azzal felballagott az emelvényre, és így fordult a hóhérhoz:

—Először is, Nínia nem királynő, csak királyné, mert csak a neje felséges apámnak! Épp ezért a címe sem lehet felséges, mert a felséges-szó csak a királyi vérből valókat illeti meg! Ő csak fenséges! A felséges, az én vagyok, vegye mindenki tudomásul! - nézett végig szigorúan a tömegen. —Azonkívül rossz munkát végeztél! - szólt szigorúan, hangosan a hóhérhoz. —Mert itt csak kétágú akasztófát látok! Hol a hely a harmadik elítélt számára?!

—Miféle harmadik elítéltnek kell még hely? - pillantott körbe zavartan a hóhér.

—Nekem. Engem hová akasztasz fel?

—Téged úrnőm?! - döbbent meg a hóhér. A nézők tömegéből elfojtott suttogás szállt a magasba.

—Engem hát! Ez a két katona csak parancsot teljesített. A parancsot én adtam ki. Én magam! Ki a bűnösebb: aki parancsot teljesít, vagy aki azt kiadja?! Ha őket felakasztod, engem is fel kell akasztanod! Gyerünk! Állíttass fel mégegy akasztófát!

—Ezt nem tehetem! Nekem csak azt parancsolta a királynő… királyné… hogy őket kettőjüket…

—Ő ezt parancsolta. Én azt, hogy engedd el őket! Semmivel sem bűnösebbek mint te magad! A szolgát te vesszőzted meg! Zsár és Juxur csak eléd cipelték őt! Ha ők lógnak, kell hogy lógjon Cielíta királylány is, és te magad is! Tehát nem is jól mondtam, nem három de négy akasztófa kell ide: egy újabb nekem, egy újabb meg neked!

—De úrnőm, nem az én dolgom hogy eldöntsek ilyesmit, én csak parancsot teljesítek, értsd meg!

—Helyes! Bölcsen teszed! Azt parancsolom, hogy engedd el őket!

—De a királyné azt parancsolta…

—Ő azt, én ezt! És tudd meg, hogy mindig az utolsó parancs az érvényes!

—Megharagszik rám!

—Így meg én haragszom meg rád! Különben is, azóta már visszavonták a királyné parancsát!

—Igazán? - nézett rá gyanakodva a hóhér.

És ekkor Cielíta teljes terjedelmében kihúzta magát, és így feje búbja majdnem elért a nagydarab, szőrös hóhér álláig.

—Én azt mondom hogy a parancsot visszavonták! Remélem nem merészeled hazugsággal vádolni a királylányt!

—Nem, nem, dehogy… - sütötte le zavartan a tekintetét a hóhér.

—Na csak azért! Ereszd el őket! És vedd tudomásul, hogy soha senkinek sincs joga ítélkezni a szolgáim fölött!

—De úrnőm, te is megvesszőztetted anyád szolgáját!

—Az más! Nekem van hozzá jogom!

—Hogyhogy? - ámult el a hóhér.

—Azért, mert az én címem mint mondtam már, felséges, míg anyámé csak fenséges! Legalábbis nem tudok róla hogy apám elrendelte bármikor is, hogy őt is felségesnek szólíthassátok! Nekem tehát magasabb a rangom mint neki, születésemtől fogva! Bármikor visszavonhatom a királyné bármelyik parancsát, ebből pedig értelemszerűen következik, hogy ő soha bele nem avatkozhat semmibe ami csakis reám tartozik, én viszont bármely dolgába akármikor tetszésem szerint beleszólhatok! Elvégre nagykorú vagyok már! Melyiktek merészelne ellentmondani a trónörökös akaratának?! - nézett körül villámló szemekkel a tömegen, szavait most már nem is a hóhérhoz intézve.

—Trónörökös! - kiáltoztak itt-ott a nézők között.

—Igenis az! Én vagyok felséges apám legidősebb gyermeke! Ki más lehetne a trónörökös, ha nem én?! Fölöttem csak maga a király mondhat ítéletet! - majd hirtelen a hóhérra förmedt.

—Mi lesz már te rusnya féreg, meddig várjak?! Mikor engeded már el őket?!

—Azonnal, úrnőm, azonnal! - motyogta az.

—Felséges úrnőm, úgy kell mondanod! - ripakodott rá Cielíta. Azzal, amint lekerültek a kötelek Zsárról és Juxurról, melléjük ugrott, és dühtől vérvörös arccal elkezdte őket pofozni.

—Ti bárgyú barmok, húgyagyú idióták, baromarcú állatok, lusta dögök! Nektek tényleg mosogatólé van a fejetekben ész helyett?! Hát emberek vagytok ti, vagy szarban turkáló férgek?! Hogyan teljesítitek ti a testőri kötelességeteket, mondjátok?! Hát nem az volt a feladatotok hogy az ajtóm előtt álljatok és engem őrizzetek?! Hogyan merészeltétek engedni azt, hogy csak úgy leváltsanak benneteket, mi?!

—De hát a királyné parancsára… - kezdte bizonytalanul Zsár, de abban a pillanatban nagyot csattant az ajkán Cielíta ökle, hogy még az egyik foga is meglazult belé. A lábába is jó nagyot rúgott.

—Ó te aki disznók között kellett foganjál, s akinek apja, anyja és nagyszülei is mind disznók kellettek legyenek, mert olyan ostoba vagy! És ha ez csak valami merénylő csele lett volna, aki el akarja távolítani a testőreimet hogy engem megmérgezzen?! Vagy megöljön? Vagy elraboljon?! He?! Hogyan merészelted elhagyni az őrhelyedet?! Te engem szolgálsz, vedd tudomásul hogy te még a szükségedet végezni is csak akkor mehetsz el ha erre tőlem engedélyt kaptál, és ha nagyon rádjön a szükség, kisebbik baj az ha az ajtóm elé csinálsz mint hogy elhagyod az őrhelyedet! Még ha a gatyádba piszkítasz, akkor sem mehetsz el onnan ahová állítottalak! Megértetted?!

—Igen, úrnőm! - kiáltotta Zsár is és Juxur is, akiknek a pofonoktól már egészen vörös volt az arcuk, és dagadt is mint egy cipó. Vérzett az orruk is.

—A ti dolgotok az, hogy engem megvédjetek, erre nekem kell megmentenem a ti életeteket, a testőreimét! Pfúj! - és abbahagyta a pofozást, de csak azért mert már az ő ökle is kezdett megfájdulni. —Legalább annyi eszetek lett volna, hogy szóltok nekem, mielőtt hagyjátok leváltani magatokat!

—Nem akartunk zavarni alvásodban, úrnőm! - suttogta mélységes zavarában Juxur.

—Aha! Zavarni azt nem, de azt hagytátok volna hogy esetleg elraboljanak?! - förmedt rá Cielíta. Erre persze már semmit nem bírt válaszolni egyikőjük sem.

—A saját embereimnek én parancsolok, senki más! - kiáltotta Cielíta.

—Na, jöjjetek ti hülyék! - intett aztán Zsárnak és Juxurnak, azzal leballagott az emelvényről. —Hozzátok a fegyvereiteket, és álljatok az ajtóm elé ahogyan mindig! Nekem még dolgom van valahol! - szólt, azzal elsietett, méghozzá fölöttébb fürgén. Újra eszébe jutott hogy neki tulajdonképpen sürgős dolga van az illemhelyen.

Mire visszaért szobájához, már újra Zsár és Juxur állt előtte. Amint meglátták, hajlongani kezdtek.

—Köszönjük, nagyon szépen köszönjük kegyedet amiért megmentettél bennünket!

—Hagynom kellett volna hogy felakasszanak amiért ilyen eszement hülyék voltatok! Sajnos én is hülye vagyok, hogy a jó szívemre hallgatok!

—Csodálatos jóságod legalább olyan nagy mint mágikus hatalmad! - bókolt neki Zsár.

Cielíta már majdnem belépett szobájába, de ezt hallva megtorpant.

—Ki mondta neked, hogy van bármiféle mágikus hatalmam?!

—Senki!

—Na hát, tudd meg hogy nincs is! S ha bármit pofázol ilyesmiről, akkor újra kapsz a lepcses szádra, ami remélem fáj még!

—Fáj hát, de még mennyire!

—Úgy a jó! Legalább emlékeztet rá hogy mi a testőr kötelessége!

Erre már válaszolni sem mert a testőr, csak ennyit nyögött sápadtan:

—Felséges úrnőm, bocsásd meg hogy kérdezetlenül szólok, de amíg távol voltál, felséges apádtól jött üzenet hogy amint megérkezel, tüstént méltóztass felkeresni őt!

—Hát én tényleg hülyékkel vagyok körülvéve! - toppantott a lábával mérgesen Cielíta. —E fontos üzenet átadása helyett össze-vissza locsogtok! De mindegy, nem is folytatom az erkölcsnemesítő prédikációt, belőletek már úgysem lesz ember, van aki hülyének születik, van aki képzi magát hogy hülye legyen, ti mindkettő vagytok! - azzal elfordult hogy menjen, de meggondolta magát, és intett nekik:

—Tudjátok mit? Jöjjetek velem, mert ha nem vagytok a közelemben, még a végén újra elvisznek benneteket akasztani, esetleg felnégyelni vagy tudomisén minek! Lehet hogy most nem érkeznék időben! - azzal ahogy előrement, így morogta a foga között, de jó hangosan hogy hallják:

—Szégyen és gyalázat hogy nekem kell megvédenem a saját testőreimet, picike nő létemre! Ugyan mit fizettek nekem, ti két nagy mamlasz, amiért királylány létemre a testőrötök vagyok?!

S mert jól hallotta hogy Kirti a fejében valósággal halálra kacagja magát, elmosolyodott, de ügyelt rá hogy ezt észre ne vehessék testőrei, akik szégyenkezve, lehajtott fejjel követték.

Apja, Pindamian négyszemközt fogadta, még le is ültette őt. A testőrök természetesen az ajtón kívül maradtak, nem léptek be a király szobájába.

—Szomorú híreket hallottam rólad, leányom! - nézett rá apja, és tekintete valóban szomorú volt.

—El tudom képzelni! De csak nem veted szememre, felséges apám, hogy megmentettem két hű testőrömet anyám ármánykodásától?

Apja legyintett.

—Ez nem érdekel különösebben. Ha anyád ki akar végeztetni valakit, tegye. Ha te megmented, tegyed. Nem szeretem ha veszekedtek, de ez végülis a ti dolgotok, kettőtöké, oldjátok meg magatok, nők! Hanem hogyan volt ahhoz merszed hogy mindenki előtt rombold anyád tekintélyét, és kijelentsd hogy csak fenséges és nem felséges, csak királyné és nem királynő? S ez még csak egyike a panaszoknak, de haladjunk sorjában!

—Nincsen talán igazam?

—Formailag igen, de anyád szereti ha királynőnek címzik és úgy hogy felséges, s most nagyon haragszik rád! És azt is mondta hogy percekkel azelőtt ígérted meg, hogy jó kislány leszel!

—Ez igaz, de akkor még nem tudtam hogy ki akarja végeztetni a testőreimet! Ráadásul ha igazam van, akkor nem voltam rossz! Egy cím vagy jár valakinek, vagy nem! Még arra sem hivatkozhat hogy anyám, mert tulajdonképpen nem anyám csak mostohám, és soha nem is viselkedett úgy, mintha édesanyám lenne! Ugyan miért tiszteljem én őt jobban, mint ő engem?! Elegem van abból, hogy eltűrjem szótlanul minden piszkálódását! Nem hiszem hogy akkor volnék nemesebb jellem ha tűrném zokszó nélkül minden gúnyát s megaláztatását, mint így, most, hogy fellázadok ellene, és kiharcolom az engem jogosan megillető tiszteletet! Ráadásul csak azt ígértem hogy jó leszek, azt nem hogy kislány! Nem vagyok már kicsi lány! Nagyonis nagykorú vagyok! Felnőtt nő! Hajlandó vagyok természetesen bizonyos tiszteletet megadni neki, de csak ha ő is megadja nekem! Eddig nem viselkedett úgy mint akinek ez szándékában áll! Csodálom hogy megengeded neki!

—Én szeretlek! - nézett rá Pindamian. —De nem akarok belekeveredni kettőtök vitájába!

—Akkor ne tedd! Ne állj az ő oldalára sem!

—Hajh de szomorú ha egy családban már „oldalak” vannak! - sóhajtott fel a király. —Nem vagyok még nagyon öreg, de hidd el, jobban fáraszt ez az örökös egymás ellen áskálódás, mint az uralkodás minden gondja-baja, pedig a korona sem könnyű teher!

—Miféle áskálódás? Hiszen két napja sincs hogy vitáim vannak anyámmal, eddig mindenben behódoltam!

—Tudod milyen rég rágja a fülemet hogy adjalak férjhez? Legalább öt esztendeje!

—De hát akkor még tényleg gyermek voltam!

—Őt az nem érdekelte. S most valóságos nyílt háborúsággá fajult ez köztetek! És te kislányom igenis arra kényszerítesz hogy valamelyikőtök „oldalára” álljak, mert kijelentetted sokak füle hallatára, hogy magadat tekinted trónörökösnek, s most anyád elvárja hogy ezt megcáfoljam! Te viszont nyilván önjelölt címed megerősítését várod el tőlem, de ha semmit nem szólok, anyád akkor is haragos lesz! Hogy ezt mondtad, jobban bántja mint az, hogy megaláztad a felséges-cím megtagadásával!

—Nem csodálom! Nyilván valamelyik húgomat akarja trónörökössé tenni, Zsurullát vagy Inobuát! Valószínűleg Zsurullát.

—Ez így lehet valóban, de nekem döntenem kell! És nem szívesen veszem össze emiatt anyáddal!

—A trónörökös címe engem illet, mert én vagyok a legidősebb leányod!

—Igen, ez így van. A szokásjog is téged igazol, Cielíta. És még azt is elismerem hogy okosabb vagy mint húgaid. De anyád fel van háborodva! És én szeretem őt, és szeretem a húgaidat is.

—Engem nem?

—Jaj, dehogynem! - és Pindamian felállt, Cielítához lépett és melegen átölelte. —Sőt, téged szeretlek a legjobban! Tudod-e hogy most, amióta kissé több az önbizalmad, egészen olyan vagy, mint édesanyád, Efiva volt? Eddig csak arcod volt olyan, de most már kezd olyan lenni a modorod is!

—Ne mondd! - döbbent meg Cielíta. —Édesanyám is ilyen csúnya volt mint én?!

—Dehogy! Még sokkal csúnyább! Az az igazság hogy te Cielíta nem vagy csúnya, inkább csak szokatlan arcú. De Efiva… hát igen, ő valóban csúnya volt! Kissé hasonlított rád, igen, neki is keskeny és ferde szeme volt, kicsi arca, kicsi szája, és az álla is kicsi, de ez az áll kimondottan hegyes is volt, és arca, bár fiatal volt, mégis csupa ránc! És szeplős is volt!

—De hát feleségül vetted! Vagy valami politikai megfontolás miatt csak?

—Dehogy! A világon semmi nem kényszerített rá! Akkoriban még ifjú voltam és férfiasabb, ha érted mire gondolok, éppen egy tucat ágyast tartottam, egyike volt ő is ezeknek, bár én igazából ágyasnak sem vettem volna magam mellé mert csúnya volt, mondom, de tudod, az előző király, nagybátyám, hát ő valamiért ágyasának tartotta, s amikor meghalt, s én trónra léptem, mintegy megörököltem hat ágyasát, Efivát is. Nekem is volt már akkor hat ágyasom, és sajnáltam volna utcára tenni őket, hát megtartottam valamennyit. Eleinte nem is háltam édesanyáddal. Csak aztán lassanként összemelegedtünk, egyre jobban becsültem, mert olyan jó tanácsokkal segített a kormányzásban, nagyon-nagyon okos volt… örökölted az eszét, látod… és én végül megszerettem, minden csúnyasága ellenére, mert nem volt olyan üresfejű, mint a többi ágyasom! S akkor feleségül vettem, mert egy feleség mégiscsak több mint egy ágyas! Nagyon-nagyon örült neki! Sajnos, nem sokáig élvezhette, szegény. És én is egyedül maradtam. Fogalmad sincs róla, Cielíta, mennyire bánkódtam! Egyetlen vígaszom Nínia volt, ő már korábban is az én ágyasom volt, nem az előző királyé, és végig mellettem volt mély gyászom idején, megosztotta velem bánatomat, így aztán feleségül is vettem később. S akkor elküldtem minden ágyasomat, olyan okos úgysem akadt közöttük mint Efiva, és olyan megértő sem mint Nínia. De miért is mondtam el mindezt?

—Csak annyit akartál mondani, hogy hasonlítok anyámra… mármint édesanyámra!

—Igen! Okos vagy! Biztos megértesz! Nézd, én még elég fiatal vagyok, negyvenhárom esztendős mindössze! Korai még trónörökösre gondolni! Gondolj bele, ha most megteszlek trónörökössé, egész hátralevő életemben, ami húsz de akár harminc év is lehet, egyfolytában anyád korholását hallhatnám! Nagyon-nagyon szeretlek Cielíta, tulajdonképpen jobban mint húgaidat, de ezt nem akarom, ezért ajánlok neked egy egyezséget: kijelentem hivatalosan, hogy még nem döntöttem a trónutódlás kérdésében, de neked most itt megígérem hogy halálos ágyamon téged nevezlek ki örökösömmé, utódommá! Mit szólsz ehhez? Persze, titokban kell maradnia, kettőnk között! Ez kielégítené anyádat, nekem is jó volna mert elkerülném a családi perpatvart, és neked is jó volna, mert biztos lehetnél benne hogy királynő leszel! Úgyis adtál elég gondot! Most félhetek hogy mit csinál majd Rodzoll Tabatóma szigeten! Sok apróbb királyi birtok van ott, lehet hogy pusztítani fogja őket, hiszen nevetségessé lett és meghiúsult a házassági terv is! De én, látod, Cielíta, mégsem adtalak hozzá Dozsorhoz, mert megértettem mennyire ellenszenves neked ez a házasság! Sokat kockáztattam miattad! Anyád is veszekedett velem emiatt tegnap este! Megkérlek rá hogy egyezz bele ebbe amit mondtam, s ez mindegyikünknek jó lesz! Ne feledd el, parancsba is adhatnám hogy márpedig nem vagy a trónörökös és kész, én vagyok a király, nem mondhatnál ellent, de szeretlek, és ezért kérlek erre!

—De Níniának is megmondhatnád azt, hogy te vagy a király, s jogod van így dönteni!

—Igen, de nem akarok vele összeveszni! De értsd meg, veled sem! Légy jó leányom!

—Ne egyezz bele! - hallotta Kirti hangját a fejében. —Ha kijelenti hogy nem vagy a trónörökös, az neked nagy tekintélyveszteség, hiszen te már kijelentetted hogy az vagy, ráadásul hirtelen halál is végezhet vele, akár Nínia jóvoltából is, s akkor senkit nem jelölt meg utódául! De akár még az is lehet hogy a halálos ágyán egyszerűen meggondolja magát! Mindigis könnyen befolyásolható volt! Különben is, te nem várhatsz húsz évet, még tizet sem, neked hamarosan királynővé kell lenned, s ez sokkal könnyebb ha már most az elején trónörökösnek tart mindenki! Ne egyezz bele! Most jórészt a te befolyásod alatt van! Légy erős!

Erre Cielíta mély lélegzetet vett, és így szólt:

—Beleegyezem.

—Te vagy a hülye, nem a testőrök! - tajtékzott a dühtől Kirti.

—Most maradj csöndben kérlek, figyelj inkább! - azzal fennhangon így szólt apjához:

—Beleegyezem apám, egy feltétellel!

—Teljesítem ha nem kérsz lehetetlent! Milyen belátó, okos kislányom vagy!

—Azt akarod hogy kijelenthesd, még nem döntöttél a trónutódlásról! Rendben van! Sőt, én még ahhoz sem ragaszkodom, hogy most megígérd hogy engem nevezel meg halálos ágyadon! Te is tudod apám, hogy ennek az ígéretnek nem volna sok értelme; – sok olyan ígéretet tettél már amit nem tartottál be, igaz, nem nekem, de nekem nem is ígértél még semmit!

Pindamian elpirult.

—Leányom, az uralkodás nehéz feladat, és…

—Ne mentegetőzz, kérlek! Hallgass meg inkább! Én azt akarom hogy megnevezz utódodnak a trónon, s nem is a halálos ágyadon, hanem mostanában, mondjuk egy év múlva! De csak akkor, ha be is bizonyítom, hogy jó királynő lennék!

—Nem tehetek ilyet, hiszen anyád…

—Akkor sem ha bebizonyítom, hogy jó királynő lennék? Bocsáss meg kérlek, de jobb királynő lennék mint amilyen jó király te vagy?

—Ne szemtelenkedj! Ilyesmit nem lehet bebizonyítani!

—De. Ha kijelented hogy nagyon beteg vagy, és amíg meggyógyulsz, addig rám bízod a birodalom Nagypecsétjét!

—Te vagy beteg, leányom! Megőrültél! Helyettem akarsz kormányozni?! Uralkodni akarsz már most?!

Pindamian felállt, és ide-oda kezdett el járkálni a teremben.

—Amit kérsz, egyszerűen lehetetlen! Hihetetlen, hogy ilyesmi egyszerűen kicsúszhat a szádon! Én még trónörökösnek sem akarlak kinevezni, te pedig a trónomra akarsz ülni! Példátlan! Hallatlan! Egyszerűen elképesztő!

—De jóapám, én nem akarok a trónodra ülni! Soha nem merészelném! Természetesen te maradsz továbbra is a király! Akkor ülsz a trónszékbe, amikor csak akarsz! Megígérem neked hogy soha a próbaidőm alatt bele nem ülök a trónba, és a koronát a fejemre nem teszem! Még a jogart sem érintem! Nekem csak a Nagypecsét kell, hogy dönthessek, kinevezhessek, elcsaphassak, adományozhassak és adományokat visszavehessek, s törvénykezhessem! Te tulajdonképpen nem kockáztatsz, mert ha valami rosszul sül el, az egy év után arra hivatkozol hogy beteg voltál, s ezt kihasználva én önkényeskedtem, s te egyszerűen visszavonod valamennyi döntésemet, hiszen te vagy a király! Csak arra kérlek legalább egy évig várj!

—Na tessék! Előbb csak egy évet kértél, most meg azt mondod: legalább egy évig!

—Nagyon remélem hogy a törvényeim neked is tetszeni fognak!

—Őrültség! És anyád sem egyezne bele soha!

—Persze hogy nem fog tetszeni neki, de mindjárt sokkal engedékenyebb lesz, ha titokban megsúgod neki: ha rosszul végzem a feladatomat, visszaveszed tőlem a Nagypecsétet, és kinevezed trónörökösnek Zsurullát!

—Te képes volnál ebbe beleegyezni?! - nézett elképedve Cielítára Pindamian király.

—Megígérem neked, hogy egy rossz szavam sem lesz! De csak ha rosszul végzem a munkámat!

—Zseni vagy, Cielíta! - ámult Kirti a királylány fejében. —Bocsáss meg azért amit az előbb mondtam! Te egy zseni vagy! És olyan ügyes cselszövő, hogy varázsló létemre rettegnék szembeszállni veled! Látom már, igaza volt a Mesternek: te kellesz a laenori trónszékbe! Csak az első lökést kellett megadnom neked!

—Igen, egy kis önbizalmat valóban. És nem szabad mindent mágiával elintézni, ebben is igaza van a mesterednek, hiszen ha elmész, elhagysz, elhagy a varázserő is! De most hallgass kérlek, mert nem tudok egyszerre két helyre figyelni, és apám még nem döntött!

—Belebuksz, Cielíta! - figyelmeztette Pindamian.

—Nem baj. - vont vállat Cielíta. —Akkor tudni fogom hogy a trón nem nekem való, nem fogok tiltakozni Zsurulla megkoronázása ellen, Nínia pedig fölöttébb elégedett lesz, és megszűnnek a családi viszályok, nem lesz több veszekedés! S te is megnyugodhatsz apám, mert lelkiismereted tiszta lehet: adtál nekem egy lehetőséget!

Most Pindamian mélyet lélegzett, s így szólt:

—Nem is sejted leányom, milyen nyomasztó teher a korona! Ha lenne egy fiúutódom, már régen átadtam volna neki a trónt! S én végre foglalkozhatnék naphosszat azzal, amivel mindig is akartam: a zenével! Tudom hogy nem vagyok tehetséges király, még ha őseim nagyok és hatalmasok voltak is, de énutánam legalább marad valami a világban! Feltaláltam a hangok leírásának tudományát, a kottát, és számos zeneművet írtam eddig is! Ma este is lesz egy koncertem. Meghallgatod?

—Természetesen! Nem vonz a lehetőség, hogy amíg én uralom a Nagypecsétet, addig hány mesterművet komponálhatsz?

—De igen, nagyon vonz! De belebuksz, kicsi lányom!

—Az ne érdekeljen! Akkor is békét nyersz, és ez a lényeg!

—És ha sikerrel jársz? Egyáltalán, mi lesz a mércéje annak, sikerül-e jó uralkodónak lenned?

Most felállt Cielíta, kihúzta magát olyan magasra ahogyan csak bírta, apja szemébe nézett, és így szólt:

—Apám! Csak egy esetben tartom majd sikeresnek kormányzásomat!

—Mikor?

—Ha sikerül elérnem azt, hogy mindenki, vagyis, bocsáss meg de pontosabban fogalmazok: óriási tömegek követeljék azt, hogy lépjek a helyedbe uralkodónak! Még világosabban fogalmazok: akkor leszek sikeres, ha lesz akkora erő a birtokomban, hogy a trónra ráülhessek akár akaratod ellenére is! De ne ijedj meg, nem teszem meg akaratod ellenére. Bízom abban hogy ebben az esetben magad is inkább tartod hozzám illőnek a koronát mint a magad fejére valónak, s átadod nekem. Tegye mindenki azt, amihez ért! Még fiatal vagy, azt mondtad. Nem késő hogy további életedet a művészeteknek szenteld. Örökkévalóbb a művészi dicsőség az uralkodás hívságos pompájánál!

—Utolsó mondatod szentigaz, lelkem mélyéből szólt, de amit előtte mondtál, nevetséges!

—Igazán? - kérdezte Cielíta, azzal előhúzott ruhájából egy gondosan összehajtogatott papírt. —Nézd meg ezt! Rodzoll miatt aggódtál, mert Tabatóma szigetén sok királyi birtok van! Nos, amint látod, több királyi birtok van ott, mint sejtenéd! Feltéve persze hogy az én birtokaim is királyi birtokok! Kérlek apám ne kerülje el felséges figyelmedet, hogy Rodzoll nekem tett vazallusi esküt! Nekem, és nem neked!

—Neked… alig hiszem amit látok! De hát ez felségárulás! Ha neked tett hűségesküt, akkor elárult engem!

—Igen, és akkor végzem jól a munkámat, ha minden főurat rábírok erre! Azokat is, akik még mindig csak névleg a korona alattvalói, mert bár jó húsz esztendeje uralkodol, még mindig nem volt sietős nekik, hogy nyilvánosan hűséget esküdjenek neked!

—Mire készülsz, te gyermek?! - nézett rá elképedve leányára Pindamian király.

—Csekélység! Megtöröm a főurak hatalmát, s újra régi fényében fog ragyogni hatalmunk! Főleg az enyém, persze! De a tied is, mert azért továbbra is édesapám maradsz! És végre lesz időd zenéket írni, lesz időnk egymásra is, és én minden egyes koncertedet végighallgatom majd, és mindkettőnket nagyként tisztel majd a történelem: engem mint nagy királynőt, téged mint nagy zeneszerzőt!

—És mi lesz anyáddal?

—Mi lenne? Semmi!

—Biztos vagy te abban, hogy tétlenül nézi majd próbálkozásaidat?

—Nagyon remélem hogy igen!

—Csak nem lennél képes…?! - Pindamian rémült arccal nézett Cielítára, és nem fejezte be a mondatot.

—Aki a nagy mű útjába áll, az ellenség!

—De hát…

—Jó királynő az országát kell szolgálja, nem a családját! Jó művész pedig a művészetet! Mondd apám, belegondoltál már hogy Nínia hány remekműtől fosztaná meg a világot, ha utamba áll és ezáltal továbbra is reád kényszeríti a korona nyűgös terhét?!

—Nem lennék képes tenni ellene!

—Te nem. És neked nem is kell.

—De én szeretem őt!

—Szeresd amíg lehet. Remélem soká lehet.

—Megtiltom hogy megöld!

—Nem fogom megölni.

—Megtiltom hogy kivégeztesd vagy börtönbe zárasd!

—Ígérem hogy semmi módon nem török az életére vagy a szabadságára! De felnőtt nő, ezért nem is parancsolhatok neki, s ha parancsolnék is, kétlem hogy megfogadná! Vagyis ezzel azt akarom mondani, hogy nem tilthatom meg neki, hogy a pusztulásába rohanjon. Mindenki számára önmaga a legnagyobb ellensége.

—Homályosan fogalmazol, titkolódzol, és ez nem tetszik nekem! Rosszat tételezel fel róla!

—Mert eddig csak csupa rosszat kaptam tőle. De nem vagyok bosszúálló. Kívánom hogy békességben férjen meg melletted, és lelje sok örömét művészetedben! De mindenkinek a maga útját kell járnia. Az én utam a trón felé vezet, a tied az örök hírnév felé. Ne feledd: nem csak fiúutódoknak lehet átadni a koronát!

—Most még nem is adom át!

—S most még nem is kell! Csak a Nagypecsétet kérem!

—Hát jó! - sóhajtott Pindamian király. —Nem is lesz rossz egy kissé megpihenni! - és leakasztotta nyakából a Nagypecsétet.

—Még egy utolsó szivességre kérlek! - szólt Cielíta. —Írd meg a kinevezésemet!

—Azt mondtad hogy nem kell most trónörökössé kineveznem téged!

—Nem, nem is arra gondolok! Hanem arra, hogy kinevezel a Nagypecsét Őrzőjévé, s a kinevezésben felhatalmazol rá hogy e pecsétet legjobb belátásom szerint használjam is! Ott az asztalodon papír is, írószer is, semmiből nem áll hogy megírd, s meg is kell írnod, hiszen másképp értelmét veszti mindez!

A király nagyot sóhajtott, de leült és megírta a kinevezést.

—Tessék! Most már elégedett vagy?

—Köszönöm! Aranyos kis apucim vagy! - és Cielíta megcsókolta apja arcát. Meglehetősen nyúzott és fáradt volt ez az arc. Látszott rajta hogy súlyos gondok nyomasztják. —Níniát pedig nyugtasd csak meg, hogy ha elbukok, s összekuszálom a dolgokat, Zsurulla lesz a trónörökös! Ha kinevezésemet megtudva morcos lesz is az első pillanatokban, amint ezt meghallja tőled, meglásd, rögvest a nyakadba borul és okos férjének nevez!

—Kislányom, ez a legtöbb amit adhatok neked, és figyelmeztetlek, nem érzek elég erőt magamban ahhoz, hogy anyáddal szemben megvédelmezzelek! És tudom hogy ő mindent elkövet majd hogy lejárasson, ellehetetlenítse munkádat, mert vér szerinti leányait jobban szereti mint téged…

—Ne védd! - vágott közbe Cielíta. —Ne azt mondd hogy őket jobban szereti mint engem. Egyszerű ugyanis a helyzet: őket szereti, engem nem! Sőt, engem utál, néha már azt hiszem, gyűlöl!

—Mindegy. Bár a Nagypecsét adna hozzá elég hatalmat, figyelmeztetlek, azt nem tűröm, hogy Nínia ellen bármit is tégy! Ő a feleségem és én szeretem, s ha ilyesmivel próbálkozol, megszeged egyezségünket, s én azonnal visszaveszem tőled a kinevezést és a pecsétet! Bármit tehetsz, nem érdekel, de anyádhoz nem nyúlhatsz, mégha mostohaanyád is! Természetesen a húgaidhoz sem!

—Nem kell hozzájuk nyúlnom. Sem húgaim, sem anyám nem parancsolhat, csak én, a Nagypecsét Őre! - emelte fel a magasba a pecsétet Cielíta. —S minthogy te a háttérben maradsz most és a zenének élsz, én vagyok a birodalom első embere! Anyám csak hadd fortyogjon a dühében, engem nem érdekel! Nem vele kell törődnöm, hanem az országgal!

—Helyes is, ha ezt teszed! De hogyan érted el, hogy Rodzoll a vazallusod legyen?

—Ne haragudj papus, de ezt nem mondom el! Még kiszedné belőled Nínia, és azt nem akarom!

—Hm… talán valóban jobb is ha nem mondod el! - ismerte el őszintén édesapja.

—Akkor megyek! Kevés az időm, cselekedni kell! - és Cielíta meglóbálta a pecsétet, igazán minden tisztelet nélkül.

—Jó. Menj. De ne feledd: anyádhoz nem nyúlhatsz ha utálod is! Szeretem őt!

Cielíta bólintott, és becsukódott mögötte az ajtó.

—Elhiszem hogy szereted, papus! - bólogatott. —De van méltatlanra pazarolt szeretet is! - gondolta szomorúan.

De nem sokáig szomorkodhatott, mert Kirti ujjongani kezdett.

—Csodálatos voltál! Ha nem csak gondolatban lennék itt, most hasraesnék előtted! Mindent elértél alig pár perc alatt!

—Ugyan már, hiszen apám gyönge király!

—Akkor is! Micsoda nagyszerű terv! Elhúzod a mézesmadzagot Nínia orra előtt hogy a leánya lehet a királynő, no persze azután hogy áskálódásaival tönkreteszi a munkádat, aztán már csak meg kell mérgezze Pindamiant, és leánya királynő lesz! Igen, ezt hiszi! De te számítasz erre, és várod hogy mikor leplezi le magát egy cselszövésben! S közben minden hatalom a tied! Bámulatos! Én sem tudtam volna jobbat kieszelni!

—Tényleg azt hiszed hogy ő ölte meg édesanyámat?

—Igen. Lehet persze hogy nem találunk rá bizonyítékot. De remélem hamarosan támadásba lendül ellened, s akkor leleplezi önmagát!

Mindeközben Cielíta kényelmesen a szobája felé baktatott, s testőrei követték, méghozzá szótlanul, egy kukkot sem mertek szólni, de egyfolytában csak a birodalom Nagypecsétjét nézték, ami legalább akkora szentség volt mint a korona, sőt nagyobb, mert ezzel királyi okmányokat szoktak lepecsételni, de a koronával nem. S e Nagypecsét, ami különben valóban elég nagy volt, mert legalább fél kilót nyomott, most ott lógott Cielíta markában, a királylány igazán minden tisztelet nélkül lóbálta karjában menet közben, még fütyürészett is hozzá - különben fülsértően hamisan!

Aztán hogy odaért a szobája ajtaja elé, kinyitotta az ajtót, de nem ment rögtön be, csak úgy bekukkantott. Elfintorította az arcát.

—Jellemző! Még mindig nincs itt az új asztal! Igaz, holnap reggelre parancsoltam, de akkor is…! Siethetnének! - majd Zsár és Juxur felé fordult. Magasba emelte a pecsétet.

—Látjátok, pupákok?! - billegtette meg a szemük előtt. —Látjátok?! Ez a birodalom Nagypecsétje! Itt van nálam, s teljesen törvényesen! Most már én vagyok egész Laenorban a legföbb mindenség, az én szavam a Hatalom Szava, én vagyok itt majdnem a király, de egészen határozottan az isten, legalábbis azonnal a Mindenható elé küldöm aki nekem nem tetszik! Úgyhogy futás, te Zsár elszaladsz az írnokért, azt küldd ide akit megvertem tegnap, az már be van tanítva, te pedig Juxur rohanj és szerezz valahonnan egy asztalt, nem érdekel hogy szép vagy csúnya csak ne billegjen a lábain, de ha tíz perc múlva nem lesz itt, akkor valakinek a feje hullik! Menjetek már, a biztonságom miatt ne aggódjatok, úgysem venném hasznotokat azon a téren, ezt az imént jól bebizonyítottátok! Különben, az nem tilos ha elmondjátok hogy nálam a Nagypecsét! Nyugodtan beszélhettek róla! De csak ha ezzel nem várakoztattok meg! Na futás, lóduljatok!

A két katona nekiiramodott a folyosónak, és már ott sem voltak.

—Délig azt hiszem jópár értelmes törvényt hozhatok! - tűnődött el Cielíta. —Gondolom Sábának, a kaulok királynőjének akiről meséltél, nehezebb volt megszereznie a hatalmat! Mert ez egészen könnyen ment!

—Csak ne siesd el! Még hátra vannak a földesurak, s azok nem olyan jótét lelkek mint apád! Azok nem adják ki a kezükből a hatalmat, úgy kell majd kicsavarnod azt belőle!

—Tudom! De előbb jogcímet kell teremtenem az ellenük való fellépésre, s ahhoz kell egy-két alkalmasan megválasztott törvény!

Kirti nem is válaszolhatott, már jött is Juxur egy jókora asztalt cipelve a vállán.

—Megfelel, úrnőm? - kérdezte.

—Tedd csak le, jó lesz! - és Cielíta azonnal az asztal mellé ült. —Most hozz mégegy széket, hadd üljön le az a szerencsétlen írnok is velem szembe amíg jegyzetel, úgyis leülne meglepetésében ha hallja, hogy miket diktálok! Hol késlekedik?!

De nem késlekedett, mert már be is esett nagy lihegve a szobába. Egészen idáig futott.

—Parancsodra várok, úrnőm! - szólt, és alázatosan a földre borult. Nem akart mégegy verést.

—Kissé aggaszt hogy nem beszélted meg előbb velem, milyen törvényeket hozol most! - hallotta Kirti aggályát Cielíta. —Félre ne érts, te vagy, azaz leszel a királynő, s nem akarok helyetted uralkodni, de több szem többet lát! Ugye nem olyasmivel akarod kezdeni uralkodásodat, hogy kihirdeted, ezentúl nincsenek földesurak?!

—Szívesen megtenném - nevetett Cielíta - hitemre mondom, nagyon szívesen! De tudom hogy annak még nem jött el az ideje. Ne aggódj, drága barátnőm! Ártatlan kis törvényekkel kezdem. Tudod, amolyan női szeszélyek ezek!

—Ne ámíts! Bevallom, tegnap még kissé lebecsültelek, sőt talán nem is kissé, de még egyszer az életben soha nem foglak lebecsülni! Szó sincs nálad olyasmiről, hogy „női szeszély”! Minden cselekedetednek célja van! Magasságos istenek, és én még azt hittem hogy mielőtt varázsló lettem, hatalomvágyó és kegyetlen, célratörő ember voltam! Hiszen hozzád mérve csak a tanítványod lehetnék! Miért is hitte azt Badzsahárata, hogy képes leszek jó tanácsokat adni neked?! Íme, alig melegedett meg a kezedben a Nagypecsét, máris törvénykezel! Egyetlen pillanatot sem hagysz ki!

—Évek óta azon gondolkodom, Kirti, miként rakhatnám rendbe az ország dolgait! Nyilván nem kerülte ez el mestered figyelmét sem, ezért akarja hogy éppen én legyek a királynő! Mindazonáltal ne hidd hogy a segítségedet kicsinynek és csekélyértékűnek tartom! El sem tudod képzelni, mennyire szükségem van rád, és nem azért elsősorban hogy megvédj! Pusztán már hozzámjöveteled is bebizonyította nekem azt, hogy értékes emberi lény vagyok, sőt elmondtad hogy az a titokzatos fővarázsló, Badzsahárata is felfigyelt rám a roppant távolságból, tehát bizonyosan nem kell önmagamat semminek tartani, értéktelen lénynek aki meg kell hogy hódoljon nemszeretett mostohaanyja előtt! S a tegnapi nap egy-két kicsinyke csodája is, amit tettél, hasznomra vált, ez sem elsősorban amiatt hogy azt a két mamlasz katonát, Zsárt és Juxurt csodálattal töltse el, hanem mert így megízlelhettem az ámulat és a csodálat örömét, megérezhettem milyen az amikor felnéznek rám, és ez olyan nagyszerű érzés volt, hogy újra akarom érezni, életem végéig, s ehhez hatalom kell, én tehát megszerzem a hatalmat! Ó Kirti, nagyon sokat köszönhetek neked, s persze a mesterednek is hogy ideküldött téged hozzám, hidd el, ha most már nélküled érnék is célba, szégyenkezned akkor sem kell, megtetted a magadét! Persze nagyon remélem hogy jódarabig nem hagysz el, s természetesen örömmel fogadom jótanácsaidat! De értsd meg, most nem akarok beszélgetni és vitatkozni veled amíg első parancsaimat ki nem adom, mert lehet hogy apám meggondolja magát, nála sosem lehet tudni, s azt akarom hogy ha ez netalán megtörténnék, addigra már a lovasfutárok akiket kiküldök, mind kivágtassanak a várkapun, hogy visszavonni parancsaimat ne egykönnyen lehessen! Figyeld inkább miket akarok kihirdetni! Különben, arra azért válaszolj kérlek, miért emlegettél isteneket? Te talán valami barbár vallásban hiszel, ahol több isten van?

—Valaha régen úgy volt, de most már egy istenben sem hiszek! Mi varázslók nem vagyunk vallásosak! A legtöbb varázsló legalábbis, akit ismerek, úgy véli egyetlen isten sem létezik, s még aki hisz is valami istenben, az sem úgy hogy ezt vagy azt az istent hiszi, csak úgy véli, a világnak kellett hogy teremtője legyen, de a teremtés után a Teremtő már csak szemléli a világot, és nem avatkozik bele a folyásába, valahogyan úgy mint ahogyan egy művész gyönyörködik a remekművében! Miért, Cielíta, nálatok talán nem sok istenben hisz a nép?

—Nem, nálunk csak egy istenben hiszünk, lehetetlen is hogy egynél több isten legyen, és az olyan népeket ahol több isten van, barbárnak tartjuk!

—Mi az istenetek neve?

—Minek kellene név neki, ha csak ő az egyetlen isten? Ő az isten és kész! Különben bocsáss meg, de ostobaságnak tartom azt amit a varázslók hitéről mondtál! Hogyan lehetne gyönyörködni egy olyan ocsmány, kegyetlen, szomorú, önző és nyomorúságos világban mint ez! Aki ezt teremtette, nem lehet büszke rá, nemhogy még gyönyörködjék is benne! Ennél okosabb a mi hitünk, mely szerint az isten tesz csodákat időnként, mintegy a világot jobbítandó!

—Akkor viszont nem mindenható, hiszen nem teremtett tökéleteset! A tökéletes nem szorul javítgatásra!

—Ebben igazad van! Azt hiszem én is hát hogy nincs semmiféle isten! Ez mindenesetre megmagyarázza a dolgokat! Annál inkább a mi felelősségünk azonban, embereké, hogy magunk tegyük jobbá a világot önmagunk számára!

—Nagyon helyes! Kezdj neki!

Az írnok eközben a földre borulva várakozott. Nagyon alaposan megtanulta hogy ki az erősebb kettőjük közül, hiába hogy a királylány a melléig is alig ért. Elvégre épp tegnap kapott ki tőle, puszta kézzel verte félholtra a kis leányka! Most még felnézni sem mert. Különben is, jól látta hogy Zsár és Juxur arca is jócskán feldagadt, tehát még a saját testőreit sem kíméli ez a törpe szörnyeteg! —Jóságos úristen, csak megússzam verés nélkül! - fohászkodott.

—Na gyerünk te rongyváz, megengedem hogy leülj az asztalhoz! - hallotta Cielíta hangját. —Ülj oda és írd amit mondok!

—Máris, felséges úrnőm! - pattant fel az írnok, és azonnal készenlétbe helyezkedett. Cielíta azonban nem ült le vele szemben, ehelyett fel- s le sétált a szobában, sőt az ajtót is kinyitotta.

—Parancsolj velünk, úrnőm! - pattant azonnal elébe a két testőr.

—Csak kinyitottam az ajtót hogy hadd szellőzzön a szoba! Nincs szükségem pillanatnyilag a szolgálatotokra!

Valójában persze nagyon is határozott céllal nyitotta ki az ajtót Cielíta. Azt akarta, hogy a két testőr is hallja, milyen törvényeket fogalmaz meg. A törvény nem titkos, hiszen ki is hirdetik, akkor meg már jobb ha mielőbb tudja mindenki.

—Figyelj! - szólt az írnokhoz. —Amit most diktálok, rövid lesz, de azt parancsolom hogy estére másold le sok-sok példányban, és küldess belőle minden főúrnak akinek a birtokához legalább három falu tartozik! Ha nem tudod melyek ezek, érdeklődj a kincstárnokomtól, majd megmondja neked, ő tudja!

—A te kincstárnokodtól? - kérdezte az írnok megdöbbenve, minden félelme ellenére is.

—Apám kincstárnoka mától egyben az én kincstárnokom! - azzal Cielíta hirtelen lecsapta az írnok orra elé az asztalra a Nagypecsétet, hogy csak úgy visszhangzott a szoba. Az írnok most döbbent csak meg igazán! Homlokán kigyöngyözött a veríték.

—A Nagypecsét! - suttogta.

—Bizony ám! Szólj ha magadhoz tértél az ámulattól, és képes vagy dolgozni!

—Akár azonnal is, királynőm! - szólt az írnok. Azért szólította így Cielítát, mert megértette hogy valami varázslatos módon a királylány magához ragadta a hatalmat, s most már nemcsak attól félhet hogy megveri, az most már a legkevesebb, de akár karóba is húzathatja! És Cielíta nem tiltakozott a cím ellen.

—Kezdjük hát! Éppen a Nagypecsétről fog szólni a levél. - és Cielíta fel- s alá járkált a szobában, s mindig mikor az írnok háta mögé ért, az behúzta a nyakát mint aki ütésre számít. Borzasztóan idegesítette őt a királylány járkálása, de persze egy szót sem mert szólni. És Cielíta ezt diktálta:

—Adatik tudtára mindenkinek akit illet, hogy a mai naptól fogva én, Cielíta királylány vagyok a Laenori Birodalom Nagypecsétjének Őrzője, s egyben felséges apám, Pindamian király felruházott a hatalommal e pecsét törvényes kezelésére is! További intézkedésig tehát minden vitás ügy elbírálásra az én felséges személyem elé terjesztendő, mert felséges apám, hogy kipihenje eddigi sokéves országlásának fáradalmait, átmenetileg visszavonult hogy megtalálja lelke harmóniáját, s ezalatt a művészeteket kívánja pártfogolni! Mindazonáltal továbbra is felséges apám Laenor királya! Továbbá ezennel mindenkinek megtiltjuk, hogy engem királylánynak szólítsanak! Címem ünnepélyes alkalmakkor: a Birodalom Első Szolgája! Elvárom hogy mindenki éppoly hűen szolgáljon engem, ahogyan én a birodalmat! Közvetlen megszólításom pedig: Felséges Őrző, tekintve hogy én őrzöm a Nagypecsétet, valamint az én kötelességem a birodalom megőrzése is minden bajtól, és az Igazság megőrzése az igazságtalankodókkal szemben!

—Zseniális! - hallotta Kirti hangját a fejében, és valósággal érezte, amint barátnője úszik az elragadtatásban. —Hiszen te új méltóságot kreálsz magadnak a lejáratott királyi cím helyett!

—Igen, pontosan azt teszem! - bólintott rá gondolatban Cielíta, majd az írnokhoz fordult:

—Ez volt tehát az első levél. Ezt mint mondtam minden valamire való úrnak el kell küldened. A következő amit írnod kell, már nem ró ekkora feladatot rád. Mindössze egy kicsinyke törvény. Írjad!

—Ezennel elrendeltetik, hogy a mai naptól az a régi törvény, mely szerint tilos volt díszesebben öltözködni mint a királyi család tagjai, visszavonattatott! Ezentúl mindenki úgy cicomázkodhat, ahogyan akar! Ugyanakkor minden nemesúrnak megtiltatik aki a palotában tartózkodik, vagy bárhol ahol a Birodalom Első Szolgája, hogy mást egyék és igyék mint ő, a Felséges Őrző! Aki e parancsot megszegi, annak büntetésül addig tömjék a gyomrába az ételt míg csak meg nem fullad vagy szét nem pukkad! E rendelkezés természetesen nem vonatkozik a királyi család tagjaira!

—Ha kész vagy vele add ide hogy aláírjam, s rögtön le is pecsételjem, természetesen a Nagypecséttel! - szólt az írnokhoz.

—Nem egészen értem ennek az okát! - tűnődött Kirti.

—Pedig egyszerű! Ahhoz hogy igazán tiszteljenek, okot kell szolgáltassak. Hát fogok is! Úgy döntöttem, a lehető legtudatosabban fogok azért dolgozni, hogy megteremtsem önmagam legendáját! Élő legenda akarok lenni, érted már? S ha azt akarja valaki hogy felfigyeljenek rá, akkor különlegesnek kell lennie! Nos, akármit mondasz is rólam, Kirti, jólesik ugyan a vígasztalást hallanom, de én sajnos akkor sem vagyok szép! Nem is leszek az, akármennyi ékszert aggatok is magamra! Legfeljebb nevetségessé válnék a sok ékszertől, azt mutatnám vele hogy milyen görcsösen igyekszem szép lenni, de nem sikerül! Nos, ha ez így van, azt tudomásul kell vennem, és aszerint cselekednem! Ha azt a régi törvényt meghagytam volna, azt is csak nekem rónák fel, mondván hogy féltékeny vagyok mások szépségére!

—Vagy úgy, kezdem már érteni!

—Inkább ezentúl egyáltalán nem hordok ékszert, nem igyekszem szép lenni, s ezentúl éppen egyszerűségemmel fogok kitűnni mások közül! Ha igaza van apámnak, és az arcom nem is olyan csúnya csak érdekes, akkor ettől legalább még érdekesebb leszek! A ruhám tisztaságára persze azért ügyelek majd!

S most Kirti elkacagta magát.

—Mi a baj?! - kérdezte kissé ijedten Cielíta.

—Baj?! Dehogy! Ellenkezőleg! Csak, tudod, sajnálom hogy Laenor nem Kauliana mellett van! Te olyan jól megértenéd magadat Sábával! Talán még egyesülne is a két ország! Tudd meg, hogy Sába királynő sem hord ékszereket!

—Szerencsétlen! Ő is csúnya?!

—Dehogy, sőt festeni való szépség! Egyszerűen így akarja leszoktatni a népét a hiúságról!

—Sikerül neki?

—Őszintén megvallva nem nagyon, bár némi eredményt azért ért el! De ha már erről beszélsz, hát Sába valóban kezd legendává válni népe körében, pedig még csak középkorú mint én, és e legendájának nagyonis jót tett ez a szándékos szerénység, egyszerűség!

—Akkor jó úton járok! - és Cielíta roppantul elégedett volt.

—De mit akarsz elérni azzal, hogy nem ehetnek mást mint te?

—Gondolom, Sába királynő nem veti meg a finom falatokat! Én azonban tovább fejlesztem az előzőeket! Mit gondolsz, mit fogok enni?

—Úgy sejtem olyasmit forgatsz a fejedben, hogy semmi finomságot! Remélem, nem akarod a száraz kenyeret rendszeresíteni ebédnek! Ne feledd hogy én is azt érzem amit te, és szeretek jókat enni!

—Pedig készülj fel hogy amíg bennem vagy, nem lesz nagy lakmározás! Hanem hasznodra válik neked is ez, ó Kirti: legalább egy kis edzésben részesülsz, ami csakis javadra válhat majd ha elkezded az akaratmágia gyakorlatait! Hozzászoksz a nélkülözéshez, érted?

—Szemtelen, pimasz kis fruska! - csattant fel Kirti. —Nem gúnyt érdemlek a segítségemért!

—Esküszöm hogy komolyan gondoltam! - mondta Cielíta, de lélekben vigyorgott, és nem kerülte el ez sem Kirti figyelmét. —Különben ne ijedj meg, szó sincs azért száraz kenyérről! Figyelj csak! - azzal így szólt az írnokhoz:

—Vegyél elő újabb papírt, és írd:

Nyílt parancs

a Királyi Konyha Főszakácsához!

—A Birodalom Első Szolgája nevében elrendeltetik, hogy mától pontosan ugyanazt szolgálják fel a Felséges Őrző asztalára enni is és inni is, amit a katonaság közlegényei kapnak hétköznapokon, inni pedig tiszta vizet, amit előbb a fertőzésveszély miatt felforraltak! Azokon a napokon melyeken a közlegények bort vagy sört is kapnak, a Felséges Őrzőnek se víz szolgáltassék fel, de mert felséges személye ilyesmit nem iszik – elkerülhetetlenül szükséges lévén józanságának mindenáron való megőrzése a birodalom szolgálata érdekében – e napokon tehát felséges személyének friss gyümölcslé adassék a bor illetve sör helyett! Ha kiderül hogy e parancsot megszegték, s mást tálaltak fel vagy mást adtak inni, a Főszakács ítéltessék kétszáz botütésre melyet csupasz alfelére vernek, azután legyen a sorsa vagyonelkobzás és örökös számüzetés!

—Milyen okos ez is! - bólogatott lélekben Kirti. —Egykettőre a szívébe zár a hadsereg!

—Ez még mind semmi! - legyintett Cielíta, azzal kikiáltott:

—Zsár! Juxur!

—Parancsodra, Felséges Őrző! - pattant elé a két cipóvá dagadt képü katona.

—Aha, tehát hallottátok! Nagyon helyes! Fogjátok az ágyamat, és dobjátok ki a palotából! Adjátok oda valaki szegényembernek! Nekem hozzatok helyette valami szalmazsákot vagy mit tudom én mit, amin a katonák alszanak!

—De hát azok is ágyban alszanak, legalábbis otthon!

—Na és a háborúban?

—Akkor pedig a földön, ott ahol épp rájuk esteledik úrnőm! Nincs azoknak idejük szalmazsákot cipelni magukkal!

—Hm! Ez váratlan hír volt! - ismerte el fennhangon Cielíta.

Elgondolkozott, de azután felderült az arca. —Nem baj! Az ágyat akkor is vigyétek ki, és hozzatok helyette két plédet és egy kispárnát! Az egyik plédet a földre terítem, a másikkal takarózom! Ez így nagyon jó lesz!

—Te őrült! Ez már túlzás! - hallotta Kirtit. —Én aludtam már földön, tudod te milyen kemény az?!

—Épp ideje hogy megtudjam!

—Iszonyúan fog fájni minden porcikád, tele leszel kék foltokkal!

—Ha más kibírja, kibírom én is! Értsd meg Kirti, az kell hogy tiszteljenek, és mert nincs sok pénzem, se hatalmam, ez csak így megy! Különben, ha sok pénzem volna, akkor sem biztos hogy tisztelnének! Nő vagyok, s a férfiak legtöbbször megvetik a nőket! Kicsi is vagyok, ez is hátrányomra van! Csúnya is vagyok! De tudod mit akarok? Azt, hogy mindenki úgy nevezzen, mint az a kapzsi kereskedő tegnap, akinek szétlőttem a céllövöldéjét!

—Azt én lőttem szét!

—De mindenki azt hiszi hogy én! És nem is ez a lényeg! Azt mondta, törpe boszorkány vagyok! A magasságomon nem tudok segíteni, de ha már törpe vagyok, legalább boszorkány is legyek! Attól félnek, s azt tisztelik is! Ha végigcsinálok efféléket, amiket a nők nem szoktak, azzal csak kivívom majd a katonák elismerését, tiszteletét, talán még szeretni is fognak!

Zsár és Juxur nagyon csodálkozott Cielíta parancsán, de ellenkezni sem mertek, s kicipelték a szobából az ágyat.

—Hanem mindenben azért nem akarom követni a katonák példáját! - kiáltott utánuk Cielíta. —Ne valami bolháktól nyűzsgő pokrócot hozzatok nekem, halljátok-e! Vadonatúj, tiszta legyen a pokróc is, a párna is!

* * *

—Kíváncsi vagyok meddig tart majd nála ez a nemes felbuzdulás! - dünnyögte Juxur, amint hallótávolságon kívül kerültek.

—Nála? - intett fejével a háta mögé, Cielíta felé Zsár. —Örökké, öregem, örökké!

—Hallottam már nőről aki megpróbálkozott ilyesmivel, de az első éjszaka után meggondolta magát! Elvégre nem ok nélkül találták fel az ágyat! Fogadnék hogy legfeljebb két hétig bírja!

—Bolond vagy, barátom! Vagy meggondolja magát legkésőbb a második nap, vagy megszokja! Ha két hétig bírja, akkor akármeddig is bírja! De ezen ne múljon, fogadok én veled a teljes vagyonomba is ha akarod, mert szerintem a mi kis úrnőnk halálosan komolyan gondolta! Jól mondta az a kereskedő a piactéren tegnap, kár hogy nem voltál ott, hogy ez egy törpe boszorkány! Nemhogy puszta földön, de csupasz, éles kardpengéken is elalszik egy életen át, ha valamiért úgy látja jónak!

Juxur ezen eltöprengett egy darabig, aztán inkább mégsem fogadott.

—Igazad lehet! Kicsi, de annál nagyobb az elszántsága! Valóban egy törpe boszorkány!

—Csöndesebben, hé! Meg ne hallja valaki hogy hogyan beszélsz róla! Főleg ő meg ne hallja! Különben is megmentette az életünket, és ez még akkor is szép tett volt tőle ha utólag összeverte a pofánkat, amit különben valóban megérdemeltünk! Hülyék voltunk, na! Igaza volt!

—Ez igaz, de ő adta ki a parancsot ami miatt végül majdnem felakasztottak!

—Ez is igaz, csakhogy nem számít semmit, mert más úr vagy úrnő akkor sem rohant volna oda hogy leszedjen minket a kötélről! Különben is nála a Nagypecsét, most ő itt Laenorban az Atyaúristen!

—De meddig? Mert azt tudod ugye, hogy a király akármikor úgy dönthet hogy vége a hatalmának?

Erre Zsár Juxur füléhez hajolt, és ezt súgta bele:

—El ne pofázd senkinek amit most mondok neked, barátom, de ha ilyesmit akar tenni őfelsége, akkor jól teszi ha sürgősen visszavonja a hatalmat a leánykájától, mert szerintem elég egy vagy két hét, és utána már szellenteni is csak akkor szabad Pindamiannak ha előtte írásos engedélyt kér reá Cielítától, azt is öt példányban! Ha hamar nem cselekszik, utána már hiába is akar!

—Csak azt nem értem, hogyan változhatott meg ennyire ilyen hamar ez a kislány!

—Kislány a lottyadt valagad és a kolbászod a lábad között te majom, te! Tizenkilenc vagy húsz éves lehet, hol kislány ez már te hígagyú! De az igaz hogy hirtelen jött a változás. De hát ha nem jöttél volna még rá, varázsló a kicsike! Vagy valóban boszorkány. Okosabb mint mi, lehet hogy úgy gondolta, most jött el az ideje!

—Minek?

—A hatalom megszerzésének, te idióta! És igaza is van, amint nekikezdett, máris markába szoríthatta a Nagypecsétet! És ne is beszéljünk semmit, fogd be a szádat, vigyük gyorsan a pokrócokat, nehogy megharagudjon! Különben sem ránk tartozik mindez!

Úgy is tettek. S így bár Cielíta nem tudta még meg, de máris teljesült kívánsága: úgy emlegették, ahogyan akarta.

* * *

Míg Zsár és Juxur a pokrócokért ment, Cielíta tovább iratta leveleit.

—Ezt feltétlenül még ma küldd el Szüprima város bírájának! Írjad:

—Én, a Birodalom Első Szolgája ezennel elrendelem, hogy mától Szüprima város közigazgatási területe nem a városfalaknál végződik, hanem attól minden irányban egy napi járóföldre! A Városi Tanács rajzoltasson részletes térképet területéről, s jóváhagyásra terjessze azt elém egy hónapon belül! Nem tartozik bele viszont e területbe a királyi palota és a királyi vadaskert, valamint a templomok. Elrendelem viszont, hogy a Városi Tanács nevezzen ki felügyelőket minden utcára, akiket a város bevételeiből fizet! E felügyelők feladata hogy megakadályozzák a rendbontásokat nappal és éjszaka, ügyeljenek az utcák tisztaságára, valamint legfontosabb dolgukként kötelesek összeírni, kik laknak abban az utcában, tartsák számon hogy a lakosok mikor születtek, mikor haltak meg, ki költözött oda, ki vándorolt el, ki kinek a fia, leánya, apja, anyja, férje-felesége, mi a foglalkozása, és hány esztendős! E felméréseket utcánként és havonta kötelesek megismételni, hogy minden adat friss legyen! Az utcafelügyelők számát a Városi Tanács határozza meg, de minden utcára legalább egy főt kinevezni köteles! A Városi Tanács az utcák adatát félévente köteles összesíteni, és megküldeni a Palotának!

Továbbá elrendelem, hogy Szüprima város mindennemű korábbi kötelessége alól fölmentessék, egyetlen kötelessége az, hogy befizesse azt az adót a Birodalom Első Szolgájának kincstárába, amit elrendelek, valamint hogy ha veszedelem fenyegetné a várost, úgy önmagát megvédelmezze minden lakosa hadbavonulásával! Ezen adó jelenleg a következő: Minden paraszt után évente egy ezüst. Minden segéd, legény és inas után két ezüst, minden kézműves után fél arany, minden mester után két arany, minden feleség és ágyas után egy ezüst, minden rabszolga után húsz arany, minden kocsmáros után öt arany, minden egyéb személy után fél ezüst, ugyancsak évente. A Városi Tanács tagjai után nem kell adózni, de a Tanács nem lehet tíz főnél nagyobb! A fenti adó negyedéves részletekben törlesztendő, a legelső részlet egy hónapon belül esedékes! Továbbá elrendelem, hogy a városra érvényes általában valamennyi királyi törvény, de minden olyan esetben amit királyi törvények nem szabályoznak, a város tetszése szerint hozhat törvényeket! Továbbá ezennel felmentetik e nemes város minden eddig hozott bűnözők ellen szóló törvény betartatása alól, s elrendeltetik hogy önmaga állítson fel bíróságot, ahol a gonosztevők ügye kivizsgáltatik, s a gazember elítéltetik, a nemes Város Tanácsa által ezután hozott törvények alapján!

Megengedem továbbá hogy Szüprima város bíráját a Város ezentúl maga válassza meg, a neki tetsző módon, s egyben a Városi Tanács valamennyi tagját is! Egyben a Város önmaga szabhatja meg, hogy bevételei növelése s a kincstárnak járó adó megfizethetősége céljából melyik polgárára mikor milyen összegű adót vet ki, s azt hogyan hajtja be. Ezzel összefüggésben a város polgárának számít mindenki, aki legalább fél éve a város területén él, tehát nem csak a falai között, de a városhoz tartozó, városfalon kívüli földeken is. Vonatkozik ez az itt élő nemesekre is, kivéve a királyi család tagjait és a palotában lakókat. Ezennel elrendelem, hogy a város építsen biztonságos, jól őriztethető kincstárat magának az adók és egyéb értékek megvédelmezése céljából, itt helyezendő el jelen kiváltságlevél is! A Városi Kincstár őrzésére kellő számú katonát fogadjon fel saját költségén, ugyanígy a Városi Bíróság – s ha börtönt épít, a börtön – védelmére is! A Városi Tanács illetékessége körébe utalom az út- és hídvámot is, a kikötői vámok szedését viszont megtiltom, e vámformát ezennel eltörlöm, tekintettel arra, hogy a tengeri kereskedelmet elsődlegesen fontosnak tartom a Birodalom érdekében! Megengedem azt is, hogy a nemes Város tetszőlegesen erős hadsereget toborozzon és tartson fenn a saját pénzén, ha úgy ítéli meg, hogy ez szükséges polgárai nyugalmának megvédelmezése érdekében, mert polgárait vagy azok értékeit, illetve a város törvényeit, kiváltságait és szokásait rablók, útonállók, ellenséges, idegen hadsereg vagy bármi egyéb veszély fenyegeti! E hadsereget bármikor felállíthatja, tetszőleges ideig fönntarthatja, de kizárólag a város területén állomásoztathatja, azt a hadsereg a Városi Tanács parancsára el nem hagyhatja! Továbbá abban az esetben ha efféle hadsereget felállít a nemes Város, úgy annak fele létszámában a Birodalom Első Szolgájának is bármikor rendelkezésére kell állnia amíg a Városnak egyáltalán van hadserege, ha a Felséges Őrző úgy látja jónak az egész birodalom érdekében, és az ő parancsára ha kell, a Várostól távol is köteles a Város hadserege (illetve annak a fele) kötelességét megtenni. Hogy azonban állít-e fel hadsereget a nemes Város, arról önmaga dönthet, erre őt senki nem kényszeríti! Természetesen a hadsereg felszerelésének költsége is a Várost terheli, ellátásával együtt! Egyben megengedem a Városnak, hogy a saját hasznára tengeri kereskedelmet folytasson, s e célra saját költségén hajókat építtessen, melyek után azonban külön kell adóznia: évente minden hajó után ami a birtokában van, annyiszor ötven aranyat, ahány árboca van a hajónak, beleértve az orrárbocot is! E hajók kíséretére, kalózoktól való védelmére vagy bármi más okból szintén alkalmazhat a Város katonákat ha akar, ezekre a katonákról előbb elmondottak érvényesek! Továbbá azt is megengedem a tisztelt Városnak, hogy városfalát tetszése szerint megerősítse, megnagyobbítsa, magasíttassa, kiterjeszthesse, utóbbit természetesen legfeljebb addig, ameddig jelen kiváltságlevelünkben határa terjed!

Tudtára adom Szüprima nemes városának, hogy Laenor minden városa szintén hasonló kiváltságokat kapott a mai naptól!

Továbbá nemcsak megengedem a városoknak hogy egymás között szövetségeket hozzanak létre, védelmül a kiváltságaikat esetleg fenyegető erőkkel szemben, illetve akárminő egyéb okokból, de kijelentem, hogy felséges szívemet az efféle szövetség a legnagyobb örömmel tölti el, s minden efféle városok között létrejött védelmi és egyéb szövetségre már jóelőre kegyesen az áldásomat adom, csupán azt az egyetlen feltételt szabom, hogy amint két vagy több város között egy szövetség megköttetik, még ugyanazon a napon minden város mely a szövetségben résztvesz, küldjön a Felséges Őrzőnek egy részletes leírást, mely a szövetség feltételeit tartalmazza! Ezen írást a város maga fogalmazza meg, a saját felelőssége hogy eljuttassa hozzám, akkor is ha így természetesen ugyanarról a szövetségről többhelyről is tájékozódik felséges személyem! Bármiféle vitában mely a Városok Szövetségével kapcsolatban fölmerül, egyedül a Felséges Őrző hivatott teljhatalommal dönteni, aki egyben a városok közötti béke őrzője is, és minden városok közötti egyezség és szövetség csak attól a naptól érvényes, amikortól a Felséges Őrző kezébe fogta a szerződés egy példányát!

Az írnok csak ámult-bámult. Cielíta hihetetlen önállósággal ruházza fel a fővárost! Saját elöljáróválasztás, önálló döntés az adók ügyében, saját törvények, hadsereg… Nagy hatalom, nagyon nagy! Nem is vitás hogy lesz nagy öröm, amint kihirdetik a városban!

—Nem sok az a húsz arany adó a rabszolgákért? - tűnődött Kirti.

—Azt nem ők fizetik meg, hanem az uraik! És kevés a rabszolga, mondtam már. Aki meg tudja engedni magának a rabszolgatartás fényűzését, az fizessen! Vedd észre különben hogy a kocsmárosokat is jól megadóztatom. Inni nagyon szeretnek az emberek, telik rá!

Kirti megint kuncogott.

—Mégiscsak rokonlélek vagy te Sábával! Ő is mostanában vezette be birodalmában a Szabad Királyi Város fogalmát: e cím elnyeréséhez mindenféle követelményeket teljesítenie kell a városnak, de cserébe adókedvezményeket kap! És az iszákosokat sem kedveli!

—Érdekel Sába királynő, komolyan kezd érdekelni és szívesen találkoznék vele! De azért nem ugyanaz amit én csinálok. Nálam a városok önállóságot kapnak már most, az elején, s tulajdonképpen kizárólag azért, hogy növelhessem a bevételeimet! S figyeld meg azt is, hogy nem használom az uralkodói többesszámot a törvényemben! Nem azt mondom: megengedjük vagy elrendeljük, hanem azt: megengedem illetve elrendelem! Így mindenki tudja, hogy nekem köszönheti e törvényt! - azzal így szólt az írnokhoz:

—Ezt a levelet másold le minden egyes városnak, természetesen úgy, hogy a csak Szüprimára vonatkozó utalásokat kihagyod, azaz a többi levélben nem említed meg a palotát és a királyi vadaskertet mert az csak itt van, a város saját nevét írod Szüprima helyett, és ha nem tengerparti városról van szó, akkor nem írsz nekik a kikötői vámokról meg a hajókról sem! Világos?

—Tökéletesen, úrnőm! - magában pedig ezt gondolta:

—Dolgozhatok éjfélig, sőt hajnalig, már látom!

Ám alig kezdett el méltatlankodni magában, máris csattant mögötte Cielíta hangja:

—Neked én nem vagyok úrnő, hanem Felséges Őrző! Úrnőnek szólíthat esetleg a testőreim valamelyike, azok csak ostoba katonák, de tőled, egy írnoktól megkövetelem hogy legyen annyi eszed, hogy erre ügyelj! Világos?!

—Igen, persze, természetesen, Felséges Őrző!

—Na csak azért! Nem szeretném ha téged is őriznem kellene – a börtönben!

Az írnok erre már meg sem mert szólalni, de szólt most Kirti.

—Gondolom rengeteg város van amelyik eddig valamelyik földesúrnak fizetett adót! Hiszen annak a birtokán terül el! E földesuraknak nem fog tetszeni, hogy most már nekik nem fizet adót a város!

—Hajaj, de még mennyire nem! Na de hát mindez nem számít. Épp ez volt a célom!

—Hogy érted ezt?

—Ó, hát figyelj csak, mindjárt megmagyarázom! Semmi esélyem nem lenne, a világon semmi esélyem, kicsavarni a hatalmat a földesurak kezéből, sok olyan földesúr van amelyik egymaga erősebb mint én vagy apám a király, hát még együtt, szövetkezve! Mindjárt más azonban a helyzet így! A városoknak nemcsak jogot adtam önmaguk megvédelmezésére, de ezt egyenesen kötelességükké tettem! Ha tehát megtámadja őket a földesuruk adót követelve, teljesen törvényesen védekezhetnek! Még hadsereget is felállíthatnak! És légy nyugodt, állítanak is fel, mert szeretnének önállóak lenni, az önállóságot most megkapták, nem akarnak újra kizsákmányoltak lenni! És amint valamelyik ostoba földesúr megtámad egy várost, ha az addig nem fogadott fel zsoldosokat, hát most fog, vagy a polgárai öltenek katonaruhát, s a hadsereg felét ha akarom máris elvihetem valamelyik másik földesúr ellen! Ingyen hadsereg a számomra, jó ötlet, nem? Még az élelmük sem kerül pénzembe, állja a város! Ez éppolyan dolog, mint a rabszolgaság. A rabszolgától ura mindent akar de keveset kap, mert jogot nem ad neki. Amíg a városoknak nem adok jogot, azoktól is csak keveset kapok, mert nem érdeke hogy adjon. Amint jogokat adok nekik, minden város, figyeld csak jól meg majd, elképesztő áldozatokat hoz majd értem, énértem, csak azért hogy megtarthassa az ajándékként ölébe pottyantott jogait! S már jóelőre felpiszkálom őket hogy szövetkezzenek, fogjanak össze a földesurak ellen!

—Valóban kiváló ötlet!

—Nem most jutott az eszembe. Mondom hogy már régóta töröm ezen a fejemet, csak eddig nem tudtam megvalósítani. És ezt most kell kihirdetni, mondom, mielőtt apám meggondolja magát! Bár ezt nem nagyon hiszem. Egyelőre szerintem még Nínia is örül hogy egyáltalán szóba került Zsurulla jövendő trónörökössége! De akkor is gyorsan akarok cselekedni.

Azzal az írnok felé fordult, s így szólt:

—Diktálom a következő levelet, ezt is küldd meg minden földesúrnak, akiknek az előzőből is küldesz!

A Birodalom nevében!

—Én, a Birodalom Első Szolgája ezennel elrendelem, és birodalmunk belső nyugalma érdekében minden földbirtokost felszólítok rá, ne szegüljön szembe a Városok kiváltságaival, melyeket mi adományoztunk nekik! Abban az esetben azonban, ha valamely földbirtokos ezt megtenné, felszólítom rá a szomszédait, hogy fegyverrel siessen a szorongatott városok jogainak megvédelmezésére, e tett egyben törvényes uralkodójának érdekét is szolgálja, nemcsak a városokét, hiszen az a galád, hitvány áruló aki városainkat háborgatja, egyben a Királyi Kincstárat is meg akarja fosztani jogos adóbevételétől! Abban az esetben ha az áruló földesurat sikerült legyőznie, úgy az áruló birtoka természetesen a királyi koronát illeti meg, de figyelembe véve azt, hogy a hűség és gyors cselekvés illő jutalmat érdemel, ebben az esetben az áruló birtokának csupán felére tart igényt a Korona, a másik fele annak adományoztatik, aki hősies magatartásával és élete kockáztatásával az árulót legyőzte! Abban az esetben ha többen lépnek fel egyszerre az áruló ellen, úgy ezek között érdemük arányában osztatik szét az áruló birtokainak fele!

—Gondolod hogy lesz olyan, aki fellép ezek ellen? - kérdezte Kirti.

—Sőt! Már most kapásból legalább vagy húsz főt tudok megnevezni olyat, – név szerint, úgy bizony! – aki levelem kézhez vétele után alig várja majd, hogy szomszédaira támadhasson! Mert ugye az nyilvánvaló, hogy a városok adójának kiesésével nem mindenkit ért egyforma kár! Vannak birtokok ahol sok gazdag város van, ezek urait rendkívül nagy kár érte, és vannak ahol talán egy város sincs csak falvak, vagy ha van is város, számuk csekély, s azok is kicsik! Ezen birtokok urainak az éri meg ha lenyelik a békát és belenyugszanak hogy e városok ezentúl a koronának fizetik az adót, s inkább abban reménykednek, hogy a szomszéd birtokos, akinek birtokán sok város van, fellép a városok ellen, s akkor teljesen törvényesen kihasíthat magának egy jókora szeletet annak birtokából! Mégiscsak más ha valaki uralkodói jóváhagyással háborúzik a szomszédja ellen, mint ha csak úgy, rabló módjára! Igazság szerint alig várom már hogy kitörjön egy efféle csetepaté, bár még a leveleket sem küldtük el! Ne feledd Kirti, annál gazdagabb egy földesúr, minél több város van a birtokán! Tehát a leggazdagabbak fognak legelőször fellázadni ellenem, de egyiknek sem lesz annyi esze hogy rögtön Szüprima ellen vagyis ellenem vonuljon, legtöbbjük nem is határos királyi birtokokkal, a városok ellen fognak föllépni, s így a szegényebb szomszédok valamennyien rájuk rontanak! A legerősebb, legnagyobb, leginkább önálló, legpimaszabb birtokosok hatalma törik meg a leghamarabb, s minden ilyen alkalommal a birtok fele is az enyém lesz, hiszen a másik felét csak úgy kaphatják meg legyőzőik törvényesen, ha ebbe belenyugszanak! És a birtok felét érdemesebb törvényesen megkapniuk, mint az egészet törvénytelenül! S nekem ezért szinte semmit sem kell tennem, csak ülni és nézni ölbetett kézzel, hogyan falják föl egymást a sakálok!

—Hátborzongató terv! - ámult Kirti. —Többet érsz el egy kis gondolkodással, mint én a varázslataimmal! De mi van ha mégsem lesznek háborúk a kiskirályok között, vagy csak kevés ilyen lesz, és belenyugszanak a törvényeidbe?

—Ezt nem hiszem, a kapzsiságuk határtalan, de ha így történne az sem számít, mert akkor is én győztem, hiszen a legfontosabb, a gazdag városok adóbevétele az enyém! Akkor várok egy kicsit, majd felállítok egy zsoldoshadsereget a városok adójából befolyt bevételekből, és sorban legyőzöm mindegyik uraságot! Kellő ürügyet találnom igazán nem lesz nehéz! Vagy kitalálok valami más, nekem jó szolgálatot tevő törvényt! Előbb-utóbb biztos hogy összeugrasztom őket valamivel!

—Szinte félek tőled! Igazi cselszövő vagy! Olyan vagy mint a pók a hálóban, fonod a hálót, csak te nem legyekre vadászol hanem urakra!

—Pedig nem is vagyok varázsló! - szerénykedett a kis Cielíta, de Kirti érezte hogy nagyon jólesett az elismerés neki. —Tudod, Kirti, én ezt a világot jól ismerem, legalább annyira mint te a varázslókét! Azt mondtad hogy voltál már királynő, el is hiszem, de gondolom kevés ideig lehettél csak az, különben tudnád: a nagyurak között soha nincsen igazi barátság! Bármelyik elvágná a másik torkát egyetlen aranyért!

—De nekik is lehet józan eszük! Nem félsz hogy szövetkeznek ellened, mert belátják hogy mindegyiküket meg akarod rövidíteni?

—Lesznek akik belátják ezt, de azok is félnek a szomszédaiktól! És lesz olyan is aki úgy gondolja, többet nyer ha hozzám pártol és elárulja a szomszédait, mintha velük tart és ellenem támad! Különben is ott vannak nekem a városok, akikre mindig biztosan támaszkodhatom, mert ők a bukásommal csakis veszthetnek! No meg… várd csak ki a végét, Kirti! Van még néhány ötletem! - somolygott titokzatosan. —Ha hírét veszem hogy két földesúr között nagy a barátság, teszek róla majd, hogy mindegyik gyanakodni kezdjen a másikra! De most hagyjuk ezt, addig még sok idő eltelik!

Közben az írnok befejezte a levélírást, és csak nézte Cielítát, aki csak áll most egyhelyben, merően néz maga elé és egy szót sem szól. Olyan volt most mint egy kőszobor. Az írnok persze nem tudta hogy éppen a fejében lakó Kirtivel beszélget!

Végül ismét feléje fordult a királylány figyelme.

—Írj levelet arról is, hogy az udvarhölgyeimet fölmentem szolgálatomból! Ezt nem diktálom le, tudod úgyis hogyan kell írni ilyesmit!

—Csak azt áruld el Felséges Őrző, melyik udvarhölgyednek írjam meg e levelet?

—Írj egyet mindegyiknek! Valamennyitől megválok!

—Miért? - kérdezte Kirti. És legszívesebben ezt kérdezte volna az írnok is, de nem merte. Cielíta természetesen csak Kirtinek válaszolt.

—Azért, mert kivétel nélkül földesurak leányai vagy unokái, vagy más közeli rokonai, s nem akarom hogy mérget keverjenek az ételembe, vagy másképp legyenek árulóimmá! Ha föllépek a földesurak ellen, nyilvánvaló hogy a rokonaikban sem bízhatom meg!

—Akkor ki fog szolgálni ezentúl téged?

—Ne félts, találok én majd hű szolgálókat! Egypárat talán nem is sokára! - majd ismét az írnokhoz fordult:

—Nemsokára dél lesz. Eredj most, van úgyis épp elég dolgod! A levelek másolásához alkalmazhatsz egy-két segédet is, hogy gyorsabban haladj! De most legelőször is add oda a főszakácsnak amit kell, mert azt akarom hogy a mai ebédem már a leírtaknak megfelelő legyen! És mielőbb látni akarom a többi levelet is hogy lepecsételhessem őket! - emelte meg a Nagypecsétet. —Ami pedig az itt elhangzottakat és leírtakat illeti, az nem titok, nyugodtan beszélhetsz és fecseghetsz bárkinek bármit, de - és Cielíta most az ujját emelte meg - de csak azután, hogy a futárok a levelekkel elhagyták a palotát! Amint becsukódott mögöttük a palota kapuja, beszélhetsz arról hogy mit írtál le, addig azonban egy szót sem! Megértetted?!

—Igen, úrn… Felséges Őrző!

—Helyes! Akkor most mehetsz!

Az írnok szótlanul meghajolt és távozott.

—Lenne egy kérdésem, Kirti!

—Mondd csak, bogárkám!

—Alszol te olyankor amikor én is alszom?

—Nem föltétlenül. Amikor te nem alszol, én képtelen vagyok aludni, mert érzek mindent amit te, de amikor te alszol, akkor csak azt érzem hogy fekszel az ágyban… azaz, most már nem is fogsz ott feküdni… mindenesetre akkor ha akarok, aludhatok is, de nem szükségszerű, ha nem vagyok álmos, nem alszom!

—De ugye kell neked is aludni valamennyit?

—Sőt, általában mi varázslók valamivel többet is alszunk mint a közönséges emberek, mert kimerítő foglalkozás ám a mágia! Azt hiszem Badzsahárata s talán még a legnagyobbak közül egypár varázsló, ők talán nem alszanak és máshogyan oldják meg ezt, de ebben sem vagyok biztos, abban viszont annál inkább, hogy én még a közelében sem vagyok az ő képességeiknek, tehát nem lehetek meg alvás nélkül!

—Hm! Akkor jó lesz gondoskodnom valakiről, sőt több valakiről, aki megvéd amikor alszom!

—Hát nincs testőr a palotában?

—Hogyne volna, de vadonatúj embereket akarok, senkiben nem bízom meg a régiek közül, ki tudja ki mindenki vesztegette meg az évek alatt! Zsár és Juxur, ők ketten persze kivételek, ők maradnak, nagyon mélyen megilletődtek a széttört asztalt látva, no meg az életüket is megmentettem, de most új embereket akarok! Hanem… Ó, micsoda ötletem van! Tulajdonképpen nem is kell feltétlenül valami óriási izomagyú marhát az ajtóm elé tenni! Csak az a lényeg hogy jó hangosat kiáltson és felébredjek, igaz? Hiszen akkor te is felébredsz, s akkor már mégiscsak varázsolsz valamit!

—Igen, természetesen abban az esetben varázsolok, de jobb volna ezt elkerülni és mégis egy izomagyú állatot az ajtó elé rakni, hogy a te festői szépségű szavaiddal éljek, kicsikém, mert annak már a látványa is elriasztaná esetleg a merénylőket, meg hát nem is leszek benned életed végéig! Különben is, kit raknál ide ha nem az izomagyút?

—Sebaj, megoldható mindegyik! - legyintett Cielíta, nagyon is valóságosan, bár beszélgetés közben egy hangot sem ejtett.

—Mi oldható meg?

—Hadd legyen ez meglepetés a számodra, drága Kirti! Tudod, mégiscsak varázsló vagy, kevesebbre tartom magamat mint téged…

—És kevesebbet is érsz bizonyos szempontból! - vágott közbe önérzetesen Kirti. —De ez ne aggasszon, nem lehet mindenki varázsló!

—Persze hogy nem! De olyan jólesik amikor kivívom valamivel a csodálatodat! Várj egy csöppet és figyelj!

—Mégis, mi a terved? Mire készülsz?

—Pillanatnyilag semmire! Most ebédelünk!

—Jó, jó, és azután?

—Azután akárcsak tegnap, sétálunk egyet a városban! De most nem egyedül, de nem ám!

—Tegnap is a testőröddel voltunk, azzal a… azt hiszem a Zsár nevűvel!

—Igen, és most is vele megyek! És jön Juxur is!

—Olyasmit sejtek, hogy nem azért viszed őket mert félsz nélkülük elhagyni a palotát!

—Valóban nem! Mindegyikük legalább tíz esztendeje szolgál már itt! Sokakat ismernek a régi testőrök és katonák közül.

—No és?

—No és semmi, hanem csitt! Korog a hasam, ami nem is csoda, mert jókora magasságba másztam fel a Hatalom Hegyén, közel a csúcs, megérdemlem a finom ebédet! Megyünk ebédelni!

—Finom ebéd! El tudom képzelni! Száraz cipó gondolom, amit el sem lehet rágni ha előbb vízbe nem áztatom!

—Nem olyan szörnyű! Különben is, azt nem tiltottam meg, hogy a katonák jókat egyenek! Csak azt mondtam, én is azt akarom! Nálam jobbat pedig senki nem ehet! Mi következik ebből?

—Ugyan mi?

—Megjósolom neked, számos palotában élő főúr hamarosan bejelenti, hogy önként jókora összeggel járul hozzá a katonaság élelmezéséhez! Akkor ugyanis a katonák jobbat ehetnek, akkor én is jobbat kapok, s akkor ő is jobbat ehet! Na, elég a szóból, gyerünk lakmározni! Bár lehet hogy nem sok falat megy majd le a torkomon, mert halálra röhögöm magamat a többiek arcát látva! - és Cielíta kilépett az ajtón.

4. fejezet

A béna lány

AZ EBÉD KITŰNŐEN SIKERÜLT. Természetesen Cielíta szempontjából kitűnően. A leány pukkadozott a visszafojtott nevetéstől, sőt röhögéstől. Nem is tudta megállni, hogy széles jókedve legalább pillanatokra ki ne üljön arcára, bár igyekezett a lehető legkomolyabb arcot vágni. De hát amint a sok díszes ruhába öltözött nagyurat és büszke szépasszonyt meglátta, meglátta miként néznek azok le az elébük helyezett tányérra, hát lehetetlen volt legalábbis nem kuncogni. Mert Cielíta maga tudta legalább úgy nagyjából hogy mire számíthat, de ők nem. Azt ugyan mindegyikük tudta hogy Cielíta lett a Nagypecsét Őrzője, ezt maga Pindamian király hirdette ki nekik nem sokkal az ebéd előtt, így többen gratuláltak is most a királylánynak, igyekezve a kegyeibe férkőzni, hisz úgy tűnt, eddig keresztül lehetett nézni a csúnyácska királylányon, de ennek vége mától. Ám arról fogalmuk sem volt, miféle merénylet készül mindjárt hőn szeretett gyomruk ellen.

—Jól van, hajbókoljatok csak! - gondolta somolyogva Cielíta, hallván a hízelgéseket. —Úgysem hiszek el semmit, nem bízom meg senkiben – lesz ám nektek hatalmas meglepetés!

Lett is, pillanatokon belül.

A királyi ebédek hagyomány szerint mindig többfogásosak voltak, ahol mindenféle elképesztő finomságokat tálaltak föl. Hát most nem így volt.

Először behozták az étekhordók a király lakomáját, s eléje helyezték az asztalfőre. Mindenféle finom húsok, borban és sörben párolva, gyümölcsök, édes italok, krémek, mártások, sütemények, meg még rengeteg mindenféle finomság. Aztán hoztak egy hasonló pompázatos terítéket Nínia királyné elé, s kapott ilyet Zsurulla és Inobua is.

Eddig minden rendben ment. Most még Cielíta terítékét kellett kihozni, aztán egyszerre tálaltak az uraknak, akik abban a megtiszteltetésben részesedhettek hogy a királyi családdal együtt ebédelhettek.

S íme, valóban, maga a főszakács hozza aranytálcán az ételt Cielíta elé! Sápadtan jön, látszik rajta hogy fél, lábai remegnek, s igaz hogy meleg van, fülledt meleg, de neki mégsem ettől gyöngyözik a víz a homlokán!

És a nagyurak döbbent pillantásától övezve, rogyadozó lábakkal Cielíta elé vánszorog, s leteszi elé az asztalra a káprázatos tálcát, melynek tartalma már lényegesen kevésbé káprázatos! És ezt nyöszörgi:

—Parancsod szerint, Felséges Őrző…!

A tálcán három, korpás búzából sütött lepény hevert, egyikük valami gyanús színű zsiradékkal megkenve, mellette két fej vöröshagyma negyedekbe vágva, egy csipet só, s egy vastag darab, igazán jókora darab szalonna, de ez is hús nélküli szalonna. Mindehhez egy meghámozott gubó, talán félig fás karalábé lehetett. S egy nagy aranyserleg is állt a tálcán, igen, de Cielíta figyelmét sem kerülte ez el.

—Mi van a serlegben, főszakács? - kérdezte szigorúan.

—Parancsod értelmében csakis tiszta víz, Felséges Őrző! - hebegte ijedten, és a legrosszabbaktól tartott. Hátha csak rossz tréfa volt az egész!

—Felforraltad előbb a vizet?!

—Természetesen! Hogyne! Természetesen! Hiszen így szólt a parancs!

—Nagyon helyes! - szólt Cielíta a döbbent, néma csendben, majd felállt, s hangja hirtelen fölcsattant:

—Főszakács!

Az megtorpant, pedig éppen inalt volna el. Nem tetszett neki, hogy minden szem reá mered.

—Parancsodra, Felséges Őrző!

—Ezentúl soha-soha többé ne hozd elém az ételt ezüst vagy arany tálcán! És ezt a serleget sem akarom többé látni! Fatálcát akarok, fatányért, fakanalat, és az italomat is fa- vagy ónkupából akarom inni, ahogyan a katonák! Megértetted?!

—Igenis, Felséges Őrző!

—Akkor most elmehetsz! Hozd a többiek ételét!

—Bocsáss meg Felséges Őrző! - hajolt földig a főszakács. —Nekik is fatányérban hozzam?

—Az már nem érdekel, hogy ők miben esznek! De nekem ezentúl úgy tálalj!

A főszakács mégegyszer meghajolt és elment, Cielíta pedig, vigyorát elfojtva, teljes gyermeki magasságában kiegyenesedett, így állva is alig volt olyan magas mint a többiek ülve, és minden külön magyarázat nélkül felolvasta azt a parancsot, amit nemrég küldött a konyhára, s aztán így szólt:

—Gondolom mindenki belátja, hogy minél nagyobb úr valaki, annál több joga van finomakat enni, s nem illik hogy egy kisebb méltóságú úr jobban étkezzék mint egy magasabb méltóságú! Mindenki tehát akinek a rangja az enyémnél kisebb, köteles beérni csekélyebb finomságú ételekkel mint amit én eszem, de legföljebb ugyanazzal! Én ezt eszem! Tehát ti is ezt eszitek! - azzal intett, és az étekhordók mindenki elé feltálalták ugyanazt amit Cielíta kapott.

—Elment az eszed, Cielíta?! - kiáltott fel Nínia. A királyné a döbbenettől hápogni is alig bírt. —Minden barátunkat megbántasz ezzel az illetlen viselkedéssel!

—Most hallom először, hogy a királyi vérből valóknak kell illedelmeseknek lenniük alattvalóikkal szemben és nem fordítva! Különben is, fenséges királyné, szeretnélek emlékeztetni arra, hogy én Felséges Őrző vagyok, tehát felséges, te pedig csak fenséges! Remélem nem akarsz annyira elkeseríteni hogy kicseréltessem előtted a terítéket egy olyanra mint az enyém, holott méltóságod szerint olyat érdemelnél! - és gyorsan apjára pillantva, így szólt Cielíta:

—Nem török az életedre anyám, sem a szabadságodra, sőt azt sem kívánom hogy kövesd a példámat! De hogy mit eszek, s hogyan őrzöm meg tekintélyemet az rám tartozik, ezért kérlek gondold meg legközelebb mielőtt nekemtámadsz!

Nínia most már azt sem tudta mit mondjon. Pindamianra nézett, de férje nagyon hallgatag volt, mintha semmit nem hallott volna a vitából, és teljes figyelmét egy kappancomb elfogyasztásának szentelte. S ekkor Zsurulla, aki Nínia mellett ült, halkan a királyné fülébe súgta:

—Hagyd anyám, tegyen amit akar amíg minket nem szekál! Majdcsak megelégeli valaki és leszúrja, s akkor én leszek a trónörökös!

Erre felderült Nínia arca. Igazat beszél a leánya!

—Én csak udvariatlanságnak tartom így megvendégelni az ország legelőkelőbb nemeseit!

—Ők itt nem vendégek, hanem legtöbbjük olyan személy, aki a királyi család kegyelemkenyerén él! A koldus ne válogasson, főleg ha ura is azt eszi amit ő! Senkit nem kényszerítek arra hogy a palotában lakjon! Akinek nem tetszik az itteni élet, térjen haza a birtokára, s ott ehet ami jólesik! Tőlem akár azonnal is indulhat, nem haragszom meg rá! Amit pedig a barátainkról mondtál, fenséges királyné, egyenesen nevetséges! Nekem nincsenek barátaim, és nem is kellenek barátok! Nekem hű, dolgos, megbízható alattvalók, hivatalnokok kellenek! S most hogy azt hiszem mindent megbeszéltünk, együnk! Jó étvágyat kívánok mindenkinek! - azzal leült, s nekilátott maga is. Páran követték a példáját, de igazán nem nagy kedvvel, a legtöbben csak unott arcal megpiszkálták az eléjük tálaltakat, s alig várták hogy vége legyen az ebédnek, és máshol titokban egyenek valami jót. Szólni azonban nem mertek, hiszen lám, ez a kis seggdugasz királylány, aki csak a jó ég tudja hogyan kaparintotta meg a Nagypecsétet ami most is ott lóg a nyakában, még anyját is hogy kioktatta, hát akkor jó lesz vigyázni!

Pedig nehéz volt megállni szó nélkül ezt az ebédet! Mert szenvedésüket nemcsak a hitvány katonai koszt okozta, de az is hogy bezzeg a királyi család felől nagyon is étvágycsináló, ínycsiklandozó illatok kúsztak a légen át feléjük, orrukat ingerelendő!

Cielítán azonban nem látszott semmi vágyakozás hogy azt egye amit például húgai, komoran, szinte elszántan falta be amit a főszakács elébetálalt. Nem úgy nézett ki mint aki hirtelen meggondolja magát és maga is pecsenyét kér.

A vendégsereg több mint fele úgy döntött, hogy még aznap hazautazik. Hiszen miért is maradna? A palotában úgysem történik soha semmi érdekes!

Voltak persze számosan akik ezt nem tehették meg, nem lévén még önálló birtokuk, vagy volt ugyan, de munkájuk a palotához kötötte őket. Ezek nem épp örömmel, inkább mély elkeseredéssel gondoltak az eljövendő ebédek végeláthatatlan sorozatára.

Az ebéd végeztével Cielíta felállt, s egyetlen búcsúzó szó nélkül elhagyta az ebédlőt. Szobája előtt intett két hű katonájának.

—Jöjjetek, elkísértek! - azzal csak úgy szépen gyalogosan kiballagott a városba. Ám alig csukódott be mögötte a palota kapuja, máris ezt kérdezte tőlük:

—Ismertek olyan katonát vagy testőrt, akit öregsége vagy sebesülése miatt nem alkalmazott már tovább apám vagy az előző király, és most nélkülözni kénytelen?

—Persze, nem is egyet, úrnőm! - bólogattak mindketten.

—Vezessetek hozzá!

—Erre gyere akkor felséges úrnőm! - intett Juxur. —Itt koldul az egyik is nem messze ide, a templomnál! - és már vezette is. A katonák között mindig élt egy bizonyos minimális bajtársbecsület, s most örvendett hogy a királylánynak eszébe jutott hogy jótékonykodjon egy szegény sorsú „szakmabelin”. Homályosan valami olyan misztikus gondolat élt Juxurban, de Zsárban is, hogy ha most efféle jótékonykodáshoz segítik hozzá Cielítát, akkor vénségükre valaki talán rajtuk is fog jótékonykodni, isten kegyelméből.

Így aztán elindultak hogy Cielítát odavezessék a templom lépcsőjénél ülő rengeteg koldushoz. Ám alig indultak meg, valaki hirtelen így szólt:

—Bocsáss meg egy pillanatra, felséges királylány!

Cielíta odanézett ki szól hozzá, és hát legnagyobb csodálkozására a minapi kapzsi kereskedő, a céllövölde-tulajdonos volt az!

—Mit akarsz? - kérdezte megtorpanva.

A kereskedő földig hajolt előtte.

—Bocsásd meg kérlek az alkalmatlankodásomat fényességes királylány, csak szeretnék a bocsánatodért esdekelni tegnapi ingerült, igazságtalan és meggondolatlan szavaim miatt!

—Jól van, megbocsátok! Engedj utamra!

A kereskedő ismét mélyen meghajolt.

—Kérlek bocsáss meg nekem, de nem csak emiatt várakoztam reád, hátha abban a szerencsében lesz részem, hogy kijössz ismét és megpillanthatlak! Valójában szeretnék a szolgálatodba állni is!

Cielíta elkacagta magát.

—Tréfálsz vagy gúnyolódol velem?! Ugyan mire tudnálak én alkalmazni téged, te felfuvalkodott, pökhendi, kövér kapzsi vénség?!

A kereskedő most már harmadszor hajolt meg.

—Majdnem minden szavad maga az igazság, úrnőm!

—Nemcsak majdnem, de mindegyik, kivétel nélkül!

Erre a kereskedő negyedszerre is mélyen meghajolt.

—Esdeklem légy elnéző irántam, de mégsem! Igaz hogy kapzsi vagyok, például, de az már nem hogy vén lennék! Alig vagyok középkorú! Talán jóapád, a felséges király is idősebb nálam! És tegnap szinte teljes vagyonomat elveszítettem miattad!

—Na és? Mi közöm hozzá?! Minden szabályosan történt, méghozzá a te szabályaid szerint, e szabályokat tehát te szabtad, és én a legmesszebbmenőkig alkalmazkodtam hozzájuk! Na kotródj innen, mert a testőreimmel dobatlak félre, de előbb meg is csapatlak!

Zsár és Juxur azonnal közelebb léptek a kereskedőhöz.

—Nagyon szépen kérlek úrnőm, fogadj szolgalatpdba!

—Miből gondolod hogy nekem kellenek egyáltalán szolgák?

—De felséges úrnőm, hiszen az egész város arról beszél már, hogy valamennyi udvarhölgyedet elzavartad magad mellől!

—Igazán? Hm! Akkor ugyancsak gyorsan dolgozott az írnokom, hiszen mindezt csak ma délelőtt rendeltem el! És már az egész város erről beszél? Ejnye! De gyors az emberek nyelve!

—Hasznodra tudnék lenni, királynőm! - hullott térdre a kereskedő.

—Nem vagyok királynő!

—Nem, nem, de az leszel, nem is kétséges! A te ragyogó képességeiddel…! És én hasznodra lehetek, meglásd! Dicsőséges hercegnőm, minden vagyonom odalett, és belátom hogy kapzsiságom jogos büntetését kaptam, s volna is talán annyi pénzem hogy újrakezdjek mindent, de csak kicsiben, szerény méretekben, és az nagy fáradság, kockázatos is, és ezt nem akarom! De melletted biztos a siker útja, s hidd meg nem leszek gőgös, tudni fogom hogy hol a helyem, és becsületesen szolgállak majd, megígérem!

—Mintha bízhatnék az ígéreteidben!

Erre azonban már nem hajolt meg a kereskedő, hanem felegyenesedett és Cielíta szemébe nézett.

—Igenis bízhatsz bennük! Jobban mint azokéban, akik körülhízelegnek!

—Te talán nem azt teszed épp most?

—Nem! Én érdekől akarlak szolgalni.

Cielita szeme hirtelen figyelmessé vált.

—Tehát fizetséget vársz el.

—Igen, de egészen keveset! Eleinte legalábbis. Beérem azzal ha mindig annak megfelelően jutalmazol meg, amit éppen tennem sikerült teérted! Én arra gondoltam - folytatta a kereskedő – hogy egy királylány nem lehet meg szolgálók nélkül! Nem tudom hogy a régieket miért küldte el, de hamarosan kellenek helyettük újak, az biztos! És én értek a pénzhez, a gazdasághoz, hasznos tudok lenni a számodra.

S a kereskedo arra vetemedett hogy nagy ravaszul hunyorítson is egyet.

—Efféle nagytakarítások a palotákban olyankor szoktak történni, ha egy uralkodó helyébe új állt, vagy épp arra készül valaki! S azt is hallottam, hogy új címet kaptál: te vagy a Felséges Őrző, a Birodalom Első Szolgája! No hát, ez igazán nem semmi! Ha én téged szolgállak, az első szolgát, akkor én leszek a Birodalom Második Szolgája!

—Soha nem kapsz efféle címet!

—Nem baj! Engem nem a cím érdekel, hanem a pénz! Mert nem tudom ugyan hogy mire készülsz, Felséges Őrző, de erős a gyanúm hogy furcsa dolgokra! És azt bebizonyítottad nekem tegnap igen alaposan, hogy nagy a te hatalmad! Én bízom benned! Most az elején akarok melléd állni, már most az elején, s bízom benne hogy amikor hírneved üstökösként száll majd fel az égre, akkor kicsiny szikraként én is a fénycsóvádban tündökölhetek!

—Beszélni szépen tudsz, azt látom! - nevetett Cielíta. —Többé tehát nem tartasz már törpe boszorkánynak?

—Dehogynem! - válaszolt váratlanul a kereskedő. Még bólintott is hozzá! Azután így folytatta:

—Az vagy, hisz kicsi vagy, és aki nem boszorkány, nem is tudta volna véghezvinni azt, amit te! De az mindegy hogy én mit gondolok. Természetesen senki előtt nem foglak annak nevezni. De hogy mit gondolok, most bevallottam neked, hogy lásd, nem hazudok előtted!

—És ha most e szavaidért felnégyeltetlek?

—Kockáztattam. - vont vállat a kereskedő. —A vagyonom úgyis semmivé lett. Az emberek ilyenkor szoktak kockáztatni. De én bízom a bölcsességedben! S a bölcsek megbecsülik az okos embereket, márpedig én az vagyok, ha nem is olyan okos mint te, az egész céllövöldét én találtam ki, előttem senki nem próbált meg így keresni pénzt!

—Hm! De hát nekem nem kellenek olyanok, akik csak a pénzt szeretik!

—Egyrészt nem csak azt szeretem, én a munkát is élvezem. Ami viszont a pénzt illeti, gondolj csak bele Felséges Őrző, most a pénz világa jön el! Már régóta itt kopog a változás szele az ablakunkon! A nemes nagyurak világának hamarosan vége. Most még nagyok, hatalmasak, de kétszáz esztendő sem telik el, s megváltozik minden! Már most számos kereskedő gazdagabb, mint nemegy földesúr! Gyakran kérnek pénzt kölcsön tőlünk, kereskedőktől, vagy épp uzsorásoktól, olyan igaz ez mint hogy Csubucsár a nevem! Hamarosan nem számít hogy ki nemes és ki nem, egyedül az, hogy mennyi pénze van! Ez mindenképpen így lett volna, de most annyi időt sem kell várni rá, hiszen óriási kiváltságokat adtál a városoknak!

—Hát erről is tudsz?! - ámult el Cielíta.

—Miért ne tudnék róla, ha egyszer erről is beszél már az egész város! Szinte mindenki meg van bolondulva, ugrándoznak, örvendeznek, beszélgetnek erről, a Városi Tanács pedig bezárkózott a bíró házába és törik a fejüket, hogy miként éljenek ezzel a váratlan égi adománnyal!

—Lám csak, érdemes volt megvernem az írnokot, milyen gyorsan dolgozik! Gondolom, amint elkészült egy levéllel, küldi máris! - fordult Cielíta a katonák felé. —Remélem nektek is hasznotokra válik, hogy elgyepáltalak benneteket!

Zsár és Juxur csak lehajtották a fejüket és egy szót sem szóltak.

—Ha olyan világot akarsz ahol a pénz az úr, ahol aranyak uralkodnak urak helyett, akkor épp reám van szükséged: olyan emberre, aki az aranyat tiszteli és nem az urakat! - győzködte tovább Csubucsár.

—Ez nem így van! Mert te annak szolgálsz, aki több aranyat fizet neked, s így könnyedén elárulnál!

—Nem így van! Még akkor sem árulnálak el, ha most valaki tízszer annyit fizetne mint egész korábbi vagyonom volt, mert bízom benne hogy fényes pálya előtt állsz, melynek még csupán elejét tapodod! Tudom hogy egyszer királynő leszel!

—Elhallgass! Apám még él és uralkodik! Ő a király!

—Megint csak kétharmadrészt mondtál igazat! Pindamian él, ő a király is, de nem uralkodik! Te uralkodol!

—Amíg ő úgy látja jónak!

—Erről hadd ne mondjak véleményt! - legyintett nagyvonalúan a kereskedő. —Még kutatni sem akarom hogy mik a céljaid, te vagy az úrnő, elismerem hogy okosabb vagy nálam! De mindenképp a pénz világa jött volna el hamarosan, s most neked hála még előbb jön el, s én mindig a pénzt szolgáltam, s meghajoltam a hatalmasok előtt! Most te vagy a pénz és a hatalom! Szólj hát, mit tegyek érted?

Cielíta mélyet lélegzett.

—Hát jó! Erkölcsileg ugyan eléggé hitványnak tartalak, de talán nem vagy a legrosszabbak közül való! Az pedig biztos hogy van sütnivalód! Teszek veled egy próbát!

—Állok elébe úrnőm!

—Nem úrnőm! Felséges Őrző! Na de mindegy is, jól figyelj! Nehéz munka lesz! Először is, derítsd ki, hogy kik voltak itt Szüprimában és a környékén húsz évvel ezelőtt olyan személyek, akik foglalkoztak méregkeveréssel is! Olyanokra gondolok, akik jól értették ezt az ocsmány szakmát!

—Húsz évvel ezelőtt? Nem most?

—Úgy van! Nem most, hanem húsz évvel ezelőtt! Tudni akarom, él-e még közülük valaki!

—De Felséges Őrző, ha neked méreg kell, szerzek én magam is…

—Elég! Nem a te dolgod hogy gondolkodj! Nem azt mondtam hogy méreg kell, csak azt, hogy ezt derítsd ki! Világos?!

—Igen! Természetesen! Bocsáss meg!

—Tudni akarom, hogy él-e még közülük valaki, akkor is, ha már nem foglalkozik ilyesmivel! Aztán még valami! Derítsd ki, hol lakik az a fiú, akit tegnap be akartál csapni, pedig jól nyilazott! Tudni akarom a nevét is!

—Ó, hiszen őt már ma be tudom mutatni neked! Természetesen mindenki erről az eseményről beszélt, fülembe súgták kéretlenül is a nevét! Úgy hívják hogy Mudar, és nem messze ide lakik! Mindent a fülembe súgtak, sőt sokszor nevetve mondták a képembe! Igazán részletesen beszámolhatok neked róla, királynőm!

—Felséges Őrző! Azt meg ne halljam hogy királynő! Legalábbis egyelőre…

—Parancsodra, Felséges Őrző! Ez a Mudar tehát egy Gürcüj nevű katona fia, de a katona meghalt, mindenesetre nem tért vissza egy csatából amit felséges apád vívott egy lázadó földesúr ellen! A csatát apád megnyerte, de Gürcüj úgy tűnik ottveszett. Mindez nyolc éve volt. Anyja Zsína, és él egy nővére is, aki három évvel idősebb mint ő, úgy hívják hogy Dibrilla. De béna a szerencsétlen! Csak a kezeit képes mozgatni, lábait nem! Pedig nem volt mindig béna, de hát… Bár azt hiszem ez nem is érdekel téged…

—Dehogynem! Megparancsolom hogy folytasd!

—Ahogy kívánod! Tehát miután Gürcüj ottveszett, nagy nyomorba zuhantak. Zsína ekkor szövéssel kezdett el foglalkozni hogy éhen ne haljanak, de ez nem tetszett a helybeli szövőcéhnek, hiszen Zsína nem volt tagja a céhnek, ráadásul szépen is dolgozott és sokan vásároltak nála szívesen. Figyelmeztették hogy hagyja abba, de ezt nem tette, gondolom azért mert másképp éhenhalt volna. Ekkor a szövők legényei egy éjszaka felkeresték, és mindenkit jól összevertek náluk, Zsínát elsősorban, de Mudart és Dibrillát is. És valamelyik olyan szerencsétlenül ütötte meg a leányt, hogy eltört a gerince és megnyomorodott.

—Borzalmas! - suttogta Cielíta.

—Hja kérem, rontotta az üzletüket! - vont vállat Csubucsár. —Ilyen a pénz világa!

—Ne filozofálj! Mondd inkább hogy miből élnek!

—Sikerült a legényeknek ráijeszteni Zsínára! Abbahagyta a szövést, és azóta a testéből él.

—Ringyó lett?! - kérdezte sápadtan Cielíta.

—Hát valamiből muszáj megélnie, nem? - vonogatta a vállát továbbra is Csubucsár. —Hiába tudott szépen szőni, ha nem engedték neki!

—Ez nem a pénz világa! - kiáltotta felháborodottan Cielíta. —Én nem ilyen világot akarok teremteni! Ez az erőszak világa! - azzal megfordult, és visszarohant a palotába. Zsár és Juxur követte. Csubucsár kereskedő természetesen nyugodtan mosolyogva állt a helyén. Az életére le merte volna fogadni hogy a királylány még aznap kijön a palotából, és szüksége lesz rá. Egészen biztosra vette hogy meg akarja látogatni Mudar családját, és akkor bizony jól jön majd neki Csubucsár szolgálata, hogy elvezesse hozzá!

Így hát várakozott. A méregkeverők összeírása várhat. Ha húsz évig ráértek, igazán várhatnak még pár órát, akár egy napot is!

Cielíta pedig végigviharzott a palotán, a szobájához rohant, de még előbb így fordult Juxurhoz:

—Azonnal hozass elém egy írnokot! Jó lesz az aki délelőtt itt írt nálam! De azonnal! Vágtasson mint egy paripa!

Nosza, Juxurnak sem kellett több! Nyakába szedte a lábát, és rohant hogy a kardja csak úgy csörgött a hüvelyében. Látta hogy a kereskedőtől hallott történet mélyen feldúlta a királylány lelkét.

Igazából alig ült le az asztal mellé Cielíta, máris az ajtóban állt az írnok. Amint meglátta hogy Juxur fut az írnokok szobája felé, máris eléje sietett. Kezdte sejteni hogy megint érte jönnek. Juxur nem is szólt hozzá, csak intett, és rohanni kezdett visszafelé. Ő természetesen követte. Kezdte megszokni hogy Cielítához mindig rohanvást kell érkeznie. Most meg sem várta hogy a királylány utasítsa, rögvest az asztal túloldalához telepedett, maga elé tette a papírt, irónt, és így szólt:

—Készen állok, Felséges Őrző!

—Helyes! Írjad akkor!

A Birodalom Első Szolgája nevében!

—Ezennel elrendelem hogy Laenorban, egész birodalmunkban tehát, valamennyi szigeten, városban és faluban, mindenhol minden céh azonnali hatállyal feloszlattassék! Úgy találom ugyanis, hogy a céhek működése fékezi a haladást, és megakadályozzák hogy tehetséges emberek azzal keressék kenyerüket, amihez értenek! Arra pedig hogy aki valamely ipart űz, megfelelő minőségű portékát állítson elő, arra ezentúl a Városi Tanács ügyeljen, e Tanácsoknak megengedem hogy erre a célra külön testületet hozzanak létre, ha úgy látják jónak! Elrendelem, hogy ezentúl bárki bármiféle törvényes foglalkozást űzhet, azt neki senki meg nem tilthatja, de hogy miből él, azt jelenteni köteles a Városi Tanácsnak, hogy az az illendő adót kiszabhassa rá! A Városi Tanácsnak nincsen joga megtiltani hogy valaki valamely foglalkozást űzzön, csak az adó kivetésére van joga, s a minőség ellenőrzésére! Az adott foglalkozásra kirovandó adó mértékét a Városi Tanács határozhatja meg, de az nem lehet különböző az egyes személyeket illetően, legfeljebb az egyes foglalkozási ágakra nézve lehet különböző! Az például megengedett hát, hogy egy csizmadia ne annyi adót fizessen mint mondjuk egy aranymíves, de az egyik csizmadia ugyanannyi adót kell fizessen mint a másik csizmadia! A rossz minőségű termékekre azonban jogosult a nemes Város büntetőadót kivetni! E törvény a mai naptól érvényes!

—Természetesen ezt is valamennyi városnak meg kell küldened, sőt a falvakban is ki kell hirdessék! Szüprima város elöljáróihoz még ma jusson el! - utasította írnokát Cielíta. Az írnok arca elsavanyodott. Városból is volt vagy kétszáz Laenorban, de faluból kétezer is. És még a korábbi munkákkal sem végzett. Ez azonban Cielítának is eszébe jutott.

—Nem fogod győzni egyedül! Hány írnok van a palotában?

—Velem együtt tizenheten vagyunk, Felséges Őrző!

—Jó! Nos, akkor a mellettem levő szobát ürítsétek ki, úgyis egyik udvarhölgyem lakott benne de hát azt már délelőtt elküldtem, tehát rendezzétek be magatoknak ahogyan akarjátok, az lesz ezentúl a Birodalmi Kancellária! Egyben úgy döntöttem, hogy a főírnok mától te leszel! S mert a régi főirnokban nem bízom meg, hiszen tisztségét vesztette, el van bocsátva! De nem is! Ő maradjon meg apám szolgálatában, hátha a király is akar íratni valamit, ha mást nem hát kottát! A többi írnok azonban engem szolgál, s te vagy a vezetőjük, a főírnok, a te felelősséged mindegyikük irányítása! Oszd szét a munkát! Ha éjfélig valamennyi törvényemet leírjátok és elkülditek mindenkinek akit illet, kapsz öt aranyat jutalmul, s a fizetésed másfélszer akkora lesz mint a jelenlegi főírnoké! Ha nem, akkor huszonötöt kapsz, de nem aranyat hanem botütést! - azzal megfordult és elhagyta a szobáját.

—És most gyerünk, azonnal Mudarékhoz megyek! Aztán majd teszünk róla hogy egy kissé a szövőcéh legényeinek a körmére nézzek! - füstölgött hangosan. —Jöjjetek már! - intett testőreinek. Azok jöttek is, de Cielíta mérhetetlenül dühös volt, és bár kicsi volt, valahogy mégis sikerült hosszúakat lépnie, s hozzá gyorsan, így Zsár és Juxur szinte úgy rohant a nyomában mintha gazdáját kísérő kutyák volnának.

Az írnok arca pedig mosolyra derült. Nem is rossz dolog a királylányt szolgálni! Keménykezű a kicsike, de íme, főírnok lett, amire másképp még évekig nem lett volna semmi esélye! És milyen váratlanul! Ó, ezért akár naponta elvisel egynéhány pofont! Azonnal el is sietett hogy intézkedjék. Mire a királylány visszatér, már itt kell lenniük a szomszéd szobában, és lázasan serénykedniük kell!

—Ó, a drága jó királylány! - kiáltotta, és amilyen rossz véleménnyel volt eddig Cielítáról, annyira a szívébe zárta egyetlen pillanat alatt.

Csubucsár hite tökéletesen beigazolódott. Cielíta valóban kilépett újra a kapun, méghozzá nem is sok idő múlva.

—Vezess! - parancsolta. Csubucsár meg sem kérdezte hová, tudta anélkül is.

* * *

Nagy volt az öröm Mudaréknál, amikor a fiú megjött, három roskadásig megrakott hordár kíséretében! Édesanyja, Zsína azt sem tudta hihet-e a szemének!

—Hol szerezted mindezt, fiam?! - kérdezte azonnal köszöntés helyett.

És erre Mudar elmesélte a céllövöldénél esett kalandját. Nem hallgatta el hogy kiváló íjásztudománya ellenére is elveszítette volna anyja nehezen összespórolt pénzét, ha Cielíta királylány segítségére nem siet a maga varázslatos módján.

—Nekem csak a kard meg a páncél kell, anyám! A többi mind a tietek! A tied és a nővéremé! - nézett szeretettel az ágyban fekvő Dibrillára. —Látod, van itt sok szép nyaklánc, ruha, meg minden egyéb is! Még élelem is!

—Felesleges nekem nyaklánc, attól úgysem leszek egészséges! - sóhajtott Dibrilla. —De a te boldogságodnak azért örülök!

—Azt remélem találkozom még a királylánnyal, mert úgy meglepődtem amikor mindent nekem adott, hogy még megköszönni is elfelejtettem, meg ő is gyorsan otthagyta a piacteret! - csóválta a fejét Mudar. —Talán el kellene adni ezek nagyrészét, s a pénzből sikerülne engedélyt kiváltani a szövőcéhnél, s akkor megint szőhetnél, anyám! Mégiscsak nagyobb méltóságod lenne mint így, most alig áll velünk szóba valaki a vendégeiden kívül, azok is hogy beszélnek!

—Nem, fiam! - rázta meg a fejét anyja. —Most már bármit tegyek is, jóhírünk odavan! S azokkal a mocskokkal én többé soha nem beszélek! Ők tették nyomorékká Dibrillát is! Nem! De az lehet hogy eladjuk mindezt, ám akkor nem is maradunk itt, elköltözünk valahová! De most ne is törődjünk ezzel egyelőre! Aludjunk! Holnap úgyis nagy napunk lesz, nővéred nagykorúságának napja, illő megünnepelni! A sors váratlan ajándékaként méltó ünnepséget rendezhetünk neki! Lesz finom lakoma, új ruhába is öltözhet, egészen úgy ünnepelhet mint a tisztes mesteremberek leányai!

Lázas tervezgetéssel telt el a nap hátralevő része, sőt az éjszaka nagyrésze is, mert sokáig nem bírtak aludni, azon gondolkodtak, mihez kezdjenek a váratlanul nyakukba szakadt jóléttel.

—Mégsem lesz szép az az ünnepség! - sóhajtott Dibrilla. —Hiszen magunkban kell ünnepelni! Senki nem jön el majd hozzánk hogy megossza velünk örömünket! Nincs egyetlen barátnőm sem… mind elhagyott azután…

—Ne törődj velük! - vígasztalta anyja. —Hamarosan vége a rossz időknek! Most már lesz egy kis pénzünk, öcsédnek is van vitézi felszerelése, most már talán szolgálatot is talál valahol, s akkor haza is adhat pénzt, jobban élünk majd, meglásd!

—Talán úgy lesz! Reménykedjünk! - mondta Dibrilla, azzal elfújta az ágya melletti gyertyát, s a kis kunyhó sötétbe borult. Aludni tértek.

*

Ahogy közeledtek az özvegyasszony kunyhója felé, Cielíta így szólt Zsárhoz és Juxurhoz:

—Aztán remélem maradt még bennetek egy csöpp férfiasság!

—Hogy érted ezt felséges úrnőnk? - kérdezte Juxur.

—Pontosan úgy, ahogyan azt valamelyik cimborátok értené! Képesek vagytok még kezdeni valamit egy nővel, ugye?!

—Természetesen! - és Juxur csodálkozva pillantott Cielítára.

—Ne bámulj már így rám, mert mindjárt rámjön a röhögés ha a képedbe pillantok! Eszemben sincs ágyba bújni bármelyiktekkel is! Hanem figyeljetek csak ide! Ez a Zsína épp olyanforma korú lehet mint ti! És nem lehet ronda nő, hiszen volt férje, még ha nyolc esztendővel ezelőtt is, sőt még most is ki kell néznie valahogy, hiszen tudjuk hogy mivel keresi a kenyerét! Ez ugyan nem szerezhet neki megbecsülést, és tudom azt is hogy egyiktek sem efféle nőre vágyott… de hát végülis nem tehet róla, belekényszerítették ebbe az ocsmányságba! Tehát arra gondoltam, hogy ti még legényemberek vagytok, holott alaposan itt volna már az ideje hogy megnősüljetek! Amelyiktek feleségül veszi Zsínát, az jól jár, mert megígérem hogy az esküvőn kétszáz csengő aranyat kap tőlem jegyajándékul!

Erre aztán elámult a két testőr! Tanácstalanul pillantgattak hol egymásra, hol Cielítára, majd Zsár szólalt meg:

—És melyikünk vegye feleségül?

—Mit tudom én! Nem is érdekel, melyiktek! És nehogy azt higgyétek hogy kötelező! Ezt csak úgy mondtam, hogy ez egy lehetőség, fiaim, amelyikőtök akarja, élhet vele! Udvaroljatok neki, csábítsátok el, aztán nekem ráértek akkor szólni ha jön a lakodalom! Én megtartom az ígéreteimet! De figyelmeztetlek benneteket, el ne áruljátok neki a kétszáz aranyat! Élete végéig nem szabad megtudni hogy erről előre szóltam, hadd élvezze hogy belészerelmesedtetek! Ha eljár a pofátok, röpültök a palotából, méghozzá úgy, mint az asztal! Emlékeztek még rá?!

A katonák buzgón bólogattak.

—És elvárom hogy a leendő férj jól bánjék az asszonyával! Ez életre szóló döntés, úgy gondolkozzatok!

—Ha csak nem lesz olyan ronda mint egy tengeri szörny, én benne vagyok! - sietett a válasszal Zsár.

—Még mit nem! Úgyis engem választ majd, én vagyok a magasabbik! - torkolta le Juxur.

—De én vagyok az okosabb! És az idősebb is! Mit akarsz te a magad huszonnyolc évével!

—Na vajon mit?! Legfeljebb tíz évvel lehet idősebb nálam, nem olyan sok az! Biztos hogy a fiatalabbikat választja!

—Engem, az idősebbet és bölcsebbet!

—Hogyisne! Neked csak a kétszáz arany kell!

—Miért, neked nem? Hiszen még nem is láttad!

—Elég legyen ebből! Ha mégegyszer meghallom hogy az aranyakat emlegetitek, visszavonom az ajánlatomat! Gondolni gondolhattok rá, de ki ne mondjátok! És nem tűröm hogy veszekedjetek, bolondok! A nőnek tegyétek a szépet, ott versenyezzetek, nem egymás között szavakkal! És majd Zsína választ! Mindig a nő választ! És most csönd legyen!

Épp ideje is volt hogy befejezzék a vitát, mert Csubucsár szólt, hogy már látja a kunyhót.

Nem volt nagy épület, mindössze két szobája volt: egyikben lakott Zsína, és itt fogadta a látogatóit is, a másikban pedig Dibrilla és Mudar aludt.

—Úgy látom épp nagy ünnepre érkeztünk! - szólt Cielíta, rápillantva a kunyhó bejáratára.

Arra egy kis játékbaba volt kiakasztva. Abban az időben ugyanis az a szokás dívott Laenorban, hogy ha egy leány nagykorúságába lép, születésnapi ünnepséget rendez, s ezen szétosztogatja a környékbeli gyerkőcöknek gyerekkori játékait, elsősorban babáit, ezzel jelezve hogy ő már nem gyermek többé, s hamarosan igazi babákkal fog foglalkozni játékbabák helyett. S hogy minden arrajáró tudja hogy miféle ünnepségről van szó, a kapura vagy ajtóra is egy babát akasztanak ki ilyenkor.

Hanem ahhoz képest, milyen fontos ünnep ez egy leány életében - hiszen életében csak egyszer lesz nagykorú mindenki! - szokatlanul csöndes volt a kis házikó. Pedig már délután volt, s az efféle ünnepség hagyomány szerint reggeltől késő éjszakáig szokott tartani, majdnem olyan fontos lévén mint egy lakodalom. Hiszen e naptól kezdve lehetett udvarolni a leánynak!

Cielíta megtorpant.

—Nem lehet sok barátjuk!

—Nem hiszem hogy volna egy is! - vélekedett Csubucsár. —Hiszen senki nő nem barátkozik szívesen… efféle nővel! Akkor őt is olyannak tartanák! És a férfiaknak is csak akkor kell az ilyen, ha épp arra fáj a foguk!

—Nem a foguk, egészen másvalamilyük! - javította ki a királylány.

—No igen, valóban, de azt nem illik megnevezni! Az meg egészen nyilvánvaló, hogy a gyermekeit mindenki eltiltja tőlük!

—Értem! Igen, ez biztos így van! Nos, akkor azt hiszem jobb ha te most elmégy, Csubucsár! Nem hiszem hogy jó szívvel látnának itt téged, s különben is dolgod van! Ha megtudtad ami érdekel, keress meg a palotában – be fognak engedni, erről gondoskodom!

Csubucsár mélyen meghajolt és távozott, Cielíta pedig így szólt a katonákhoz:

—Mi pedig kerüljünk beljebb! Remélem szívesen látnak bennünket!

Zsína házacskájában nem volt odabent különösebb jókedv. Igaz, még tartott az előző napi váratlan nyeremény fölött érzett öröm, de ez inkább csak Zsínának és leginkább természetesen Mudarnak hozott jó hangulatot. Maga az ünnepelt, Dibrilla, sajnos mélységesen szomorkodott.

—Már délután van, és még mindig nem jött hozzánk senki! Pedig születésnapom van, s abból sem akármilyen! Mától vagyok nagykorú!

—Épp azért nem jönnek! - magyarázta anyja. —Bármi más nap lenne, csak betoppanna ide valaki, hogy megérdeklődje mire vélje hogy tegnap három roskadásig pakolt hordárral jött haza a fiam, de most nem jönnek mégsem, hiába kíváncsiak, mert akkor olybá tűnne hogy a születésnapodra jöttek és a barátaink! De ne is szomorkodj, hamarosan elköltözünk, örülj inkább ennek a vagyonnak amit kaptunk!

—Nem vagyon ez, anyám, ne túlozz!

—Mégis jobban fogunk élni!

—De egészséges mégsem leszek!

—Majd hívunk hozzád okos doktorokat, most már lesz rá pénzünk…

—Nem! Ne is ámíts ilyesmivel! Fölösleges kuruzslókra kidobni a pénzt! Rajtam nem segít már senki! Akinek eltört a gerince, soha nem gyógyul meg! Te is tudod! És senki nem kíváncsi ránk! Senkit nem érdekel, élünk-e vagy halunk! Senki nem jön hozzám!

—De húgocskám, ne sírj! - ölelte át Mudar, holott nem is a húga volt hanem három évvel idősebb nővére, de így kedvesebben lehetett szólni hozzá. —Most már minden jó lesz, meglásd! Akár azonnal elmegyek szolgálatot keresni!

—Nem! Legalább te legyél velem ma! Egy napot még várhatsz!

És ekkor hirtelen felhangzott az ajtó felől a hagyományos köszöntés:

—Szívesen látják-e a vendéget az ünneplő házban?

Dibrilla egy pillanatig szólni sem bírt a meglepetéstől, el sem hitte hogy valóban jött hozzá valaki, majd arca földerült, és gyorsan, nehogy meggondolja magát a vendég, azt híve hogy nem fogadják, így kiáltott:

—Lépj be hozzánk drága vendég, oszd meg örömünket!

Csak azt nem tudta, ki jöhet hozzájuk. A hang nem volt ismerős.

S ekkor belépett a kunyhóba Cielíta, mögötte pedig Zsár és Juxur. Az ajtóban megálltak és körülnéztek. Cielíta jól megnézte Zsínát, Mudart és az ágyban fekvő Dibrillát is. Ugyanígy nézett végig a kunyhó lakóin Zsár és Juxur is, de ők a legnagyobb figyelmet természetesen Zsínának szentelték. És amit láttak, az mindkettőjüket a legnagyobb megelégedéssel töltötte el.

Igaz, Zsína nem volt már éppen fiatal nő, alaposan túl volt első ifjúságán, hiszen két gyereket is szült. De fiatalon szülte őket: Dibrillát tizenkilenc esztendősen. Most tehát harminchét esztendős volt, a negyvenkét éves Zsárhoz képest tehát még így is fiatal, s Juxurhoz sem volt túl öreg.

És szép. Kifejezetten szép. Cielíta csodálkozott is, hogy ha már nem engedték szövéssel foglalkozni, miért nem ment inkább férjhez újra egy ilyen szép nő, ahelyett, hogy olyannak állt be. De azután eszébe jutott, hogy a máig erősen élő hagyomány szerint özvegyasszonyt általában véve is nem szívesen vesznek feleségül a férfiak, különösen nem a férje halálától számított három éven belül, a babona szerint ugyanis aki ilyet tesz, és nem várja ki a gyász három esztendejét, az maga is osztozik az előző férj sorsában. Az pedig nyilvánvaló, hogy szerencsétlen Zsína nem várhatott három évig kérőre, mert addig simán éhenhalt volna!

Pedig szép nő volt, Cielíta irigykedve gondolt arra, hogy ez a nő majdnem kétszer olyan idős mint ő, s mégis, ő Cielíta feleannyira sem szép!

Mindenesetre látnivaló volt hogy két testőrét egészen lenyűgözte az özvegy. Pillantásukat megfigyelve Cielíta úgy vélte, nemhogy kétszáz, de akár három aranyért is feleségül vennék Zsínát, ha pedig a szerencsétlen nő nem éppen pontosan azt a foglalkozást lenne kénytelen űzni, még ők fizetnének neki, csak hogy feleségül menjen hozzájuk!

S az is látszott a nőn, hogy korábban még szebb lehetett. Mert azért egy-két enyhe ráncot már fölvésett homlokára undorító mestersége.

Ám most mosolygott, és mert nem lett volna illendő hogy vendégei kilétét tudakolja, rögtön elébük sietett, és a szoba közepén álló, nagy, fából ácsolt asztalhoz akarta vezetni őket, ahová már többfajta étel is ki volt készítve.

S ekkor, még mielőtt a vendégek bemutatkozhattak volna, Mudar hirtelen felismerte a királylányt, s térdre hullott Cielíta előtt.

—Üdvözöllek házunkban, felséges királylány! A megtiszteltetés amiben részeltettél, bearanyozza egész életemet!

—Maga a királylány?! - kiáltotta sápadtan Zsína, és maga is fia mellé ugrott, és térdre hullott.

Cielíta azonban nem hagyta sokáig térdepelni.

—Állj fel! - parancsolta Mudarnak. —És állj fel te is! - szólt Zsínának, de neki már kezét is nyújtotta hogy segítsen föltápászkodnia, de Zsína azt nem merte elfogadni, anélkül kelt fel. Még tiltakozott is hangosan.

—Nem vagyok én méltó a kezedet megérinteni, be is szennyeznélek vele ha elfogadnám… nem tudod te, hogy milyen nő vagyok én…!

—Bolond beszéd! - csattant fel haragosan Cielíta. —Ne merészelj sértegetni! Vedd tudomásul, hogy én mindent tudok! Többet is mint sejtenéd! És minek nézel te engem, és minek képzeled magadat, mitől rejlik benned akkora gőg, hogy azt képzeled, képes vagy te beszennyezni engem az érintéseddel?! Én olyan magasan fölötte állok minden más laenorinak, hogy engem beszennyezni egyszerűen lehetetlen, ám akit én megérintek, az megtisztul érintésemtől!

—Igen, igen, természetesen… - motyogta zavartan Zsína, és a kezét tördelte.

—Akkor hát ezt tisztáztuk! - szólt Cielíta, azzal kézenfogta Zsínát, és az asztalhoz vezette. —Ülj le!

Zsína mégiscsak megremegett a királylány érintésétől.

—Micsoda megtiszteltetés, micsoda megtiszteltetés! - rebegte, és elsírta magát.

—Ebből elég legyen, mert megharagszom! Örvendeni jöttem ide nem sírást és kesergést hallgatni! Ünnep van e házban vagy temetés?!

—Nagy nap ez a mai, amikor az égi fény leszáll a porba, a földre, a sár lakói közé! - szólalt meg most Dibrilla. De ő legalább mosolygott.

—Nem is sejted, testvérkém, mennyire igazat mondtál! - pillantott rá Cielíta. —Éppen pontosan azt jelenti nevem Tlapantlua ősi nyelvén, hogy Égi Fény! - azzal hirtelen Kirtihez fordult gondolatban:

—Nagyon remélem hogy jól értesz a gyógyításhoz!

—Tiltakozom! Nem kényszeríthetsz ilyesmire! Tilos beavatkoznunk az emberek dolgába, sorsába és életébe!

—Mindjárt halálra kacagom magamat! Az hogy bennem vagy, nem beavatkozás, méghozzá akkora, hogy nagyobb sem lehet ennél?!

—Az más! Az a Mesterem parancsa!

—Ez meg, bocsáss meg, de az én parancsom! Nem bírom nézni a szenvedést! Ezennel föllázadok, Kirti! Vagy tedd meg amit mondok, vagy távozz belőlem! Ezt a leányt meg kell gyógyítanod! Nem érdemelte meg a sorsát! Különben is, én már sokat tettem azért hogy mestered akarata teljesüljön és a trónra kerüljek, most hát rajtad a sor megint! És ne feledd el, előre figyelmeztettelek hogy tudatosan építem önmagam legendáját! Egy bámulatos gyógyítás ennek csak a hasznára válhat!

—Gondolod hogy parancsnak engedelmeskednék?!

—Ha megsértettelek, hajlandó vagyok elnézést kérni! Szeretném ha jó barátnők maradnánk! De itt egy ártatlan leány életéről van szó, és ez nagyon mélyen megrázott! Meg az is amit az anyjával műveltek! Bizonyára ismered az érzéseimet, tudod hogy nem hazudok! Lehet hogy udvariatlan voltam veled, kérlek ne haragudj, de ragaszkodom a kívánságomhoz!

—Na és ha azt mondom hogy képtelen vagyok őt meggyógyítani?

—Akkor is ragaszkodom hozzá hogy meggyógyuljon! Ha máshogy nem, hát úgy, hogy elhagysz engem, s megmondod Badzsaháratának, hogy akkor jöjjön ő, ő már biztos képes meggyógyítani!

—És azt hiszed hogy el is jönne ide?!

—Ha fontos neki hogy mit érzek és mi van Laenorral, akkor igen! Különben sem értem, mire ez a nagy vita! Ha nem haboznál ölni értem és a hatalmam kedvéért, miért habozol gyógyítani?

—Nem mindegy hogy muszájból ölök, vagy nem muszájból gyógyítok!

—De ez is muszájból van, mert a lelkem nyugalmát adná vissza!

—Jó, jó, minek is vitatkozom!

—Hát fölösleges is! Eddig is jó döntéseket hoztam, ezután is azt teszem! Kérlek szépen! Nagyon kérlek! Vagy nem vagy képes meggyógyítani? Mert akkor hívd csak a mestert!

—Szerencséd van, nem kell hívnom! Korábban kivágták a fél vesémet amikor még nem voltam varázsló…

—Jóságos Úristen! Mit szenvedhettél!

—…ezért amikor varázsló lettem, első dolgom volt hogy nagyon alaposan tanulmányozzam épp a gyógyító varázslatokat, és visszavarázsoljam magamnak azt a vesét! Merem állítani, bár még csak második fokozatú varázsló vagyok, a gyógyításhoz értek úgy, mint egy legalább tizedik fokozatú, sőt annál is jobban!

—És mennyi időbe telik?

—Ennél a leánynál egyetlen pillanatba csak! Hiszen megvan minden testrésze, csak elszakadt a gerincagya, elég ha azt összeforrasztom! Ami persze az izmait illeti, azzal mit sem tehetek, eléggé elsorvadtak, igyekeznie kell majd hogy edzze magát, és az nem lesz könnyű! De mindenre kérlek ami szent, ne szervezz nekem gyógyítóünnepeket, királyi kézrátevéseket meg hasonlókat, nem vállalom, mert ilyen távolságra a testemtől ez nagyon kimerítő, ha most ezt a leányt meggyógyítom, ma már nem is nagyon leszek képes mást varázsolni neked!

—Ne viccelj! Nehezebb ez mint az asztal széttörése?

—Sokkal de sokkal nehezebb! Az idegrendszer nem tréfadolog! Ne vitázz olyasmiben amit nem értesz! Különben szerencséje a leánynak hogy éppen ez a baja, mert például levágott végtagot még saját testemben lakozva sem vagyok képes kinöveszteni másokon!

—Jó, jó, értem már! Készülj fel! És gondolj arra, te sem szeretnél így élni, ágyhoz kötötten egy életen át!

—Ez igaz!

—Kötelességed jót tenni ha tudsz! És ne törődj azzal hogy fáradt leszel, majd kialszod magadat!

—Lépj akkor közelebb hozzá! És szólj amikor a helyedbe léphetek!

Mindezen beszélgetés alatt Cielíta csak nézte merően Dibrillát, és tekintete valahová a távolba meredt. Meglehetősen ijesztő volt az arca. S mert sokáig tárgyalt Kirtivel, Dibrilla kissé meg is ijedt. Nem értette miért néz rá ilyen furcsán a királylány. Végül azt hitte megtalálta a magyarázatot. Megszólalt, épp akkor amikor Cielíta melléje lépett.

—Bocsáss meg hogy nem állok fel üdvözölni téged, felséges királylány! Boldog lennék ha megtehetném, hidd el, de nem tehetem, mert béna vagyok!

—Ez nem igaz! - mondta nyugodtan Cielíta.

—De igaz, igaz, kérlek hidd el! - és Zsína térdre hullott újra Cielíta előtt. —Hidd el, kérlek valóban béna! Nem udvariatlan, nem az, ő örülne a legjobban ha illően üdvözölhetne és hódolhatna előtted!

—Tudom hogy nem volt mindig béna, és tudom azt, hogy most sem béna! Nem tűröm hogy felséges személyem ne kapja meg az illő hódolatot bárkitől aki a pórnép tagja! - és mélyen Dibrilla szemébe nézett. —Parancsolom, hogy meghajolj előttem vagy legalábbis térdet hajts!

Mudar értetlenül nézte Cielítát. Az előbb olyan kedves volt! Mi történt vele? Elment az esze?! Hiszen a leggonoszabb urak sem szoktak ilyesmit követelni egy bénától! Nyilvánvaló hogy aki béna, az nem hajolhat meg!

—Értsd meg nagy jótevőnk, nővérem e parancsodat nem képes teljesíteni! Szeretné, de nem teheti! Lehetetlent kívánsz tőle!

—Márpedig én megkövetelem minden alattvalómtól, minden szolgámtól, hogy akaratomnak engedelmeskedjék, és a lehetetlent is tegye meg! Különben is, az én parancsomnak olyan ereje van, hogy csodákra képes! És gondoljatok arra, hogy a lehetetlent megpróbálni – az már nem lehetetlen! - azzal még közelebb lépett, kezét kinyújtotta, mutatóujja merően Dibrilla homlokára szegeződött, s így szólt:

—Én, Cielíta, a Birodalom Első Szolgája, a Felséges Őrző, megparancsolom neked, hogy kelj fel, és járj!

És ekkor eszébe jutott Mudarnak, miféle hihetetlen módon nyilazott Cielíta, még hátrafelé is, és így szólt könyörgően:

—Próbáld meg húgocskám, hátha sikerül! Nagy az ő hatalma!

—Igen, próbáld meg! - kérlelte az anyja is, bár ő nem is reménykedett a sikerben. S ekkor Cielíta minden eddiginél hangosabban csattant fel:

—Ostobák! Ne próbálja! Nekem nem próbák kellenek! Csinálja! Az én parancsaimat mindenkinek teljesítenie kell! Mindenkinek! Csinálja!

Azzal visszavonult és így szólt Kirtihez:

—Te következel!

Dibrilla egészen elkeseredett. Mi lesz velük ha még a királylány is megharagszik rá?! Teljesen elment az esze! Őrült! Képtelenség! Évek óta béna mindkét lába, sőt a dereka is! Micsoda kegyetlenség, azt mondani hogy az ő akaratát még a bénák is végre kell hajtsák!

De mert mindinkább elhatalmasodott rajta a rémület, mit tesz vele a királylány ha nem engedelmeskedik, így szólt:

—Értsd meg felséges királylány, béna vagyok!

Ekkor megszólalt Cielíta agyában Kirti:

—Megcsináltam! De hihetetlenül fáradt vagyok! Azt hiszem most mégis sikerül aludnom akkor is ha te ébren vagy!

—Jó éjszakát! - köszönt el tőle Cielíta. —És köszönöm!

Azzal nem is figyelve tovább Kirtire, egy mozdulattal lerántotta Dibrilláról a vékonyka lepedőt, amivel le volt takarva.

—Lássuk, valóban béna vagy-e! Nem tetszik nekem, kicsikém, hogy nem engedelmeskedel a parancsomnak! Te nem bízol bennem! Nem lesz ennek jó vége! - és nem is valami kíméletesen jól belecsípett Dibrilla talpába.

A fájdalom hatására természetesen ösztönösen elrántotta a lábát Dibrilla, s már azon is meglepődött hogy egyáltalán érzékeli a fájdalmat, hát még azon, hogy lába meghajolt térdben!

Lett is erre hangos az ámulat kiáltásaitól a kis kunyhó! Legjobban maga Dibrilla csodálkozott.

—De hát ez lehetetlen! Én béna vagyok!

Cielíta azonban nem is törődött vele. Intett kezével, és így szólt:

—Üljön asztalhoz mindenki! Együnk! - majd Dibrillához intézte szavait:

—Te csak akkor ehetsz velünk, ha magad is az asztalhoz ülsz, méghozzá segítség nélkül! Nem engedelmeskedtél a parancsomnak, és ezért haragszom rád! - azzal az asztalhoz ült, és mindenki leült mellé, nem mertek nem engedelmeskedni, ám minden szem Dibrilla felé fordult. Még a két katona, Zsár és Juxur is csodálkozva figyelték a jelenetet, mert az azért mégiscsak elképesztő volt, hogy Cielíta királylány egy bénát is meggyógyít!

És Dibrilla teste megrándult, óvatosan felhúzta a másik lábát is, aztán két karjával is segítve magát, oldalra fordult és felült. És közben idegesen nevetett, kacagott mint aki megőrült, és bár már mindkét lába a padlón volt, látszott rajta, hogy még mindig nem hiszi ezt az egészet.

—Megőrültem! Álmodom!

—Ó nem, nem, picinyem, egyszerűen engedelmeskedel úrnőd parancsának! - kommentálta szavait Cielíta. —Megmondtam, hogy az én parancsaimnak mindenki engedelmeskedik! Mindenki! Kicsit ugyan késlekedel, de engedelmeskedel, és ez a lényeg!

Dibrilla megpróbált fölállni, de a sokéves fekvéstől izmai szinte semmivé olvadtak. Combja nádszálvékony volt. Alig egy tenyérnyire bírt felemelkedni az ágyról, rögtön visszazuhant. Mudar már futott volna hozzá, de Cielíta kiáltása megállította.

—Nem! Hagyd, hogy ő álljon fel, maga! Ha máshogy nem megy, hát kússzék ide, aközben is mozog a lába, de ő maga jöjjön ide, mert ha nincs benne elég akaraterő, soha nem jönnek rendbe az izmai, és soha nem fog futni!

S erre persze megtorpant Mudar is és Zsína is. A királylány parancsa, az bizony komoly dolog, s azt is belátták hogy igaza van.

Dibrilla pedig újra és újra megpróbált lábraállni, de nem sikerült neki, végül annyi tellett tőle, hogy térdre emelkedjék, és térden csúszva menjen az asztalhoz. De ez is váratlan és csodálatos élmény volt a számára, mert idáig a derekát sem tudta mozgatni, most meg ha lábra emelkedni nem is tud, de mégis mozognak a lábai!

Az asztalhoz érve térdenállva meghajolt Cielíta előtt.

—Bocsásd meg, hogy kételkedtem benned! - és elsírta magát.

Cielíta lenyúlt hozzá, és felemelte, Mudar segítségével maga mellé ültette a lócára.

—Köszönöm neked, királynőm, köszönöm hogy meggyógyítottál!

—Nem vagyok királynő!

—Nekem az maradsz amíg csak élek! Most már csak gyakorolnom kell és hamarosan újra járok majd!

És ekkor felcsattant Mudar.

—Éljen soká szeretett királynőnk, Cielíta!

—Éljen, éljen! - kiabálta Zsár és Juxur, de Zsína és Dibrilla is.

—Elég, elég! - kiáltotta Cielíta. —Lehet hogy egyszer királynő leszek, de most én a Felséges Őrző vagyok!

—Ilyen címről még nem is hallottam! - vallotta be őszintén Dibrilla.

—Ma keletkezett! - mosolygott Cielíta. —És nem is én gyógyítottalak meg! Csak hinned kellett önmagadban!

—Ne tagadd le királynőm! Én nem hittem benned, meg sem próbáltam amíg meg nem csíptél!

Ebben a pillanatban kiáltozás hallatszott kívülről. A hang gazdája félig részeg lehetett, ez nyilvánvaló volt.

—Hej, Zsína, de cafat! Hozzád jöttem, készülj fel! Már rakhatod is szét a lábadat! Nyertem a kockán, megfizetlek, de most aztán már ne kéresd magadat ha utánad a lányodat is meg akarom hágni! Attól hogy béna, még feküdni tud ő is, sőt annál jobban tud, igaz‑e?! - azzal a kunyhóba bebukdácsolt egy tagbaszakadt férfi, koszos, rongyos ruhába öltözve, kezében még most is borosflaskát lóbált.

Zsína arca vörös volt a szégyentől.

—Elnézést! - pattant fel, és a férfi mellé lépett.

Cielíta sápadt arccal meredt Dibrillára.

—Csak nem te is műveltél már ilyesmit béna létedre?!

—Még nem! Hiszen még nem voltam nagykorú! Anyámat unszolták ugyan, hadd legyenek velem is, mert szép vagyok és fiatalabb nála, de ő nem engedte! De mától kénytelen lettem volna én is, nem hagyhattam hogy anyám csináljon mindent, s egyedül tartson el! - és elsírta magát.

Eközben Zsína azt magyarázta a férfinak, hogy ma a leánya nagykorúságát ünneplik, menjen a csudába, ma nem fogadja.

—Mi az hogy ma nem?! Ma talán nem vagy ringyó?! - üvöltötte méregbe gurulva a férfi.

S ekkor Zsár felpattant az asztal mellől, méghozzá Juxurral együtt, mert egyazon pillanatban jutottak döntésre. Engedélyt sem kértek a cselekvésre Cielítától, tudták hogy helyeslésével találkozik úgyis szándékuk. Egyszerűen a férfi mellé léptek, megragadták két oldalról, s a következő pillanatban az már repült is ki a házból, egészen az utca közepéig úszott a levegőben, s feje nagyot koppant a köveken. De nem ájult el, sőt inkább kitisztult kissé a tudata.

—Te ebszar, te! - üvöltötte Zsár. —Hogyan beszélsz te a Felséges Őrző előtt, mi?! Akit királynőként kellene tisztelned! És hogyan beszélsz Zsínáról?! Ez a ház nem ringyók háza, itt tisztességes emberek élnek!

—És nemcsak ma, de máskor se told ide a pofádat! Kiverem az öszes fogadat ha Zsínát akárcsak csúnya pillantással is illetni merészeled! - kiáltotta Juxur.

—De hát ez egy hitvány kurva! - ordított a férfi, aki még mindig nem fogta fel a helyzetet illő nagyságában. —Kurva ő is és a leánya is! És ki az isten az a felséges őrző?! Valami szajha barátnője?!

És ekkor odabentről így szólt ki a testőrökhöz Cielíta:

—Ez a modortalan tahó rontja a lelkem nyugalmát! Legyetek olyan kedvesek, és verjétek szét a pofáját!

Nosza, felderült erre a két katona arca! Azonnal a tiszteletlen férfi mellé ugrottak, és Cielíta ugyan nem ment ki hogy végignézze az eredményt, de a jajgatásból és a csapások puffanásából észlelhette hogy igazán szorgalmasan dolgoznak a fiúk odakint. Időnként behallatszott valamelyik testőre hangja is, ahogy az illető lelkére beszél:

—Sértegeted a királylányt, te majompofájú?!

—Minek nevezted te hatalmas úrnőnket?! - és más hasonlókat kérdeztek tőle, de az persze nem válaszolt csak sikoltozott és jajgatott, sőt később már nem is jajgatott.

Abban hogy hatalmasnak nevezzék Cielítát, nem gátolta őket a királylány kis termete. Nem a fizikai méretére értették!

Egy idő után kikiáltott Cielíta:

—Elég lesz! Ne verjétek agyon, nem ér annyit! S így legalább elmesélheti mindenkinek, hogy nem tűröm a tiszteletlenkedést! Jöjjetek be!

Cielíta nem is beszélt az iménti incidensről, ehelyett Dibrillához fordult:

—Tudsz olvasni?

—Nem!

—Hajlandó lennél megtanulni írni-olvasni?

—Nincsen pénzem arra hogy iskolába menjek, vagy akár könyvet vegyek hozzá!

—Na figyelj ide kis szentem! Nem szeretem az ellenkezést! Ha azt akarod hogy szolgálatomba fogadjalak, jegyezd meg egyszer s mindenkorra, hogy ha kérdezlek, ne másról beszélj, hanem pontosan arról, amit kérdeztem! Márpedig nem azt kérdeztem hogy van-e pénzed, hanem azt, hogy hajlandó lennél-e megtanulni írni-olvasni! Most hát válaszolj, de tényleg arra amit kérdeztem, mert másképp rosszban leszünk!

—Igen, hajlandó volnék!

—Jó. Akkor mától amíg meg nem tanulod, az udvarhölgyem vagy, utána pedig majd valami komoly tisztségre nevezlek ki! Arról pedig hogy megtanulj, hogy erre legyen lehetőséged, magam gondoskodom!

Dibrilla már épp hálálkodni készült, ám ezt észrevéve Cielíta leintette.

—Elég! Hallani sem akarom! Ha hálás vagy, azt tettekkel bizonyítsd! Mindenekelőtt azzal, hogy mielőbb megtanulsz járni, olvasni, s egyáltalán, pontosan teljesíted a parancsaimat! Világos?!

—Igen, természetesen úrnőm!

—Nem úrnőm, hanem Felséges Őrző! Ezt nagyon gyorsan jegyezd meg! Na és most foglalkozzunk veled! - fordult Mudarhoz. —Van már kardod, páncélod! Akarsz a testőröm lenni?

—Boldogan! - hullott térdre a kamasz fiatalember.

—Helyes! Akkor mindent megbeszéltünk! Itt van ötven arany, tegyétek el, mától vége az eddigi életnek! Természetesen az én testőröm és udvarhölgyem anyja nem végezheti azt a feladatot, mint eddig! Megtiltom! - nézett Zsínára.

—Boldogan! - rebegte Zsína. —Eddig se tettem szívesen, hidd el Felséges Őrző! - de Cielíta nem válaszolt neki, s nem is szídta le közbeszólásáért. Így folytatta beszédét:

—Ha valaki erőszakoskodik, megengedem hogy fiad kardélre hányja! Különben legjobban teszitek ha eladjátok a házat, és a palota közelében vesztek egyet, ott ugyan drágák a házak, de ennyi pénzből azért telik rá, még jobbra is mint amiben most laktok! És ha te, Zsína, szintén megtanulsz írni-olvasni, akkor ha már tudod e tudományt, szólj nekem, s akkor te is lehetsz udvarhölgyem, illő fizetségért! A leányod majd megtaníthat. Nem nagy ügy, higgyétek el nekem, kis szorgalommal egy hét alatt el lehet sajátítani legalább az olvasásnak az alapjait! Én csak tudom, magam is értek hozzá!

E szavakra persze akkora örömujjongásban törtek ki a ház lakói, mint még soha. De Cielíta komoly maradt, sőt komor. Leintette őket.

—Mudarnak természetesen még fogalma sincs arról, mi egy testőr feladata! Gondolom a kardforgatáshoz sem ért, de nyilazni azt jól tud. Na hát, itt van két arany, ebből nagyon jó íjat lehet venni, megparancsolom hogy tedd azt, méghozzá legkésőbb holnap! A legkiválóbb íjat vedd meg amit kapsz! Ami meg tanulnivalóidat illeti, új testőrséget alapítok, s a testőrök parancsnokául Zsárt nevezem ki. Ő lesz a kapitányod, helyettese Juxur, de csak átmenetileg - nézett a két testőrre - mert később neked, Juxur, más feladatot szánok! De az még a jövő feladata, ne is kíváncsiskodj! Mindenesetre te, Mudar, mindenben engedelmességgel tartozol Zsárnak, s az ő kötelessége az is, hogy kiképezzen téged! Természetesen megkövetelem tőled, hogy szükség esetén akár életedet is áldozd értem ha kell!

—Nem fogok habozni, királynőm!

—Meg ne halljam mégegyszer, mondtam már!

—Parancsodra, Felséges Őrző!

—Így már jobb! Akkor most figyeljetek! Ti ketten, Zsár és Juxur, most azonnal elmentek, és felkeresitek az összes olyan katonát és testőrt aki Szüprimában lakik, s aki valami olyasmiért lett elbocsátva a testőrség vagy katonaság kötelékéből, mert megnyomorodott vagy mert kiöregedett! Kiválogatjátok azokat, akik még képesek szükség esetén fegyvert fogni! Holnap reggelre a palotába rendelitek őket!

—Nem értem Felséges Őrző! - bámult Zsár. —Hiszen azért lettek elküldve, mert nem bírják már a harcot!

—Háborúban már nem tudnának harcolni, de testőrnek attól még jók lehetnek! Ha egy katona lesántul, elküldik, mert már nem bírja a meneteléseket! De attól még lehetne jó testőr! Annak nem kell sokat gyalogolnia és pláne nem gyorsan! Ha hatvan esztendős, általában szintén elküldik, pedig ha futni már nem is tud sokáig, attól még szintén jó lenne testőrnek! Én ugyanis nem jótékonykodni akarok, hanem belőlük testőrséget szervezni! Érted már?! Ők most nagy nyomorban élhetnek, biztos örömmel lépnek mégegyszer fegyveres szolgálatba! Hűségesek lesznek! Világos? Felfogtad már végre?!

—Igen úrnőm, ó igen, értelek már! - derült fel Zsár arca.

—Akkor eredj! Felfogadhatsz olyanokat akiknek bal kezéről egy vagy két ujja hiányzik, aki félszemű, aki biceg, aki sánta, aki öreg, de egy kicsit még tud hadakozni! De megkövetelem hogy mielőtt holnap reggel elém járulnak, megmosakodjanak, és tiszta ruhát öltsenek magukra! Egy ruha csak akkor tiszta, ha előző nap mosták ki, nem régebben! Na, eredjetek már, a palotába egyedül is visszatalálok, és úgysem bánthat senki!

—Majd én elkísérlek Felséges Őrző! - pattant fel Mudar.

—Nem. Te itt maradsz és örülsz anyáddal és nővéreddel! Hanem holnap ebéd után ti is jöjjetek a palotába mindnyájan! - azzal Cielíta nagyon csúnya képet vágott, de nem rájuk haragudott, ezt hamar megtudták, mert a királylány így folytatta:

—Remélem emlékeztek még a szövőcéh legényeire, akik nyomorékká verték Dibrillát! Őket is odarendelem holnapra a palotába, és ki kell válasszátok közülük a bűnösöket…

E szavakra minden eddiginél szélesebb mosolyra derült Mudar arca, s bár nem illett, mégis megkérdezte:

—És mi lesz a büntetésük, Felséges Őrző?

—A büntetést kimérni rájuk az hivatott, aki a legtöbbet szenvedett miattuk!

—Tehát Dibrilla!

—Nem! Őt ugyanis meggyógyítottam, nyomoréksága a múlté! De anyádnak sokkal nehezebb lesz lemosnia magáról a szégyent! Ő ítélkezik majd fölöttük! De ahhoz ragaszkodom, hogy kegyelmet nem kaphatnak! - azzal megfordult, és köszönés nélkül távozott.

5. fejezet

A csábítás ezer módja

EGY HÓNAPJA VOLT MÁR CIELÍTA a Nagypecsét Őrzője, és Pindamian király még mindig nem vonta meg tőle a bizalmát. Ellenkezőleg, idáig minden a lehető legjobban halad, hála Cielíta okos sőt zseniális ötleteinek.

Szüprimában mindenki áldotta a Birodalom Első Szolgáját. Mint tudjuk, a Városi Tanács nem késlekedett, és már aznap összeült hogy Cielíta írásba adta kiváltságait. Hozott is sok törvényt, de persze idő kellett hogy az új rend megszilárduljon. S persze nekik, a tanácsnokoknak is volt annyi eszük hogy sejtsék, sok nemes nem nyugszik majd bele a város kiváltságos új helyzetébe.

Igaz ugyan, hogy ez éppen Szüprimát nem nagyon érdekelte, elvégre azt nagyjából biztosra vehették, hogy a fővárosra, ahol a király maga is székel, nem mer majd rátámadni senki. Ráadásul a főváros soha nem is fizetett másnak adót, csakis a királynak.

Mégis érdemesnek látszott felkészülni a védelemre, már csak azért is, mert a főváros mindig ott volt, ahol a király volt. Megtörtént már Laenor történelme folyamán hogy a király máshová költözött, s attól kezdve az a város volt a főváros. Különben is, ilyen nyugtalan, vészterhes időkben, mikor ennyi sok változás zajlik, nem árt az óvatosság! És ezért bár egyelőre senki nem fenyegette Szüprimát, mégis hadsereg felállításáról döntöttek a tanácsban, s e célra különadót vetettek ki a város polgáraira. Azok kevés kivétellel most nem is zúgolódtak, tudták hogy saját érdekükben történik mindez. A kevés kivétel az itt a városban élő nemesség volt, akiket Cielíta törvénye értelmében szintén megadóztathatott a város, s meg is adóztatott, méghozzá a legnagyobb örömmel!

Legtöbbjüknek esze ágában sem volt befizetni a reá kivetett adót, inkább elköltöztek vidéki birtokaikra, s bosszúért lihegtek mint a sebzett vadkan.

Hasonlóan történt mindez a többi városban is. S mert a városok is tudták, hiába van törvényadta joguk a földesurakat eddig megillető adó megtagadására, sőt most már a nemesség megadóztatására is, e joggal élve a tűzzel játszanak, megfogadták Cielíta tanácsát, és szövetkeztek: egymást testvérvárosokká fogadták, s a legkülönbözőbb szövetségeket kötötték, de minden ilyen szövetség okiratába bele volt véve legalább az mindenképpen, hogy egymást fegyveresen is megsegítik idegen támadók ellen, sőt némelyik szövetségi okmányban nyíltan leírták azt is, hogy segítik egymást, ha a kiváltságaikat ellenző nemesek és földbirtokosok támadásától kell tartani.

Szüprima legelső város-szövetségese egy jókora, Ciprima nevű város volt, mely tőle északra feküdt, szintén a tengerparton. Ez a szövetség színleg a tengeri kereskedelem ürügyén alakult, hiszen a királylány maga írta hogy azt nagyon fontosnak tartja, s így az okmány főleg arról szólt hogy egymás hajóinak ezentúl ingyen adnak vizet, nem kell fizetni a horgonyzóhelyért, s más effélékről, s mintegy mellékesen, szerényen került bele a fegyveres segítség, de amikor már három héttel azután megtámadta Ciprimát korábbi földesura hogy a város megtagadta neki az adófizetést, akkor Szüprima hadserege mégis felvonult hogy segítséget nyújtson a testvérvárosnak, melynek már a neve is hasonló mint az övé, és bár a támadó földesúr hadserege nagyobb volt még a két város egyesült haderejénél is, mégis megsemmisítő vereséget mértek reá. Méghozzá annak ellenére, hogy mindkét város katonasága nagyobbrészt csatasorba állt, kiképzetlen kézművesekből és parasztokból állt, igazi katona alig akadt közöttük! Rendes fegyvere sem soknak volt, jobbára kiegyenesített kaszákkal, cséphadarókkal küzdöttek, sőt sokan közönséges bunkókkal, melyeket szegekkel vertek ki. Igaz persze, hogy akit ezzel találtak kupán vagy mellbe, az sem köszönte meg, ezek a szegek jó kétujjnyi hosszúak voltak…

Mégis sikert arattak, főleg mert Buxus, az önkényeskedő földesúr nem hallott még a városok szövetkezéséről, s nem is számított így a szüprimai hadseregre. Igazság szerint már majdnem tönkreverte Ciprima seregét, Ciprimának ugyanis városfala sem volt, így kénytelen volt a nyílt mezőn hadakozni a jó háromszorta nagyobb, képzett földesúri sereggel, Buxus katonái már majdnem a diadalt ünnepelték, amikor teljesen váratlanul a hátukba kapták a szüprimaiak támadását. A váratlan roham szétzilálta a soraikat, ám a segítség jöttét látva Ciprima polgárai is újra felbátorodtak, s hamarosan futott minden földesúri katona mint a nyúl. Buxust is elfogták, jól elverték, majd szégyenszemre nem is lefejezték, egyszerűen belefojtották egy pöcegödörbe.

Ez a közös győzelem nagyon megnövelte a két város összetartását, megpecsételte barátságukat, s egyben a többi városnak is példát mutatott. Bebizonyosodott, hogy igenis győzhetnek az urak ellen. Sőt, látván milyen csodálatos jogokat kapnak a városok, rengeteg falu azzal a kérelemmel fordult Cielíta felséges személyéhez, hogy nyilvánítsa őket is várossá, hogy ők is részesedhessenek mindebben, de Cielíta ezt nem merte még megtenni, mert ezzel minden földesurat lázadásra ingerelt volna. Különben sem volt célszerű összekeverni a város és a falu fogalmát. Mindössze néhánynak adta meg a város rangját, azoknak, amelyek már majdnem akkorák voltak, mint egy város.

Különben most már szegénynek sem mondhatta senki Cielítát: mert ahogy Kirti megjósolta, Rodzoll valóban megijedt, s egyszercsak befutott egy hajó a kikötőbe, és hozott háromszázhetvenötezer aranyat, egy mentegetőző levéllel, hogy több pénzt sehogyan sem tudott összekaparni. Cielíta írt neki egy válaszlevelet, hogy jó, akkor a többit jövőre fizesse, de az már százezer arany lesz, nem a hiányzó huszonötezer, s ebben benne vannak a kamatok is. A hajót pedig amivel a levél jött, megtartotta saját magának, pontosabban felajánlotta megvételre Szüprimának, s bár egyelőre a városnak semmi szüksége nem volt hajóra, nem merték visszautasítani az ajánlatot, s megvásárolták. Cielíta magánkincstára megint gazdagabb lett egy hajó árával, az is nagyjából ötezer aranyat ért. Cielíta elégedetten figyelte vagyona gyarapodását, nem feledte hogy Csubucsár szavai szerint a pénz világa közeleg.

Dibrilla eközben újra tanult járni. Már képes is volt erre segítség nélkül, de sokáig még nem bírt gyalogolni, mert gyönge volt. Amikor elfáradt, olvasni tanult, méghozzá a Cielíta szobája melletti, kancelláriának kinevezett helyiségben, az írnokoktól, akiknek ugyan furcsa volt hogy nőt tanítsanak, de hát mit sem tehettek, Cielíta parancsba adta hogy tanítsák Dibrillát, mindenben legyenek a segítségére, sőt még Zsínának is, aki szintén állandó vendégük lett, tehette, mert Cielíta kinevezte etikettmesternek, ezentúl tehát mindenki Zsínának kellett engedelmeskedjék minden szertartásrendi kérdésben. S így persze Juxur is és Zsár is gyakran találkozhattak a nővel, s már szinte el is feledkeztek a kétszáz aranyról, nem is számított ez, hiszen Zsína személyében a palota etikettmesterét vehette feleségül a szerencsés kiválasztott, ami pompás házasság, és Zsína maga is örömmel fogadta a bókokat, de még nem döntött, melyiküknek is nyújtsa a kezét. Pedig a két katona gyakran tette neki a szépet...

Zsár vallot először szerelmet neki, ehhez egyenesen a házában kereste fel Zsínát. Térdre hullott a nő előtt, s úgy nézett alulról fölfelé az arcába, így szólva:

—Hódolat és tiszteletteljes hála neked, ó Szépek Szépe, amiért kegyeskedel hitvány személyemet fogadni nemes hajlékodban! Nagylelkűséged bearanyozza egész napomat, és a vágy melyet szívemben gyújtottál, még éjszaka sem fog aludni hagyni, mert álmatlanul hánykolódom majd Reád gondolva, s ha felnézek a sötét égre, még a Hold fényes arca helyett is a Te tündöklő orcádat látom majd a magasban! Ha abban az ajándékban részeltetnél hogy kezedet megcsókolhassam, az eddigi életem legnagyobb öröme volna!

Ne csodálkozzunk azon hogy Zsár egyszerű katona létére így tudott bókolni! Zsár tulajdonképpen nem katona volt hanem testőr, s e posztra mégiscsak az értelmesebbek kerültek, nem volt ide elegendő a közönséges vitézség, ráadásul a katonák akkoriban nem tudtak írni-olvasni, s így ha nem verekedtek, nem kockáztak, nem itták le magukat a sárga földig, akkor legtöbbször mással sem szórakozhattak, csak szép leányok elcsábításával! Ez természetesen annál könnyebben ment, minél szebben beszéltek hozzájuk! Így az eszesebb katonák, mire egy vagy két évtized lepergett fejük fölött, meglehetős ékesszólásra tehettek szert, pusztán a gyakorlat által. S a barátok egymásnak is megsúgták leleményesebb szófordulataikat.

E látogatás nem maradt titokban, s Juxurt erre a sárga irigység kezdte környékezni, mert őbenne is vágyat ébresztett Zsína, s hogy Zsár végletesen meg ne előzze, maga is maga is meglátogatta Zsínát, de ő nem is térdre hullott mint barátja, hanem mint a rabszolgák, elterült a földön, fejét Zsína topánkájára hajtotta, s fel sem nézve a nőre, mintha csak rabszolga lenne, így suttogott:

—Bocsásd meg kérlek fényességes asszonyom hitvány barátom elképesztő merészségét, amiért szemtelenségében arra vetemedett hogy olyan elképesztő igénnyel álljon elő, mint kezed megcsókolása! Valójában már azért is büntetést érdemelne amiért pillantását tündökletes orcádra vetni merészelte! De tudom hogy kegyességed elnéző lesz nemtelen hitványságával szemben, hisz jóságod fénye már arcodra is kiül s messziről látható! Én azonban vele ellentétben tudom hogy hol a helyem, olyan igaz ez mint hogy Juxur a nevem, és tudom azt hogy rabszolgád vagyok mindörökre! Azt sem bánom ha eltaposol mint egy rút, porban turkáló férget, mert lábad sőt cipellőd érintése is már kitüntetés nekem, csak azt kérem hogy melletted lehessek és szolgálhassalak mindörökké, te Nemes, te Gyönyörű, te Igazságos, kinek párja nincsen egész Laenorban, sőt másutt sem a világban! Ezért kérlek bocsáss meg nekem is hogy arra kérlek, hadd vethessem pillantásomat arcodra, mert ezt engedély nélkül megtenni nem merészelném, hiszen tudom azt hogy e kiváltság csak kevesek osztályrésze lehet, mert nem méltó az hogy a száraz kóró is abban a megtiszteltetésben részeltessék mint a szép virág, de önző ember lévén nem bírok parancsolni szívem emésztő vágyának, ezért könyörgök Hozzád, légy velem megértő!

Zsína nagyon élvezte hogy így udvarolnak neki. Ilyen gyönyörűséges szerelmi bókokat még soha életében sem kapott, még megboldogult férjétől sem!

Dibrilla és Zsína különben mindeközben szinte barátnőivé lettek Cielítának, ami az előzmények után igazán nem csodálható, habár Cielíta meglehetősen tartózkodó volt, mert Kirti intése nélkül is volt annyi esze hogy tudja, mint uralkodó voltaképpen örökös magányosságra ítéli magát, mert egy király vagy királynő tulajdonképpen senkiben sem bízhat meg igazán…

Különben Zsár és Juxur is magas rangban voltak már. Régen nem kellett félniük attól, hogy valaki elviszi őket akasztani! Zsár testőrkapitány lett, habár az is igaz hogy csak úgy nevezték katonáit a palota régi lakói: a Rongyosok Hadserege…

Pedig nem is voltak rongyosak. Pompásan felszerelkezett mindegyikük Cielíta pénzéből. De hát valami hibája mindegyiknek akadt: vagy öreg volt, vagy félszemű, vagy sánta, vagy hiányzott egy-két ujja, sőt még olyan is került közéjük, akinek kitépte a nyelvét az ellenség, s így mindörökre megnémult. S közöttük volt Mudar is, akinek a fiatalsága volt a „hibája”, mert ilyen korú legényeket csak apródnak szoktak fölvenni, nem katonának, s főleg nem testőrnek…

Panasz különben nem volt rá. Ráadásul Cielíta őt inkább afféle küldönci feladatokkal bízta meg, hiszen jobban tudott elszaladni, sietni ide-oda vagy éppen lovagolni, mint a vén harcosok. Hanem ami az őrzést illeti, abban nem volt hiba! Ezek az öreg, kiszolgált katonák és testőrök, akiket Zsár és Juxur, s később maga Cielíta választott ki, mentett meg a nyomorból, sokakat egyenesen valamelyik kolduscsapatból emelt ki, ezek aztán tudták hogy életük utolsó lehetőségét kapták meg, s mindhalálig hűségesek voltak a kis királylányhoz. Mondani sem kellett nekik, anélkül is tudták, hogy senki másnak nem kellenének, egyedül neki! S elviselték azt a szinte pokoli fegyelmet, amit ezért az égi csodáért Cielíta feltételül szabott. Minden nap fürödniük kellett, naponta új ruhában járni, Cielíta még a fogmosást is kitalálta, s mindörökre le kellett mondaniuk minden részegítő italról. Zsár, a parancsnokuk Cielíta parancsára el kellett hogy zavarjon mindenkit, akit rajta kap hogy akár szolgálatán kívül is egyetlen korty bort iszik, mert Cielíta azt mondta, mindegyikük fölött akármikor rendelkezhet, s nem akarja hogy ha váratlanul szolgálatba rendeli, részeg legyen. Azt mondta, egy testőr igazából mindig szolgálatban van!

De az biztos hogy így is jobban éltek mint korábban. Bőséges zsoldot kaptak most vénségükre. És gyakorlottabbak is voltak mint a fiatalabbak, ha nem is bírták olyan hosszú ideig a harcot. De hát egy testőr ritkán kell harcoljon.

Olyan komolyan vették feladatukat, de olyan komolyan…

Egyszer például Pindamian király akart bemenni leányához. Addigra azonban a palotának az a része már tökéletesen Cielíta embereinek ellenőrzése alá került, s teljesen véletlenül egy órával e látogatás előtt jelentette ki Cielíta, hogy most senki ne zavarja. Pedig nem is pihenni akart, de Kirti most akarta beváltani neki régi ígéretét, hogy rajzol neki egy vázlatos világtérképet. S így aztán Pindamian király, ahogy ott ballagott a széles folyosón leánya szobája felé, egyszercsak három komor, szakállas, vén katonába ütközött, akiken páncél ugyan nem volt, de lenge vászonruhájuk makulátlanul fehérlett, s oldalukon az új, élesre köszörült kard is ijesztően csillogott. Mindhárman igazi vénségek voltak, egyikük balján hiányzott a hüvelykujj, a másikuknak nem lehetett tudni mi baja, de kissé ferdén állt, mert bal lába rövidebb volt mint a jobb, csak azt nem lehetett megállapítani miért, a harmadikon semmi hiba nem látszott, de talán ő volt a legmogorvább mind között. Különben is, ez a harmadik valami félig rabszolgaszármazék lehetett, mert ugyancsak fekete volt a bőre, és széles az orra, s nagy, előreálló, vaskos az ajka, főleg az alsó ajka nyúlt ki messzire arcából. S ahogy Pindamian arra ment, elébetoppantak, s a félnéger így szólt:

—Megállj! A Felséges Őrző most senkit nem fogad!

—Mi az hogy senkit?! - hökkent meg Pindamian. —Mi az hogy senkit, te hitvány cenk?! Tudod ki vagyok én?!

—Tudom.

—Mégsem tudhatod, mert akkor nem merészelnél ilyet mondani nekem!

—De tudom. Te vagy a király. De a Felséges Őrző most senkit nem akar fogadni! Senkit!

—De hát nem érted?! Én vagyok a király! - és Pindamian elképedve csóválta a fejét. Ez már azért mégiscsak hallatlan volt! A saját palotájában nem engedik be valahová, a tulajdon lányához?! - és így szólt a másik két katonához:

—Üssétek már le ezt a hülyét mert rosszul jártok! Én a király vagyok, én bárhová mehetek!

—Bárhová, kivéve oda, ahová a Felséges Őrző megtiltotta! - válaszolta neki segítség helyett a csonkaujjú.

—De hát ez lázadás! - hápogott elképedve Pindamian. —Mindegyikteket kivégeztetlek!

—Minket ugyan nem! - rázta meg tagadóan a fejét a harmadik, a bicegős. —Minket csak a Felséges Őrző büntethet meg! És ő nem tesz olyat mások parancsára! Nem engedi hogy bántsák mások az embereit!

—Úgy van, Zsárt és Juxurt is megmentette! - szólt a félnéger.

—De hát én akkor is az apja vagyok! - toporzékolt Pindamian.

—Az bennünket nem érdekel! Te csak a király vagy, de ő a Birodalom Első Szolgája! - vágott vissza a bicegős. —És ha ő az Első Szolga, akkor még a király is legfeljebb csak Második Szolga lehet!

—Engem nem érdekel ez a hülyeség, én nem szolga vagyok hanem király!

—Sajnálom - lépett közelebb a félnéger komor arccal - a Felséges Őrző azt mondta, hogy senkit nem fogad. Senkit. Nem mondta hogy kivételt tehetünk az apjával. Nem mondta hogy holmi királyokat hajlandó fogadni! Ha ő azt mondta hogy senkit nem fogad, akkor magát a mennybéli Atyaúristent sem engedem elébe! Téged sem, megbocsáss! De ha nem bocsátasz meg, akkor sem! Ismerlek én, felség! Katonád voltam sok éven át! Érted harcolva öregedtem meg, aztán csak úgy kidobtak a seregből amikor már azt hitték hogy túl vén lettem és nem tudok harcolni! Pedig tudok ám! - és kardját félig kihúzta a hüvelyből majd visszatolta hogy csak úgy csattant. —Engem a szemétdombról kapart össze Cielíta, a leányod, mindent neki köszönhetek! Ha ő azt mondja hogy ugorjak ki az ablakon, kiugrok. Ha azt hogy senki ne zavarja, akkor nem is fogja, ha csak előbb engem meg nem öl, de az nehéz lesz mert annyi erőm még van, hogy sokakat magammal vigyek a sírba!

—Nekem pedig azt ígérték amikor fiatal koromban a hadseregbe léptem, hogy ha kiöregszem, adnak egy kis földbirtokot egy házzal ahol nyugodtan élhetek! - mondta a bicegős. —Aztán mi lett ebből?! Semmi! Mehettem koldulni! Micsoda szégyen! És még úgy is állandóan éheztem! Mások hulladékain éltem, de még abból sem kaptam eleget! Pedig én is tudok harcolni, csak megnyomorodott lábam miatt nem bírok már elég sebesen gyalogolni! De igaza van ám a Felséges Őrzőnek, testőrnek ide még nagyon is alkalmas vagyok, s hozzá nem is nagyon öreg! És ő betartja amit ígért! Ő nem dob el akkor sem ha majd méginkább kiöregszem, vagy végzetesen megnyomorodom!

—Azt te nem tudhatod! - vágott vissza Pindamian.

—Már dehogynem! - nevetett a csonkaujjú. —Hiszen épp két napja vásárolt meg Szüprima legszélén egy félreeső, nyugodalmas helyen levő kisebb palotát, már oda is vezérelte a munkásokat hogy azokból a szükségtelenül nagy termekből alakítsanak ki hangulatos kis szobákat, azt mondta hogy abból a palotából olyan szállást készít ami legalább kétszázunknak jó lesz, és ez valószínűleg elég lesz, mert biztos hogy nem mindegyikünk fogja megélni azt, hogy oda kerülhessen! De azt is mondta hogy ne nyugtalankodjunk, mert ha mégis sokan lennénk, legfeljebb építtet mellé egy másikat! Meg is mutatta mindegyikőnknek, hogyan dolgoznak ott a leendő szállásunkon a mesterek! És azt mondta hogy majd ott ingyen lakhatunk, sőt még az étkezésünk is ingyenes lesz, amíg csak meg nem halunk! Bizony, ő nem ígér olyasmit amit nem lehet teljesíteni, minden katonának birtokot és házat, kevesebbet ígér csak, de azt aztán be is tartja!

—És még valami kevés pénzt is ad majd, hogy szórakozhassunk! - tette hozzá a félnéger.

—Aha! Szóval nem sokat! - vágta rá Pindamian.

—Hát persze hogy nem sokat, ezt nem is lehet rossz néven venni tőle, hiszen akkor már csak ingyenélők leszünk! De azért ad, de még ha nem adna, az sem számít, a lényeg az hogy meglesz a fedél a fejünk felett és étel a hasunkba, ez is sokkal jobb mint a koldulás, és ezt még koldulnunk sem kell, nem aláznak meg bennünket! És ezt a pénzt úgy nevezi ő, hogy nyugdíj, mert ezt a díjat akkor kapjuk ha nyugalomba vonulunk, és azt mondta hogy ne nyugtalankodjunk, mert ha hűen szolgáljuk, ő is becsületesen betartja az ígéreteit! És mondom hogy láttuk is a palotát és az építkezést! Ott élünk majd a barátainkkal, cimboráinkkal, míg csak meg nem halunk! S ezért csak az kell, hogy engedelmeskedjünk a Felséges Őrzőnek, aki kihangsúlyozta hogy minden parancsát szó szerint hajtsuk végre, mert a gondolkodás, az nem a mi feladatunk hanem az övé! Szó sem lehet hát arról hogy bárkit is beengedjek, ha ő ezt külön parancsba nem adta!

—De hát mindenkinek én parancsolok az országban, én, a király! Cielítának is!

—Hogy neki parancsolsz-e azt nem tudom, ez a ti dolgotok, de nekem csak a Felséges Őrző parancsol! Még akkor is ha kijelented, hogy már nem Felséges Őrző! Nekem amíg élek az marad!

—Nekem is! - szólt a csonkaujjú.

—És bárkinek kitekerem a nyakát aki ellenkezik vele! - szólt a bicegős.

—De hát én nem egy közönséges szolga vagyok, hanem a király! Én itt a palotában valaki vagyok, a legfőbb úr!

—Na látod felséges királyom, te magad is elismerted hogy valaki vagy! De Cielíta úrnő azt parancsolta, hogy senkit se engedjünk be! Hát akkor most magad is beláthatod hogy téged aki valaki vagy, nem engedhetünk be! Hogy is engedhetnénk be valakit, amikor még a senkit sem szabad beengednünk!

—Na megálljatok csak, majd ha találkozom vele, megmondom hogyan viselkedtetek velem!

—Természetes hogy megmondod! - bólogatott a félnéger.

—Sőt kérünk rá! - bólintott a csonkaujjú is.

—Ti tényleg őrültek vagytok! Hiszen megbüntet benneteket! S még ti kértek rá?!

—Dehogy büntet, inkább megjutalmaz! Az az elve, hogy minden parancsot szó szerint hajtsunk végre! Azt mondta, a gondolkodás az ő feladata, a mienk az engedelmesség! Lehet hogy önmagára haragudni fog mert rosszul adta ki a parancsot és nem gondolt rád, felséges király, de minket akkor is megdicsér!

—Hihetetlen ami itt történik! Ez az én palotám mégiscsak!

—Természetesen!

—Akkor oda mehetek ahová akarok!

—Természetesen. Ha a Felséges Őrző mást nem parancsol nekünk!

—De azért néha ti is gondolkodhattok! Biztos csak megfeledkezett rólam! Szóljatok neki hogy én keresem!

—Lehetetlen! Nem hagyhatjuk el az őrhelyünket!

—Elég ha egyikőtök szól neki!

—Kizárt dolog! Azonnal megválna tőle!

—Hát nem azért vagytok hárman hogy ha valamelyiktekre rájön a szükség, elmehessen?

—Dehogy! Ilyen velünk soha elő nem fordulhat!

—Már dehogynem!

—Pedig nem! Három órával szolgálatba lépésünk előtt tilos enni vagy inni, s persze alatta is!

—Ez iszonyú!

—Dehogy! Hozzászoktam a nélkülözéshez amíg koldus voltam!

S így aztán Pindamian kénytelen volt visszaballagni. Mikor később sikerült beszélnie Cielítával, elpanaszolta megaláztatását.

—Helyesen cselekedtek a testőreim! - védte meg őket Cielíta.

—De hát én vagyok a király!

—Mindegy. Engem leszídhatsz, de őket nem, mert én parancsoltam azt nekik! A katona dolga az engedelmesség! A testőrnek pedig még inkább!

—Hát akkor vedd úgy, hogy le vagy szídva!

—Úgy veszem! Látod most hogy engem szídsz le, igazad van! Ezentúl parancsba adom, hogy veled kivételt tegyenek!

—Azt mindenesetre látom, jól ráncbaszedted az embereidet! - mosolyodott el végül a király. —De ilyen többé ne legyen!

—Ugyan már, papus, csak nem haragszol amiért sikerült hű emberekre lelnem?! Ismerd el inkább, zseniális volt ez az ötletem! Lehet hogy öregek, s ahová egy fiatal elég volna, oda kettőt-hármat is kell állítanom belőlük, de ők aztán hűségesek, az biztos, mert tudják hogy máshol már nem kellenének! S tudják már milyen egy kiszolgált katona élete ha az utcára kerül! Erre gondolnak veszélyben, és nem gyávulnak el! Különben is öreg a legtöbbjük, nem sok évet veszíthet a hősi halállal! S igaz hogy fáradékonyabbak mint a fiatalok, de legtöbbször tapasztaltabbak is mint egy nem nyomorék fiatal katona, hiszen egy életen át gyakorolták már a harcot, az ölés mesterségét, s ez legalábbis ellensúlyozza fáradékonyságuk hátrányát! S ha ügyesek és hamar megölik az ellenséget, akkor nem is kell kifáradniuk!

—Jól van, elismerem hogy okos vagy! De tényleg add parancsba hogy tegyenek kivételt velem!

—Úgy lesz! Megígérem! De mondd inkább, miért jöttél? Csak látni akartál?

Pindamian arca elkomorodott.

—Nem csak azért! Sajnos, hírét vettem hogy anyád, Nínia, azt kezdi híresztelni, hogy nem is az én lányom vagy, hanem Szokobó az édesapád, tudod, ő volt az előző király, a nagybátyám, és meséltem már hogy édesanyád, Efiva, az ő ágyasa volt korábban, Szokobóé! Természetesen ostobaság hogy Szokobó leánya lennél, mert egyetlen gyermek sem születik másfél évre, márpedig Szokobó király már ennyi ideje halott volt amikor te világra jöttél, de hát sokan nem emlékeznek erre már, és ezt tudja Nínia is! És én hiába figyelmeztettem erre, még képes volt a szemembe nevetni, s azt mondta hogy nem is emlékezem jól, mert te sokkal hamarabb születtél! Tudom hogy téged akar lejáratni ezzel, de azért jöttem hozzád hogy figyelmeztesselek: emlékezz egyezségünkre! Én eddig betartottam, és nem vettem vissza tőled a hatalmat, de te is tartsd be, és akármit híresztel is Nínia, ne árts neki, mert én szeretem őt! Ismerd el, becsületes vagyok hogy magam figyelmeztetlek a szóbeszédre, amiről még nem is tudhatsz, mert két napja sem beszélik, s másképp ki tudja mikor jutott volna el a füledbe!

Cielíta elmosolyodott.

—Pontosan két napja tudok erről az álhírről! Amint Nínia kinyitotta a száját, máris akadt aki megsúgta nekem! És ne aggódj, mert ezért aztán biztos nem bántom Níniát. Ez inkább dicsőség nekem! Hiszen ha ez igaz… Gondolj csak bele, apám! Ha nem te vagy az apám hanem Szokobó, akkor én máris királynő vagyok! Hiszen te csak oldalági rokona vagy Szokobónak, azért lehettél király, mert Szokobó utód nélkül halt meg! Ha mégis él egy leánya, én, akkor te bizony már megbocsáss, de trónbitorló vagy, nem más! Nínia egy marha, ki merem jelenteni, de én ugyan nem akarom ezt a híresztelését leállítani, a legnagyobb szolgálatot teszi nekem amit csak tehet!

—Tényleg! - ámult el Pindamian. —Erre még én sem gondoltam! De akkor sem engedhetem meg, hogy trónbitorlónak tartsanak! Most majd akkor én beszélek a fejével!

—Akkor veszekedés lesz! - figyelmeztette Cielíta.

—Nem érdekel! Most már azért mégiscsak hallatlan amit művel! Engem ne járasson le az ostobaságaival! - és kiviharzott a szobából.

Cielíta pedig elégedetten dörzsölte a kezét. Végre kezd kissé apja is önmagára találni és ha nem is királyian, de férfihoz méltóan viselkedni! Íme, elvakult gyűlöletében Nínia megtette az első lépést – önmaga tönkretételére!

—És én gondoskodom róla, hogy ezen az úton ne álljon meg! - somolygott Cielíta, és most valóban törpe boszorkányra hasonlított.

Aznap ebédnél különös esemény történt. Méghozzá majdnem az elején.

Szokás szerint behozták a pompás terítéket Pindamian, Nínia, Zsurulla és Inobua elé, majd Cielíta következett, elé természetesen azt adták amit a katonák étkeztek. S hogy Cielíta ezt eszi, azt addigra már szinte az egész birodalom tudta, Szüprimában egészen biztosan mindenki, s meg kell hagyni, a katonák ugyancsak a szívükbe zárták emiatt! Korábban gyakran morogtak a rossz koszt miatt, de hogy Cielíta is az ő ételüket kapta, abbamaradtak a morgolódások, hiszen hogy is panaszkodhatna egy katona, egy férfi a rossz ételre, ha egy gyönge, aprócska, törékeny nő, sőt hercegnő, királylány is azt eszi?!

Sőt nemcsak ő, de minden palotabeli, a királyi család kivételével…

És mégis, amit morgolódással nem tudtak elérni, elérte Cielíta a példájával. Megjavult a katonai menázsi! Mostanára ugyan már minden léhűtő elhagyta a palotát, mindenki távozott valamilyen ürüggyel akinek nem volt halaszthatatlan dolga itt, sőt sokan minden ürügy nélkül is hazamentek, de akik itt voltak, összefogtak, s önkéntes adományokkal siettek szegény nélkülöző katonák segítségére, hiszen - mondták - mégsem illő az hogy ők, a haza hősei, akik életükkel szolgálnak uraikért, ilyen hitvány falatokon tengessék életüket!

S így most Cielíta asztalára nem került ugyan királyi étek, de mégis lényegesen jobb mint előző alkalmakkor. Kapott sült húst, sajtot, túrót, friss kenyeret (bár ez még mindig korpás kenyér volt), sokféle zöldséget, tejet, három keménytojást és gyümölcsöt is.

Természetesen aznap a katonák is ezt a menüt kapták. És mindenki tudta hogy ezt Cielítának köszönheti.

Most már senki nem lepődött meg azon hogy milyen ebédet kap. Már előre tudhatta mindenki. Igazából fel sem néztek, mikor eléjük tálalták az ebédet. S persze ez ehetőbb is volt mint amaz emlékezetes legelső, amikor Cielíta bevezete az új ebédrendszert!

Arra kapták csak fel a fejüket, hogy hirtelen megszólalt Inobua:

—Főszakács! Vidd el előlem ezt a terítéket! Tálald ki nekem is azt, amit Cielíta eszik!

Eddig sem folyt nagy csevely ebéd közben, de most mindenki visszafojtotta szinte a lélegzetét is. Minden szem Inobuára, Cielíta húgára, tizenhat esztendős féltestvérére meredt.

A főszakács is döbbenten állt helyén egy pillanatig, de aztán belátta hogy mit sem tehet, intett két étekhordónak, akik villámsebesen elvitték Inobua elől az érintetlen királyi terítéket, majd kis idő múlva kijöttek egy lényegesen egyszerűbbel, olyannal, amit Cielíta elé is kitálaltak éppen az imént.

—Te áruló! Te dög! - suttogta Zsurulla a húgának. —Nem tudom mit akarsz elérni ezzel, de mostantól nem ismerlek! Ha királynő leszek, lefejeztetlek!

—De hát még trónörökös sem vagy, nővérkém! Különben is, tudod mikor leszel te akárcsak trónörökös is, nemhogy királynő?! Majd ha az égből bor hullik eső helyett!

Nínia is hallotta ezt, a testvéri szeretet fényes bizonyítékaként szolgáló szóváltást, és nem szólt egy szót sem, de ő is mérgesen nézett Inobuára, s az ebéd végeztével büszkén felvetett fejjel vonult el nagyobbik leányával, Zsurullával, és egyikük sem szólt egy szót sem Inobuához.

Inobua nem is bánta. Ő már régen eldöntötte mit akar csinálni ebéd után, s ahhoz semmi szüksége nem volt se anyjára, se Zsurullára.

Felkereste Cielítát.

Azaz, csak fel akarta keresni. Ez azonban nem is ment olyan könnyen: mert amikor a palota azon szárnyához ért, melyet Cielíta már pár hete kisajátított magának, az őrség azzal fogadta, hogy Cielíta államügyekkel foglalkozik, tehát nem zavarhatja.

—Nem lehetne valahogyan tudatni vele, hogy én keresem, a húga? - kérdezte.

—Fölösleges, szép hercegnő! - válaszolta neki a megszólított őr. —Rendelkezett veled kapcsolatban is a Felséges Őrző!

—Velem kapcsolatban?! Mit?! - sápadt el Inobua.

—Ó, a mi úrnőnk mindent tud! - ragyogott a büszkeségtől a vén, fogatlan testőr arca. —Kis úrnőnknek nagy az esze! Előre megjósolta hogy perceken belül fölkeresed, s azt parancsolta, hogy most nem vezethetlek elébe, de ha két óra múlva jössz, akkor már fogad!

—Tudta hogy fel fogom keresni?! - ámult Inobua.

—Persze hogy tudta! Nincs nála okosabb nő az egész világon, de még a férfiaknál is okosabb! Várd meg, vagy gyere vissza két óra múlva!

Inobua végül úgy döntött, visszajön. S valóban, akkor már fogadta is őt nővére, a testőr bekísérte Cielíta szobájába, majd távozott. De mielőtt bekísérte volna, előbb tetőtől-talpig alaposan megmotozta, pirult is emiatt Inobua jócskán, mert ilyesmi még nem történt vele! De a testőr azt mondta, ez úrnője parancsa, s ezért még Nínia királynét is megmotozná mielőtt a Felséges Őrző elé eresztené. Azt már nem tette hozzá a testőr, hogy éppen Níniával kapcsolatban Cielíta külön óvatosságra intette a testőrséget, de arra is hogy erről a különparancsról mindenki mélyen hallgasson!

Cielíta a heverőjén feküdt, kényelmesen, laza testhelyzetben.

—Már vártalak! - szólt enyhe mosollyal köszöntés helyett Inobuához, mikor az belépett.

—Tudom! Mondta a testőröd.

—És minek köszönhetem megtisztelő látogatásodat? - kérdezte Cielíta, de még mindig nem kínálta hellyel a zavartan álldogáló Inobuát, habár volt a szobájában szék, kettő is. És Inobua nem mert leülni.

—Ha tudtad hogy jövök, biztos kitaláltad azt is, hogy miért! Egyezségre akarok jutni veled.

—Nem, ez nem így van! Először is te, húgocskám, nem akarsz, csupán szeretnél, másodszor, – és ez a fontosabb! – te nem egyezségre szeretnél jutni velem, hanem egyszerűen és közönségesen fogalmazva, az életedért szeretnél könyörögni!

Inobua elsápadt.

—Csak nem akarsz kivégeztetni?!

—Nem, nem akarlak! Legalábbis egyelőre! Te azonban azt hiszed hogy ezt akarom, ezért gondoltad, hogy anyád és nővéred háta mögött különalkut kötsz velem! Elmondom én, hogyan játszódott ez le az agyadban, szívecském! Felfigyeltél arra, mennyire megerősödött már eddig is a hatalmam, s legjobb útoin járok afelé hogy még erősebb legyek, s így gondolkodtál:

»Ez az undok Cielíta egyre erősebb! Hamarosan olyan erős lesz, hogy apám már akkor sem nevezheti meg Zsurullát trónörökösnek, ha akarja, mert Cielíta úgysem hagyná azt, és Cielíta mellé állna az összes város, de néhány főúr is, és Cielíta hadserege is erős, sok vér folyna, és végül Cielíta győzne! De még ha Zsurulla győz, vagy apám Zsurulla nevében, akkor sem nyernék vele semmit, mert én semmiképpen sem lehetek trónörökös, hiszen én vagyok a legfiatalabb! Jobb ha a leendő győztes oldalára állok, úgy nekem is leeshet néhány morzsa a hatalom asztaláról. A győztes pedig majdnem biztos Cielíta lesz. Ráadásul ha nem pártolom már most Cielítát, akkor nemhogy hatalomhoz nem jutok, de miután királynő lesz, ki is végeztet, hiszen annyit maceráltam őt nővéremmel édes kettesben gyerekkorában, sőt nem is olyan rég még! Jobb ha kibékítem mielőbb! Akkor legalább nem öl meg, sőt talán kapok valami koncot is tőle!«

—Így volt, Inobua?! - kérdezte szigorúan, és rávillantotta ferde szemét.

Inobua sápadtan állt a helyén.

—Igen, szóról-szóra így volt! - nyögte ki végül nagy nehezen. —De ugye tényleg nem akarsz megöletni?!

—Egyelőre semmit nem tehetek. Nem én vagyok az uralkodó!

E válasz nem igazán nyugtatta meg Inobuát.

—Kérlek, ne hagyj kétségek között! Te is tudod hogy semmit nem jelent, van-e királynői címed! A hatalom a te kezedben van már most is! És hidd el, én csak nővéremet követtem, amikor rosszat mondtam rólad!

—Ugyan már, hagyd ezt, Inobua! Nem kölyök vagy már, nem öt vagy hat, de tizenhat esztendős! Ura vagy tetteidnek! Te egyszerűen nem szerettél, mert édesanyád nekem nem volt édes anyám!

—Ilyennek neveltek!

—Na és? Ettől talán most szeretnem kellene téged? Vagy mered azt hazudni, hogy most egyszeriben megkedveltél?

Inobua csak hallgatott. De mert Cielíta nem úgy nézett ki mint aki hamarosan megszólal, végül mégis kénytelen volt ő megszólalni.

—Én attól félek hogy hamarosan nagy csata tör majd ki közted és anyám meg nővérem között, és egyszerűen szeretnék ebből kimaradni! És hidd el kérlek, ha nem is szerettelek, soha nem kívántam a halálodat, márpedig attól félek hogy itt a közeljövőben vér fog folyni! Tartok tőle hogy nem fogsz kímélni bennünket! És valóban azért jöttem hogy az életemért könyörögjek, mert nem szeretnék meghalni!

—Nem lesz nagy csata, ebben tévedsz! Nem lesznek jelentős erők, melyek anyád oldalán harcolnának, már most sincsenek ilyen erők, s ezek száma is napról-napra fogy! Látod, olyan biztos vagyok a dolgomban hogy el merem ezt mondani neked! Hanem abban igazad van, hogy sajnos vér fog folyni, de ezt sem én akarom! Tőlem élhetnétek békességben, de anyád nem fog nyugton maradni, és a hülye nővéred sem! S természetesen ha rámkényszerítitek a harcot, akkor megvédem magamat!

Majd Cielíta elgondolkozva maga elé nézett, s így szólt:

—Azt persze nem tagadom, megfordult a fejemben a gondolat, hogy megelőzöm a támadásotokat! Igazság szerint már réges-rég kivégeztettelek volna benneteket ha csak rajtam múlna a dolog! S igazad van, ebben nem gátolna meg az, hogy nem vagyok megkoronázva! Egyedül azért nem tettem, mert szeretem apámat, és tudom hogy neki fájdalmat, szomorúságot okozna a halálotok! De biztos lehetsz benne, hogy önmagamat még apámnál is jobban szeretem, s ha megtámadtok, akkor valóban lesz itt halál – nagyon sajnálom, de ha apám mellétek áll, akkor talán még ő is meghal, annak ellenére hogy ez meg engem szomorítana el! De nagyon remélem hogy ez nem következik be! Nem az hogy nem támadtok reám, ebben nem is reménykedem, hanem az, hogy apám mellétek áll! Az igazat megvallva a legnagyobb gondot már régóta az okozza nekem, miként oldjam meg a veletek kapcsolatos problémát úgy, hogy apámnak a lehető legkisebb fájdalmat okozzam, s ezért valószínűleg a száműzetés mellett fogok dönteni, de ez még nem biztos. Lehet hogy úgy gondolom majd, biztonságosabb ha nem marad életben trónkövetelő!

—De hát próbálj megérteni egy kicsit engem is, Cielíta! Én nem akarok belecsöppenni ebbe az egészbe! Nem is érdekem, én semmiképp sem lehetnék trónörökös!

—De hát már bele vagy csöppenve a fejed búbjáig!

—De miért? Hiszen én nem küzdök a trónért!

—Az mindegy. Anyád lánya vagy, s ezért soha nem tudnék megbízni benned. Főleg akkor nem, ha legnagyobb sajnálatomra később esetleg kivégeztetni kényszerülnék édesanyádat! Hiszen teljes joggal tarthatnék a bosszúdtól! Ha tehát anyádat pallos alá küldöm, legokosabb amit tehetek, hogy téged is azonnal a bakóhoz vitetlek!

Most már igazán nagyon sápadt volt Inobua arca. A helyzet vészesen komoly volt.

—De értsd meg, én ebből az egész hatalmi versengésből ki akarok maradni!

—Engem nem igazán érdekel, mit akarsz. Különben sem akarsz, csak szeretnél, mondtam már. Nem érdekelsz Inobua. Minek is törődjem veled, amikor nem is voltál soha barátságos velem. Én sem szeretlek, ahogy te sem engem. Miért is szeretnélek? Mindig csak bántottál!

—Nemesebb lélekre vallana megbocsátanod nekem!

—No igen, ez igaz, s ha csak ennyi volna az egész úgy is tennék, de itt van még az az apróság is, hogy soha nem tudnék megbízni benned!

—Megígérek bármit, csak hadd legyek biztos benne hogy nem öletsz meg, akárhogyan alakuljon is a harc közted és anyám meg nővérem között!

—Te szegény, te valóban nagyon meg vagy rémülve!

—Még jobban is mint ahogyan látszik rajtam!

—És ha ezt most megígérem neked, miből gondolod hogy nem szegem majd meg az ígéretemet később? Mert akkor már csak rajtam fog múlni!

—Te annál nemesebb vagy! Egy uralkodót mégiscsak köt az ígérete!

—Ugyan már, húgocskám, a világ legszószegőbb emberei éppen az uralkodók! Hiszen őket az esküszegésért senki meg nem büntetheti! Nem, nem, lásd be, soha életemben semmi magasabb rangot nem adhatok neked, nem bízhatok meg benned!

—Látom egyetlen perccel sem jöttem hamarabb mint kellett!

—Sőt, túl későn! Hiszen semmit nem tudsz nekem felajánlani az életedért cserébe! Amilyen bolond voltál, az ebédnél látványosan szakítottál családoddal is, így még azt sem mondhatod hogy majd tájékoztatsz engem ha esetleg merényletet kísérelnek meg ellenem!

—Ez igaz, valóban bolond voltam! De kérlek... annyira szeretnék kimaradni ebből...

—De hát nem mindig az történik amit az ember szeretne! - vont vállat Cielíta. —Sőt, miért higgyem el egyáltalán, hogy őszinte vagy akár e pillanatban is?! Lehet hogy anyád és nővéred küldött hogy a bizalmamba férkőzz azzal a mesével, hogy te meg vagy ijedve!

—De én tényleg megijedtem! - és most már annyira elhatalmasodott rajta a rettegés, hogy térdre hullott Cielíta, mindeddig megvetett csúnya nővére előtt, és kezét rimánkodva tárta ki felé. —Kegyelmezz, kérlek! Mindig hűen foglak szolgálni!

—Nem, nem, nem tehetem, nekem biztosítékok kellenének arra, hogy soha nem támadsz ellenem…

—Bármit megteszek amit csak parancsolsz!

—Nem, sajnos semmiféle módon nem lehetnék biztos benne hogy ellenem nem támadsz, legfeljebb ha börtönbe záratlak, vagy ha… hm… hát igen, igen, egy esetben talán… de nem, azt mégsem kérhetem tőled, soha nem egyeznél bele…

—De, de, igen, beleegyezem!

—De még azt sem tudod, miről van szó!

—Bármi jobb mint meghalni! És ha Zsurulla győz, nekem végem!

—Hallottam én is, mit mondott neked az ebédnél! De emiatt ne aggódj, akkor és ott neked volt igazad, soha nem lesz ő trónörökös!

—De te se végeztess ki! Mi az amit kívánsz tőlem?

—Hát jó, nem bánom, elmondom ha szeretnéd!

—Megkérlek rá!

—Találtam egy módszert, ami megfelelő biztosítékot nyújt mindkettőnknek: én biztos lehetnék benne hogy nem leszel soha ellenségem, de te is biztos lehetnél abban, hogy nem szegem meg ígéretemet, és nem végeztetlek ki… legalábbis amíg valóban ellenem nem támadsz!

—Már előre beleegyezem bármibe!

—Csakugyan? Halljad hát! Azt akarom, hogy menj feleségül egy hűséges hívemhez, akit természetesen én jelölök ki neked! Sőt már ki is jelöltem, talán találkoztál is vele már: Mudar az, Zsína etikettmester fia! Tizenöt esztendős, meglehetősen széparcú, és vitéz is, kiváló íjász, meg lehetsz elégedve vele! Mindenesetre jobb férj mint Dozsor, akit nekem szántatok anyáddal, még ha egy esztendővel fiatalabb is tenálad!

Inobua csak hápogott.

—De hát én még nem akartam férjhez menni!

—Ó, én nem erőltetlek! Szabadon dönthetsz! De értsd meg: csak úgy hagyhatlak életben, ha börtönbe záratlak! És börtönödet vagy vastag falak kell alkossák, vagy férjed erős karjai! Vagy várbörtönbe zárlak, vagy a házasság börtönébe! Mudar annyira elszánt hívem, - ami nem csoda, mert egész családja hálás lehet nekem - hogy nem félek attól, hogy sikerül ellenem hangolnod! Ha mégis sikerül, akkor olyan ügyes vagy, hogy meg is érdemled, hogy a helyemre ülj! De ismétlem, nem erőltetlek!

—De hát én nem vagyok szerelmes belé!

—Én sem voltam az Dozsorba. Érdekelt ez benneteket?

—Most bosszút akarsz rajtam állni!

—Dehogy! Ellenkezőleg! Ez az ára annak, hogy ne álljak bosszút!

—És ha nemet mondok, kivégeztetsz?

—Azt nem mondtam! Hogy akkor mi történik, az attól függ, hogy mit tesz ellenem Nínia vagy Zsurulla! Vagy te. De ha Nínia vagy Zsurulla nekemtámad, és eldurvul a harc, akkor amint győzök fölöttük, téged is úgy tekintelek mint aki velük egy táborba tartozik! Megbocsáss, de még akkor is ha addig száraz kenyeret eszel és te is pokrócokon alszol! Vagyis, nyíltan fogalmazva, ugyanaz lesz a sorsod mint nekik! Csakis akkor nem tekintelek Nínia családjába tartozónak, ha már saját családod van! Legalábbis egy férjed. Ez a legkevesebb, kérlek! Ne is haragudj, de ez részemről a legcsekélyebb óvintézkedésnek mondható, s még nagylelkűbb és kockázatvállalóbb vagyok így is mint szabad lenne!

—Az életemet követeled, az életemet!

—Az életedet adom vissza, az életedet! És nem tudom mi bajod van Mudarral! Helyes, kedves fiú! Örülhetnél inkább hogy nem tartom meg magamnak! Hiszen nálam is csak öt évvel fiatalabb! Mégis neked adom!

—De nem nemesember!

—Ó igaz is, nem mondtam még valamit! Ne mondd hogy rossz rokonod vagyok! Ha hozzámész, kinevezem őt az egyik kisebb sziget kormányzójának! A feleségeként neked is lesz ott némi hatalmad, legalábbis tisztelni fognak! És kinevezem herceggé Mudart! Nemesember lesz! Ez már csak elég, nem? Persze sietek megjegyezni, nem teérted teszem, legalábbis nem csak teérted, biztos ő is örül majd neki!

—De Zsína az anyja, tudtommal pedig Zsína egyszerű parasztasszony!

—Csak volt. Most már etikettmester!

—Akkor is! És azt is tudom hogy ringyó volt!

—De most már nem az. És amikor Mudart szülte, akkor sem volt az!

—Kegyetlen vagy, Cielíta! Én jószívvel jöttem ide, s azt hittem hogy lehetünk még barátnők is!

—Mi, Inobua? Mi ketten? Tréfálsz? Habár igazad van! Valóban lehetünk barátnők - de nem most! Hanem majd úgy húsz év múlva, ha addig hűen szolgálsz! S elég legyen ebből! Nincs időm hogy győzködjelek, amit akartam, elmondtam! Talán csak annyit közlök még veled, hogy ha nemet mondasz, és valami csoda folytán mégis életben maradsz, akkor is elképzelhetetlen hogy az én uralmam alatt valaha is bármiféle tisztségbe kerülj, igazán a legtöbb hát amit remélhetsz hogy egy kisebb sziget kormányzójának a felesége leszel! Ezt én most magam, tálcán kínálom fel neked! Azt megígérem hogy ha beleegyezel és megvolt a házasság, haladéktalanul elküldelek a szigetre a férjeddel együtt, és úgy tekintem hogy kiléptél a hatalmi harcból, akármit műveljen is anyád és nővéred!

—De hátha Mudar nem akar feleségül venni!

—Téged? Egy királylányt? Na ne viccelj! Te sem gondolhatod komolyan! Az persze biztos hogy én rákényszeríteni sosem fogom! De ez nem baj, emlékezz csak, mennyit gúnyoltatok amiért csúnya vagyok! Mennyire dicsekedtél a szépségeddel te is! Hát elismerem, szép vagy, sokkal szebb mint én! Megvannak az eszközeid a férfihódításhoz! Csábítsd el Mudart, érd el hogy belédszeressen, sok sikert kívánok neked!

—És mikor kell választ adnom?

—Soha.

—Hogyhogy?!

—Úgy, hogy nekem nem válasz kell, hanem házasság! Igyekezz, Inobua, mert úgy sejtem anyád nem sokáig marad már veszteg! Idáig is túl sokat, megengedhetetlenül sokat késlekedett, s erre hamarosan rájön! S ha akkor még nem vagy Mudar felesége, az régen rossz lesz neked! Nincs sok időd! Nekem tehát nem válasz kell, hanem az, hogy apám bejelentse, nőül mész Mudarhoz! Éppen pontosan Mudarhoz és senki máshoz! S akkor én mintegy nászajándékként Mudarnak adományozom valamelyik kisebb sziget kormányzóságát!

—És én mit kapok?

—Az életedet, azt hogy tőlem nyugalmad lesz, békét nyersz! No és egy fiatal, jóképű férjet aki még rendes ember is! Én tehát igazán nem sürgetlek a válasszal! S most hogy azt hiszem mindent megbeszéltünk amit kellett, megbocsáss de nem érek rá veled többet foglalkozni, kevés az időm, államügyek sürgetnek! El vagy bocsátva! - intett kezével mintha nem is a húgához szólna hanem legalantasabb szolgájához, és Inobua, aki végig állt a beszélgetés alatt, nem mert ellenkezni, s távozott. Belsejét még erősebb rettegés szorította görcsbe, mint amit idejövetelekor érzett… mert ez már egyáltalán nem az a Cielíta volt akit valaha ismert… nem az… hanem egy törpe boszorkány! Úgy érezte hogy amikor Cielíta a szemébe nézett, a hideg futkározik a hátán. Szinte örült hogy elbocsátotta. Valóban, voltak pillanatai a beszélgetésnek, amikor még abban sem volt biztos, hogy élve hagyhatja el a szobát…

Mert az biztos hogy Cielíta nem habozik ha ki kell végeztetni valakit. Emlékezett még rá, hogy alig egy nappal azután hogy a Nagypecsétet a kezébe kaparintotta, milyen ítéletet hirdetett a szövőcéh néhány bűnösnek tartott legénye fölött. Persze, akkor még senki nem tudta miféle bűnben is vétkes ez az öt fő, de azután kiszivárgott a hír, hogy ezek verték meg Zsínát amikor a nő szőni akart anélkül hogy a szövőcéh tagja lett volna, s persze a céhbe belépés díját sem volt képes megfizetni, meg nem is fogadtak volna azok nőt maguk közé. És ők verték bénává Dibrillát is, akit Cielíta állítólag meggyógyított valami csodálatos módon.

—Érdekes, akkor a testőreit miért nem gyógyítja meg? - töprengett Inobua, de nem bírt rá választ adni. Ő persze nem tudta hogy Cielíta többször is kérte erre Kirtit, de Kirti azt válaszolta, a legtöbbön ha akarna sem tudna segíteni, de még akin tudna, azon sem akar, hiszen maguknak okozták a bajukat: minek mentek katonának?! Aki katona, számíthat rá hogy meghal vagy megnyomorodik! És Kirti azt mondta, nem az ő dolga hogy felszámolja az önsorsrontás következményeit. Különben is, ezek végsősoron csak jogos büntetésüket nyögik most, mert nyilván maguk is számtalan embert megöltek vagy megnyomorítottak katonaként!

—Dibrillát meggyógyítottam, mert ő tényleg nem tehetett semmiről, ártatlanul szenvedett, de ezek nem ártatlanok, még ha most hűen szolgálnak is téged! Úgyhogy elég legyen ebből! - zárta le a vitát. És Cielíta most nem erőszakoskodhatott, mert érezte hogy van igazság Kirti szavaiban. Elvégre ezek az emberek valóban önként álltak be katonának…

Hanem ez már jóval azután volt hogy igazságot szolgáltatott Zsínának. Zsína maga meglehetősen szelíd ítéletet mondott: verjék jól össze az öt legényt, és kergessék koldusként világgá őket. Ám Cielítát ez nem elégítette ki.

Az öt takácslegény rémülten ácsorgott a várudvaron, ahol hetvenfős őrség vigyázott rájuk felajzott íjjal. Ezek ugyan nem Cielíta testőrei voltak csak a vár katonái, mert akkor még nem volt testőrsége a királylánynak, de hát öt hitvány takácslegényt természetesen ők, a vár régi katonái is bármikor hajlandóak voltak lenyilazni vagy máshogy megölni ha a királylány azt parancsolja! És ezt tudta mindegyik legény is. És most Cielíta így szólt:

—Nagyon enyhe büntetés volna ez! Halált érdemeltek, de én nem piszkítom be a kezemet veletek. Hanem ha olyan bátrak, igazi férfiak voltatok hogy nem féltetek megverni egy kisfiút és két gyönge nőt, akik még így is csak hárman voltak, nem öten mint ti, büszke, nemes legények, akkor most is legyetek bátrak, de bátrabbak mint akkor: verjétek össze egymást! Hogy még érthetőbb legyen mit akarok, elmagyarázom! Tudjátok meg, hogy bár valamennyien halált érdemeltek, én csak négyőtök halálát akarom! Egy főnek közületek megkegyelmezek! Hogy melyiktek lesz az, döntsétek el ti! Méghozzá itt és most, így ahogy vagytok, puszta kézzel! Gyerünk, verekedjetek meg! Mindenki mindenki ellen! Aki túléli, kegyelmet kap! De ha a Nap nyugovóra tértéig egynél több van életben közületek, akkor mindegyikteket a bakóhoz küldöm!

Alig pár pillanatig néztek egymásra a döbbent, rémült legények, s máris elcsattant az első pofon. Azután már minden könnyen ment…

Hamarosan egyetlen óriási gombolyagban hemperegtek a várudvar porában, s ütötték-verték, tépték-marták egymást. Néha csak egy porfelhőt lehetett látni, melyből egy csomó kar és láb nyúlt ki, vagy egy-egy torz görcsbe rándult arc, s ide-oda gurultak a vad küzdelemben. S óriási puffanások, nyögések hangzottak, s egy-egy jajgatás is.

A várudvaron a nézők és őrök hangosan kacagtak rajtuk, nevettek, biztatták őket kiabálásukkal, és fogadásokat kötöttek, arra hogy mindegyikük meghal-e, s ha nem, úgy ki lesz az egyetlen túlélő. Zsína és Dibrilla is elégedetten nézték rossz sorsuk okozóinak büntetését, bár kissé el is képedtek, mert efféle büntetésre igazán nem számítottak. Ellenben már most a küzdelem alatt is hallatszott sok-sok éljenzés, éltették a Felséges Őrzőt, milyen pompás módon szórakoztatja a várbelieket, micsoda remek ítéletet hozott. Azt ugyan nem is tudták hogy miféle ügyben született az ítélet, mert a takácslegények fejére a vétküket nem a várudvaron olvasta rá Cielíta hanem egy szobában, ahol csak néhány őr vigyázott rájuk, de nem is érdekelte a nézőket mit követett el ez az öt fő, az a lényeg hogy Cielíta pompás ítéletet hozott, s most ők kitűnően szórakozhatnak! Milyen okos is Cielíta!

Minthogy a legények kezében fegyver nem volt, és sokáig egyikük sem verhetett valakit mert hamarosan a verőt is megtámadta mindig valaki hátulról, így nagyon sokáig tartott a pankráció. Még két óra múlva is négyen éltek közülük, pedig már szédelegtek a fáradtságtól, s ide-oda imbolyogva tudtak csak egymás felé közeledni. És Cielíta így kiáltott:

—Gyerünk, gyerünk, mindjárt lemegy a Nap! Csak egy maradhat élve!

Ez már nem is volt annyira szórakoztató a nézőknek sem, inkább félelmetes és undorító. Az egyik legény összeesett a fáradtságtól, egy másik, alig valamivel pihentebb és erősebb rázuhant, s verni kezdte a fejét, de ököllel nem törhette be, kő pedig nem volt a poros várudvaron, ezért ráhajolt a nyakára, hogy fogával szakítsa fel az ütőeret…

Egy másik pedig a társa szemét nyomta ki, hogy vak legyen, s így már ne jelentsen veszélyt reá…

És verekedtek tovább. Eltörték a vak mindkét karját, s az vadul rúgdalódzott, de ledöntötték a földre, s addig rúgták a fejét, míg csak mozgott. Azután ugráltak egy darabig a mellén és a gyomrán, hogy biztosan meghaljon. Aztán egymásnak esett a két túlélő, s lassú, vontatott mozdulatokkal igyekeztek egymást megölni. Arcuk csupa sár, kosz és vér volt, ruha már rég nem födte testüket, s az is csupa seb és vér volt. S eddigre már mindegyiküknek eltört egy karja, és le is sántultak. Úgy néztek ki most mint valami pokolbéli szörnyetegek, afféle gyilkos teknősbékák, olyan lassan mozogtak, de nem adták fel, mindegyik élni akart.

A földön fetrengve küzdöttek, mert lábraállni már nem bírtak. Aztán az egyik valahogyan a másik lába közé férkőzött fejével, szájába ragadta annak férfiasságát, és rágni kezdte. A szerencsétlen áldozat ordított, és öklével verte kínzója fejét, de nem volt képes megszabadulni, végül elájult az iszonyatos kíntól.

A nézők között erre többen is elokádták magukat, és Inobua, aki végignézte ezt az ítéletet, maga is hányingerrel küszködött, de nem annyira a látvány miatt, hanem mert olyan borzalmasan sikoltozott az a férfi.

S mire az elájult, a másik abbahagyta amit csinált, kiszúrta az ájult ember két szemét, majd amikor az e fájdalomra magához tért, s ordításra nyílt a szája, homokkal tömte tele a kinyílt szájat hogy megfulladjon. Majd nagy nehezen talpra kecmergett, és rúgta a vak embert ahol érte, amíg csak az mozgott.

És e pillanatban süllyedt a Nap a szemhatár alá.

—Én győztem! Én győztem! - kiáltozta. Azzal összeesett ő maga is.

—Nézzétek meg, él-e még! - intett Cielíta, akinek arca sem rezdült az ítélet végrehajtása alatt.

—Nem él! Meghalt maga is! - hangzott fel a küzdőtérről.

—Helyes! Megérdemelte! - szólt Cielíta, azzal távozott.

Igazából ekkor, ezen a napon kezdte elfogni valami rettegés Inobuát, e pillanattól kezdve tekintett félelemmel mindaddig megvetett nővérére. Nem, hát Cielíta aztán nem fog habozni hogy őt kivégeztesse, ha nem lesz Mudar felesége!

Elhatározta hogy nem vesztegeti az időt. Kideríti, merre lehet Mudar, s legalábbis megnézi magának… Elvégre hátha csinos fiú!

Inobua távozása után egy komor, vén testőr lépett be Cielítához, méghozzá hívás nélkül. Cielíta ugyancsak el is csodálkozott ezen, mert addigra már minden embere megtanulta alaposan, hogy legfontosabbnak a fegyelmet tartja. Mindezideig ötszázhetvenkét régi, kiszolgált katonát vagy testőrt fogadott fel, esetleg olyat aki fiatal volt ugyan de valami enyhébb módon megnyomorodott, s közülük csak hármat kellett elzavarnia Zsárnak, mert nem értették meg hogy szolgálaton kívül sem szabad inniuk. Pedig a katonák szeretik a bort, s ha még erre az áldozatra is hajlandóak csak hogy újra koldulniuk ne kelljen, akkor miért kockáztatja most jólétét ez a testőr azzal hogy hívás nélkül ideszemtelenkedik?! Hogy ne jöjjön ha nem hívják, azt még könnyebb megállnia mint hogy ne igyék!

A katona maga is meglehetősen zavartan nézett a kis úrnőre, de végül mélyen meghajolt, s így szólt:

—Bocsáss meg nekem Felséges Őrző! De nagyon komoly dolog történt! Az életedre akarnak törni!

—Kicsoda? - kérdezte Cielíta rezzenéstelen arccal.

—Engem bízott meg ezzel a feladattal Nínia királyné!

—Igazán? Megvesztegetett?

—Csak akart, de nem sikerült! Vagyis a pénzét elfogadtam ugyan, de csak azért, mert arra gondoltam, jobb ha azt hiszi sikerült felbérelnie, mert így legalább addig nyugton marad és nem próbálkozik újabb merénylettel amíg arra vár hogy én öljelek meg! Így van időd hogy megtedd azokat az ellenlépéseket, amiket jónak látsz! Azt mondta hogy szúrjalak le vagy máshogy öljelek meg, neki mindegy, de halj meg! - azzal ruhájából egy jókora zacskót húzott elő, és Cielíta elé rakta az asztalra.

—Ez ötezer arany! Tízezret ígért, a felét adta oda előre! Ez tömérdek pénz, de én ennyiért sem árullak el téged, tényleg csak a te érdekedben mondtam igent neki, s azonnal eljöttem hozzád! Alig egy órával előbb tette meg nekem az ajánlatát, s eddig is csak azért vártam mert a húgod volt nálad!

—Na, végre kezd már tenni valamit Nínia is! - és a katona legnagyobb döbbenetére Cielíta arcára széles mosoly ült ki. —Hanem te jól cselekedtél! Jobb ha Nínia nem tudja hogy én tudom az aljas terveit! Figyelj rám! Ez az ötezer arany természetesen a tied marad. És hogy hűségedért kár ne érjen, megkapod a másik felét, amit Nínia fizetne neked, éntőlem! De nem most, hanem akkor ha sikerült lelepleznünk mostohaanyámat! Hogy ennek mi lesz a módja, az viszont nem tartozik rád, de lehet hogy tanúskodnod kell majd apám előtt ellene!

—Bármikor ha parancsolod, Felséges Őrző!

—Jó. Akkor most hallgass rám! Még ma este utazz el titokban Ciprimába, ott végy egy házat de álnéven, és új nevedet, címedet üzend meg nekem! Itt mindenkinek azt mondom majd, hogy váratlanul megbetegedtél és ezért elbocsátottalak a szolgálatomból! Nínia természetesen azt hiszi majd, hogy megkísérelted a merényletet, de nem értél el eredményt, vagy én vagy valamelyik testőröm megölt téged, de én nem akarom világgá kürtölni hogy akadhatnak árulók is a testőrségemben, ezért mondom azt, hogy beteg lettél! És így Nínia nem tudja hogy élsz, és van egy tanúm a hitványságára! De ehhez az kell hogy ott Ciprimában befogd a szádat, és senkinek egy szót se szólj! Gunnyasztasz mint pók a hálójában, míg csak nem hívatlak! Világos?!

—Igen, természetesen Felséges Őrző! És köszönöm!

—Nincs mit. Kötelességed volt hogy erről jelentést tégy, így nem tartozom én sem köszönettel neked, de te sem énnekem, mert a hűség megjutalmazása viszont az én kötelességem! Mondtam már sokszor mindegyikőtöknek de megismétlem: közöttünk soha barátság nem lehet, mert egy barát a barátság címén egyre többet követel, de az jogos hogy tisztességesen, becsületesen járjak el veletek szemben én, és ti is velem szemben! Megkövetelem hogy teljesítsetek minden parancsot, cserébe én betartom valamennyi ígéretemet! Ha ti megvédelmeztek engem az ellenségeimtől, én sem engedem hogy más hatalmasságok, akár apám a király is árthasson nektek! Hű szolgálatért illő zsoldot fizetek! S mert megtartjátok titkaimat, én sem alázlak meg benneteket olyasmivel, hogy bárkinek is beszélek arról, melyiktek volt korábban például koldus… vagy akár rabló! Közöttünk egy szerződés van, s amíg valamelyiktek teljesíti a maga kötelességeit, addig én is teljesítem a magamét! Amíg én biztos lehetek bennetek, addig ti is biztosak lehettek bennem! S mert te helyesen jártál el, bízhatsz bennem, a kötelességérzetemben! Nem tartozunk köszönömmel egymásnak! Az azonban igaz, természetesen, hogy mostantól még jobban megbízom benned, mint eddig! Menj hát most, vidd a pénzt, s tedd amit mondtam!

A katona meghajolt és távozott, Cielíta pedig így szólt Kirtihez:

—Mi pedig sétáljunk megint egy jót a városban! Hosszú séta lesz ez!

—Nem bánom, de most már sok az ellenséged - ugye nem egyedül akarsz sétálni?

—Nem én! Van már bőven testőröm! Sőt, ötvenfős kísérettel akarok nekivágni e sétának!

Úgy is lett. Közöttük volt Zsár is, míg a palotában maradt testőröket most Juxur irányította.

—Mi a terved ezzel a városnézéssel? - kérdezte Kirti.

—Keresek egy embert.

—Ki az?

—Azt nem tudom, csak azt hogy hogyan néz ki.

—Hogyan?

—Úgy mint én, csak még csúnyább, és idősebb, mondjuk nagyjából negyvenéves lehet!

S mert Kirti minden volt csak hülye nem, elvégre varázsló volt, egy pillanat alatt megértett mindent, s így kiáltott fel:

—Újra meg újra meglepsz azzal, milyen eszes vagy! Hátborzongató ötlet!

—Tudom, tudom, zseni vagyok, mondtad már!

—Igen, és azzal hogy zseni, még keveset is mondtam!

—Jó, akkor figyelj inkább te is! Hiszen ne feledd, hamar meg kell találnunk, mert még jól ki is kell képeznünk, elvégre a gyémántot is megcsiszolják mielőtt használatba veszik s ékszerbe foglalják! A palota lesz itt az aranykeret, a nő a gyémánt, de mielőtt helyére rakjuk, ráfér majd egy kis csiszolás attól tartok, ha másutt nem hát a modorán mindenképpen!

—De hát lassú lesz ez nagyon, körbejárni ezt az óriási várost!

—Eszemben sincs körbejárni! - azzal így szólt Zsárhoz:

—Zsár! Szólj be a kancelláriára, hogy adják ki azt a ládát amiben a rézpénzeket tartjuk! Két főt bízz meg hogy ragadják meg, és hozzák utánam! Ne ijedjenek meg, nem kell messzire cipelniük, csak ide a legközelebbi templomhoz!

Kirti kíváncsian várta, mi sül ki ebből. Megtanulta már hogy Cielíta soha semmit nem tesz találomra, minden cselekedetének célja van, és nagyon helyén van az esze.

Amint a templomhoz értek, Cielíta fellépdelt a magas lépcsőkön egészen a templom bejáratához, ott leült csak úgy, minden szertartásosság nélkül a legfelső lépcsőfokra, és így szólt Zsárhoz:

—Intézkedj hogy húszan közületek eredjenek szét Szüprima forgalmasabb pontjaira, és hirdessék ki, hogy ma minden koldusasszony aki idejön e templomhoz, kap tőlem két rézpénzt, mert én, a Felséges Őrző amennyire tőlem telik, még a koldusok jólétén is őrködöm! De ismétlem, csak a koldusasszonyok, a férfiak nem, elvégre az én pénzem is véges, és nő lévén a nőket természetesen jobban szánom! Aztán, Zsár, amint megjöttek a koldusok, a pénzosztás úgy lesz hogy én itt ülök, lábam között a pénzesládával amiből a pénzt kiosztom, de a koldusokat nem engeded öt lépésnél közelebb, s mindig csak egy jöhet közülük mellém hogy a pénzt átadhassam! Állítsd tehát sorba őket! Ennek nemcsak az az oka hogy egy esetleges merénylő ne támadhasson rám, de az is hogy mentve leszünk a rongyos tömeg iszonyú bűzétől, mert a legtöbben bizony büdösek mint egy trágyadomb! Mindkét oldalamra álljon egy-egy testőr kivont karddal, nem is annyira azért mintha merénylettől félnék, de a sok pénz látványa esetleg megbolondítja valamelyiket! A hátam mögé pedig öt íjászt akarok, felajzott íjakkal! És aki koldus megkapta a pénzét, azt távolabb kell hogy vezessétek, egy csomóba, és legalább tíz fegyveres őrizze őket hogy mindaddig el ne menjenek amíg mindenki más is meg nem kapta a pénzét, különben képesek és kétszer-háromszor is sorbaállnának! Maradjanak ott nyugton, elvégre az idejükből igazán kitelik!

—Úgy lesz ahogyan kívánod! - hajolt meg Zsár, és máris kiadta a parancsokat.

Késő estig tartott a pénzosztogatás, Cielíta nem is hitte hogy ennyi rengetegsok koldus él Szüprimában! Mondta is Kirtinek:

—Úgy látszik az emberek jobbak mint hittem, ha jótékonykodásukból ilyen tömérdek koldus képes megélni!

—Biztos hogy a legtöbbjük lop is ha módja van rá!

—Persze, de nem tehetik gyakran, mert akkor rajtakapnák őket!

Mindig mikor már azt hitte vége a pénzosztásnak, újabb és újabb kolduscsapatok jöttek hogy csatlakozzanak a tömeghez, ezek nyilván távolabbi városnegyedekből érkeztek, ahova később jutott el a pénzosztás híre.

És Cielíta folytatta a pénzosztást, mikor besötétedett, fáklyafénynél is. S minden egyes koldusnőt aki elébe járult, jól szemügyre vett, hasonlít-e az arca édesanyja arcához, akit ugyan nem látott, de nagyjából el tudott képzelni. Olyan nőt keresett, aki úgy nézhet ki amilyen ő lesz valószínűleg negyvenéves korára. Azt persze tudta hogy tökéletes hasonmást nem fog találni, de nem is volt fontos hogy pontosan olyan legyen. Csak hasonlítson, ez a lényeg.

Aztán hogy már öreg este volt, sőt éjszaka, s végre az utolsó koldus is elfogyott, Cielíta szólt hogy vége, hazamennek.

—Elengedheted a koldusokat, Zsár! Mehetnek haza! - szólt, és a koldusok akik már nagyon menni akartak, megéljenezték a Felséges Őrzőt. Bár akadt közöttük akit nem nagyon érdekelt hogy maradnia kell a pénzkapás után: egyszerűen lefeküdt a térre és elaludt. Háza, családja úgysem volt, mindigis a szabad ég aladt aludt, most legfeljebb itt éjszakázott.

Cielíta csalódottan zárta rá a fedelet a jócskán megüresedett pénzesládára.

—Hát ez sajnos nem sikerült! - mondta Kirtinek. —De sebaj, nem adom fel! Holnap megpróbálkozom Ciprimában is!

Ekkor vékony asszonyi hang szelte át a levegőt:

—Várj, várj kérlek, Felséges Őrző! Nagyon szépen kérlek, könyörgök, várj még, ne menj el, szánj meg engem is, adj nekem is alamizsnát, a jóisten is meghálálja! Nagyon későn tudtam meg, és messze is voltam, rohantam végig, nagyon kérlek essen meg a szíved rajtam is! - és a sötétből egy női alak botladozott ki a templom lépcsőjéhez, a lépcsősor aljához ahova eddigre már leballagott Cielíta, és a nő valósággal beesett a Cielítát őrző katonák kezében lobogó fáklyák fénykörébe. Aztán ahogy a nő pillantása a már bezárt ládára esett, keservesen zokogni kezdett.

—Legalább egyetlen rézpénzt! - kiáltotta, és könnyáztatta arcát Cielítára emelte. S ekkor ahogy Cielíta ránézett, megértette hogy megtalálta akit keresett.

Nem is vesztegette az időt.

—Te velem jössz! - szólt a nőhöz, majd intett Zsárnak.

—Két fegyveres mindkét oldalára, kettő a háta mögé, egy eléje, és nagyon ügyeljetek rá hogy meg ne szökjön! De senki ne bántsa! Ti sem! Fejetekkel feleltek azért, hogy élve érjen el a palotába! - azzal a döbbent, semmit sem értő koldusasszonyt máris közrefogták a vén, szótlan testőrök, és már vezették is. A nő rémülten kezdett el kiáltozni.

—De hát nem tettem semmi rosszat! Nagyon szépen kérlek felséges királylány, bocsáss meg! Nem tehetek róla hogy elkéstem! Későn kaptam meg a hírt! Engedj el, kérlek szépen! Nem kell egy rézpénz sem, semmi sem kell csak engedj el!

De Cielíta nem felelt, csak előrement, vissza a palota felé.

—Miért nem nyugtatod meg hogy ne féljen, nem lesz semmi baja? - kérdezte Kirti.

—Mert nem akarom hogy megnyugodjék! Ijedjen csak meg, ijedt embereknek könnyebb parancsolni! Jó ha megtanulja már a legelején, hogy legelsőbben is nekem kell engedelmeskednie, és a hatalom az enyém a palotában!

—Nagyon kíméletlen módszereid vannak!

—De legalább célravezetőek!

Amint a palotába értek, kiadta a parancsot:

—Vigyétek azonnal a fürdőházba, vetkőztessétek meztelenre, a rongyait égessétek el, sikáljátok meg alaposan, azt akarom hogy olyan tiszta legyen mint egy frissen mosott fátyol! A haját is fésüljétek meg, mossátok meg, és vizsgáljátok át a testét mindenütt, különösen ahol szőrös, hóna alját meg egyéb ilyen helyeket, hogy nem tetves-e, és ha tetves, borotváljátok azon a helyen kopaszra! Akár a fejét is ha kell! Azután adjatok neki szép, tiszta ruhákat és úgy vezessétek elém! És az hogy ideérkezett, titok, senki nem tudhat róla! Tehát ne locsogjatok senkinek sem! Amíg vele foglalkoztok, senki nem léphet a fürdőházba! Női ruhákat Zsínától kérhettek, s őt hívjátok akkor is, ha nem tudjátok hogy hogyan kell egy nőt megmosni vagy ha bármi gond merül fel! És ha nem muszáj, ne bánjatok vele erőszakosan, semmi durvaság, csakis akkor ha ellenkezik! - azzal Cielíta elment.

A koldusasszony elképedve hallgatta az utasításokat, és irulva-pirulva, mert igazán nem szokta meg hogy megtetvésszék, méghozzá férfiak, de legalább abban biztos lehetett hogy nem ölik meg. Akit ki akarnak végezni, azt nem viszik a fürdőbe!

Soká tartott amíg tűrhető kinézetűre varázsolták a testőrök a koldusasszonyt, és tulajdonképpen nem is ment ez minden vita és veszekedés nélkül, mert a nő természetesen tiltakozott hogy férfiak vizsgálgassák a rejtett zugait! Maguk a katonák is zavarban voltak. Igaz, a Felséges Őrző ezt parancsolta, de azért mégis… Végül elszaladtak Zsínáért, aki mégiscsak nő, és Cielíta is azt mondta hogy ha baj van, hívhatják, sőt ruhát úgyis tőle kell kérniük. S így aztán a tetvészeti vizsgálatot Zsína végezte el a nőn.

Végül vagy két óra múlva Cielíta elé vezették az alaposan megváltozott külsejű koldusnőt. Most már egészen helyesen nézett ki, szép ruhában, tisztán, megfésülködve, s bár nem tudta miért művelték mindezt vele, meg mert kockáztatni Cielíta felé egy halovány mosolyt. Cielíta azonban egyelőre nem törődött vele.

—Megvizsgáltátok hogy tetves-e? - kérdezte katonáit.

—Igen, Felséges Őrző!

—És volt tetve?

—Nem!

—Mindenütt megvizsgáltátok?

—Természetesen, Felséges Őrző! Hiszen ezt parancsoltad!

—A lába közét is?!

—Természetesen!

—Hazudsz! Tudom jól hogy nem vizsgáltátok meg, hanem Zsína tette azt!

Elképedve néztek egymásra a testőrök. Honnan tudhatta ezt Cielíta?! Hiszen Zsína, jól tudták, nem ment még a királylányhoz, nem járt nála őelőttük, nem árulhatta el!

—Ne csodálkozz te mamlasz, ismerlek benneteket! Most nem kaptok büntetést, de ha ezentúl valamire azt mondom hogy ti csináljátok, akkor ti csináljátok, és nem más! Na, elmehettek! - intett, és a katonák fölöttébb megkönnyebbülten távoztak. De Cielíta még utánuk kiáltott:

—És most senki nem zavarhat amíg nem szólok, kivételesen még maga az apám, Pindamian király sem!

A koldusasszony pedig leborult a földre Cielíta előtt.

—Kelj fel azonnal, ne mocskold be a ruhádat, nem azért adattam rád! Kelj fel máris, aztán ott egy szék, megengedem hogy leülj!

Ő maga természetesen a heverőre telepedett. Mert bár továbbra is a pokrócokon aludt, ahogyan azt már Őrzősége legelején eldöntötte, egy heverőt azért hozatott be magának a szobába, s napközben inkább azon ült vagy feküdt, s nem az asztal mellett üldögélt. Úgy vélte, ennyi kényelem mégiscsak jár neki.

A koldusasszony leült, s nem tudta mire vélni e nagy megtiszteltetést.

—Halljuk, mi a neved! - kérdezte Cielíta.

—Szisilla vagyok, úrnőm!

—Te csak nemrég lettél koldus, ugye?

—Valóban, úrnőm! - és mert Szisilla szerette volna tudni, miből jött erre rá Cielíta, de megkérdezni nem merte, ügyesen így szólt:

—El sem tudom képzelni, miből jöhettél erre rá, bölcsességed azonban mindenképpen párját ritkító!

—Magam is úgy vélem! De rájönni erre nem volt nehéz, egyszerűen arról van szó, hogy még nem tetvesedtél meg, ami pedig koldusok között szinte elkerülhetetlen! No de most hogy kíváncsiságodat kielégítettem, ideje hogy te válaszolj: mi voltál mielőtt koldus lettél?

—Buxus nagyúr ágyasa, úrnőm!

—Valóban? Hát akkor miért lettél koldus?

—Mert uramat legyőzte a csatában Szüprima és Ciprima városok hadserege, s ottveszett maga is! Alig egy hete történt ez!

—Igen, tudok róla! És igazából sajnálom szegény Buxust. Nem volt kegyetlen földesúr, s engem is gyakran ringatott a térdén, amikor még kisleány voltam. De hát hiába volt jólelkű, ha jósága mellé észt nem adott neki a Mindenható! Világosan megírtam neki is mint mindenkinek, hogy ne lázadjon fel a városok kiváltsága ellen! Mégis megtette. Holtában sem lehet egy rossz szava sem ellenem, egyetlen katonám sem harcolt ellene, a két város győzte le! De azt még mindig nem értem, mitől lettél te emiatt egyszeriben koldus!

—Azért, mert két nap sem telt el uram halála után, máris jelentkezett a vidéki kastélyában egy férfi, akit állítólag te küldtél Felséges Őrző, s valóban így is lehetett mert számos katona kísérte, és pecsétes írást lobogtatott, azt mondta hogy parancsod értelmében mától ő itt a Birodalmi Intéző, és mindenki menjen a fenébe, mert te a kastély teljes személyzetét elküldted, leváltottad! Így kerültem én is az utcára Buxus többi ágyasával együtt! Pedig én igazán ártatlan voltam Buxus lázadásában, ráadásul idáig senki nem is hallott olyan címről, hogy Birodalmi Intéző!

—Nem csoda! Én küldtem oda Budzsurt, így hívták ugyanis az intézőmet, és én találtam ki azt a címet is, hogy Birodalmi Intéző! Minden birtokra mely az enyém, a királyé vagy ami ezentúl lesz királyi birtokká, nem földesurakat nevezek ki, mert azok azt hinnék hogy az övék, és nem is jószágkormányzókat mint korábban, hanem Birodalmi Intézőket, akik tőlem kapják fizetésüket, s nem a jövedelemből részesednek mint az urak vagy jószágkormányzók! Tudod, Szisilla, a régi módszer nem volt jó! A földesúr előbb-utóbb sajátjának tekintette a királyi birtokot, a jószágkormányzó pedig azért hogy a saját jövedelemrésze minél nagyobb legyen, kiuzsorázta a birtokot, gyötörte a parasztokat! Így azonban a Birodalmi Intéző egy közönséges hivatalnok! Illő bért kap tőlem, egyedül nekem tartozik felelősséggel, s kötelessége a teljes jövedelmet a kincstárba szállítani! Ami pedig az ágyasok sorsát illeti, azt parancsoltam hogy mindenkit küldjön el mert senkiben nem bízom meg Buxus régi emberei közül, és ingyenélőkre sincs szükségem! Ő természetesen szó szerint teljesítette a parancsot, amint azt el is vártam tőle!

Szisilla csodálkozott, mivel érdemelte ki a bizalmat hogy Cielíta ennyire beavatta őt a kormányzás titkaiba, de nem szólt. Cielíta azonban folytatta:

—Hanem azt hiszem nem az én dolgom hogy beszéljek, különben sem ajánlatos, mert még azt hiszed hogy magyarázkodom! Válaszolj inkább, mivel érdemelted ki azt a kegyet Buxustól, hogy egy hozzá hasonló hatalmas úr megtartott ágyasának azután is hogy idősecske lettél, sőt ha jól sejtem, sosem voltál igazán szép? Különben ne hidd hogy sértegetni akarlak, nagyon jól tudom hogy én sem vagyok szebb nálad! De kíváncsi vagyok, és elvárom hogy válaszolj!

Bár Szisilla igazán nagyon kíváncsi volt rá, mit akar tőle Cielíta Felséges Őrző, nem mert érdeklődni, azt azonban tudta hogy muszáj válaszolnia. És természetesen hazudni sem mert, már csak azért sem, mert fogalma sem volt róla, mi válna a javára és mi nem. Ezt mondta:

—Már fiatal koromban sem a szépségem tetszett neki, hanem csak az, hogy apám egy vándorszínészi társaság tagja volt, s tőle megtanultam sokféle hangszeren szépen játszani, mert én zenéltem, néha másokkal együtt, az előadások alatt! Ráadásul olvasni is tudok, én figyeltem a szöveget és az előadást, és ha valaki elakadt, súgtam neki! És tudod Felséges Őrző, Buxus urat kínzó álmatlanság gyötörte, bár ezt kevesen tudták róla, és olyankor mindig engem hívott magához, és én felolvastam neki szép történeteket, meg zenéltem is neki, főleg a lantot szerette, de értek a hárfához, furulyához, bendzsóhoz, hegedűhöz is, sőt volt egy kisebb, hordozható orgonája is, a parancsára azon is megtanultam játszani, pedig apámnál élve, kislányként még nem is ismertem azt! És mindaddig zenéltem neki, míg csak álomba nem szenderedett, vagy ha ez nem sikerült, akkor reggelig, de ez is sokkal jobb volt mint ha álmatlanul forgolódna, és így ha nem aludt is az éjszaka, nem volt olyan rossz a kedve reggel! Egészen fiatal korától kínozta az álmatlanság, s nem múlt el haláláig. Persze hogy nem küldött el, széparcú ágyast szerezhet akármennyit egy nagy úr, de olyat aki kiválóan ért sok hangszerhez - és én valóban kiválóan értek ezekhez! - olyat nagyon nehéz találni! Ráadásul én még olvasni is tudtam, nő létemre, ő pedig nagyon szerette a legendákat hallgatni, de maga bizony a nevét sem tudta leírni, s olvasni sem tudott! És a zenét is szerette, nemegyszer megparancsolta hogy hárfázzak vagy más hangszeren játsszak, míg ő a másik szobában valamelyik ágyasával vagy a feleségével szeretkezik! Énvelem alig is élvezte az ágybeli örömöket, de mégis meggyőződésem hogy engem becsült a legtöbbre valamennyi ágyasa közül, sőt abban is biztos vagyok hogy ha nem lett volna felesége már korábban, akkor idővel feleségül is vett volna! A többi ágyasa, a szépek, váltogatták egymást, jöttek és mentek, de én mindig maradtam! Hidd el felséges úrnőm, nem volt ő rossz ember!

—Elhiszem! Mondom hogy én is sajnálom! De hát hülye volt, és én figyelmeztettem őt is hogy ne törjön a városok ellen! Hanem annak amit elmondtál, nagyon örülök! Gondolom, eleged van abból hogy koldulj, igaz? Elég volt ebből egy hét, ugye?

—Hajaj, de még mennyire! A szívemből szóltál, Felséges Őrző!

—Nos, lehet hogy segíthetünk egymásnak - te nekem, én neked! Persze nem kötelező! Ha nemet mondasz, megkapod a két rézpénzt, megtarthatod e ruhákat is, aztán kieresztelek a palota kapuján, és mehetsz ahová akarsz! Mondhatsz azonban igent is arra amit javasolok neked, és akkor lehet hogy igen nagy úrnő leszel - de nem tagadom azt sem, lehet hogy hulla! Én mindenben támogatlak, de ennek ellenére lehet hogy valaki mondjuk megmérgez! Tehát vagy visszamész koldulni, vagy kockáztatsz, és a segítségemmel meg saját okosságodat használva megpróbálsz nagy úrnő lenni! Most még elmehetsz bántatlanul, ha nemet mondasz. Mi a válaszod?

—Elegem van a koldulásból! S nem hiszem hogy bármire is képes ne lennék ha maga a Felséges Őrző is támogat! Mondd úrnőm bátran mit akarsz tőlem, és én teljesítem azt! Hű szolgád leszek mindhalálig!

—Szívesen hallom az ilyen beszédet! De tudomásul vetted, jól megértetted azt, hogy életveszélyes megbízást akarok adni neked?

—Igen, igen, de vállalom, mert ha csak egy évig élek úrnőként, sőt ha csak egy hónapig, az is jobb mint akár harminc éven át koldulni!

—Nos, jól figyelj! Hallottál már arról, hogy felséges apám is nagyon szereti a zenét?

—Ó, hát azt akarod hogy neki zenéljek?! Boldogan, boldogan úrnőm, hála és köszönet néked! Végre azt tehetem amihez értek! Soha nem voltam jó koldus! Zenélek én neki naphosszat! Hála neked Felséges Őrző! - azzal földreborult hogy Cielíta lábát csókolgassa.

—Elég ebből! Ülj vissza! Ne vágj közbe, azt nem tűröm, főleg ha semmit nem értesz! Egyáltalán nem az a feladatod hogy zenélj apámnak!

—Hát akkor mi? - kérdezte kissé elszontyolodva Szisilla.

—Az, hogy a felesége légy! Azt akarom, hogy te legyél a királyné! No persze csak addig amíg apám a király. Amint királynő leszek, s ő többé nem lesz király, már csak Pindamian felesége leszel. De akkor sem kell félned a nyomortól, gondolhatod!

Szisilla az elképedéstől hosszú percekig nem bírt megszólalni, végül csak suttogásra tellett az erejéből:

—De hát én azt hittem, hogy Nínia királyné még él!

—Él hát, épp ez a baj, bár ne úgy lenne hogy él!

—Azt hiszem sejtem már mire készülsz, és az veszélyes ugyan, de hatalmas a nyereség is!

—Jó! Kezdesz tetszeni nekem! Arról van tehát szó, hogy Nínia királyné nekem csak a mostohaanyám, és sosem volt kedves hozzám! Ráadásul komoly gyanúm van rá, hogy édesanyámat, Efivát ő mérgezte meg! Apámmal megegyeztünk hogy ha jó Őrző leszek, egy év múlva átadja nekem a koronát, s királynő leszek, míg ő a művészeteknek, főleg a zenének szenteli az életét! Nínia azonban féltestvéremet, Zsurullát akarja kineveztetni apámmal trónörökösnek. S már merényletet is kísérelt meg ellenem. Természetesen megölethetném Níniát, s ha nem lesz más megoldás, ezt is teszem, de tudom hogy ez elbúsítaná apámat, aki most még szereti Níniát! Ezért le kell építenem apám érzelmeit Níniáról! Erre kellesz te! Ne csodálkozz azon hogy téged, egy nem különösebben széparcú nőt választottam, bár akkor még azt sem tudtam hogy értesz a zenéhez! Azért kellettél pontosan te, mert te kissé hasonlítasz állítólag, remélhetőleg édesanyámra, akit sajnos nem ismertem. Tudd meg hogy őt, Efivát nagyon szerette Pindamian, bár Efiva nem is értett a zenéhez, de okos volt! S bár Efiva nem volt szép, sőt kifejezetten csúnya, mégis becsülte annyira az eszét apám, hogy feleségül vegye, s még a minap is a legmelegebb hangon emlékezett meg róla, amikor mesélt nekem a születésem előtti időkről! Máig is kellemes emlékekkel telve gondol rá! Hogy tehát nem vagy szép, nem biztos hogy hátrányodra lesz amikor el kell csábítanod Nínia mellől apámat, mert inkább előnyös lesz az hogy Efivára, édesanyámra hasonlítasz kissé! Természetesen azt akarom hogy belédszeressen apám, összevesszék Níniával, sőt akár el is váljon tőle, és téged vegyen feleségül! De ha válásra nem kerül sor, az sem baj, nekem már az is elég ha nagyon összevész vele, s már nem szereti, mert akkor már nem lesz szomorú, ha erélyesen kell fellépnem Nínia ellen, amire különben mindenképpen sor fog kerülni! Nem akartam ezt mindenáron, de már megkísérelt ellenem egy gyilkosságot, s biztos nem marad meg az első próbálkozásnál, s ezt én sem tűrhetem! Nincsen tehát sok időd! El kell csábítanod, jó lenne ha Nínia nyílt házasságtörésen is rajta kapna téged Pindamiannal! És ne hidd hogy csak afféle lotyónak, kurvának bérellek föl! Határozottan azt akarom, hogy apám felesége légy, aminek később semmi nem is áll majd az útjában, mert ha azt nem éred is el hogy apám elküldje maga mellől Níniát, ezt az akadályt, Níniát majd én hárítom el az utadból!

—Tehát csak az a dolgom hogy felséges apád belémszerelmesedjék?

—Úgy van! Ez az egyetlen feladatod! S miután Nínia lelépett a színpadról, hogy hozzád közelálló kifejezéssel éljek, feleségül mész apámhoz! Legalapvetőbb érdekem hogy édesapám boldog legyen, s még inkább az hogy a felesége olyan legyen, aki nekem engedelmeskedik! Mert nehogy azt hidd, hogy királynőt játszhatsz mellette! Azt nem hagyom! Semmiféle valóságos hatalmad nem lesz az országban, minden hatalom az én kezemben összpontosul, de boldogan élhetsz vele itt a palotában, mindenki tisztelni fog, nem lesz gondod semmire, s azt is ígérem, ha féltestvéreket szülsz nekem, gondoskodom mindegyikről, hogy ők is boldogan éljenek!

—Értem már! És attól félsz hogy Nínia esetleg engem is megmérgez!

—Nem! Nem én félek ettől – ettől neked kell félned!

—Igen, természetesen! Bocsáss meg!

—Az a puszta véletlen műve hogy jól értesz a zenéhez is, de erősen hiszem hogy a véletlen megsegíti azt aki erősen kopogtat a Sors ajtaján és nem csügged! Így történt ez most velem is! Nagy előny hogy értesz a zenéhez! S az is, hogy olvasni tudsz! Gondolom, nem okoz gondot hogy megtanuld apám találmányát, a kottát olvasni, ami az írás és a zene keveréke!

—Vállalom amit kívánsz, úrnőm! Megbízhatsz bennem!

—Természetesen nem bízom meg benned! De úgy érzem, esetedben keveset kockáztatok! Azt elhiszem hogy most megpróbálsz Nínia helyébe lépni, de óva intelek attól, hogy később valakinek hidd magadat mert Pindamian király felesége vagy! Ahogyan megtaláltam a megfelelő lépést mostohaanyám ellen, úgy megtalálom teellened is!

—Ilyesmi nem következik be! Én már csak békében, boldogan szeretnék élni!

—Jó ha tudomásul veszed, hiába hogy életkorom szerint a leányod lehetnék, úrnőd vagyok, élet és halál ura, a te életednek és halálodnak is ura, még akkor is ha már apám felesége leszel! Egyetlen szavamra akár kínhalállal is kivégezhetnek! A legmelegebben ajánlom, jobban rettegj tőlem mint az istentől, s akkor nem lesz semmi baj! Megkövetelem hogy naponta tájékoztass arról, meddig jutottál apámmal, mikor ölelt meg, mikor csókolt meg, esetleg mikor hívott ágyába! Ismételten figyelmeztetlek, te akkor is szőröstül-bőröstül az én szolgám vagy, amikor már a felesége leszel, és én azáltal hogy apám karjaiba küldelek, egy fikarcnyi hatalmat sem adok neked, egyedül csak jólétet! Nem hagyhatom, és nem is fogom hagyni, hogy te is a fejemre nőj úgy, ahogyan azt Nínia királyné tette! Pontosan addig maradsz apám felesége, amíg erről el nem feledkezel, egy pillanatig sem tovább!

—Nem feledem úrnőm! Emlékezni fogok rá! Nem is akarok hatalmat csak jólétet!

—Remélem később is így gondolkodol majd! Akkor most Zsína megmutatja a szobádat, aztán reggel ne csodálkozz ha korán keltelek fel! Lesz még egy kis megbeszélni valónk! - és Cielíta csöngetett, mire belépett hozzá Zsína, és elvezette Szisillát.

Zsár, most hogy testőrparancsnok lett, nem a régi rend szerint szolgált már: tulajdonképpen mindig, minden egyes nap szolgálatban volt, a nap minden olyan órájában amikor Cielíta ébren volt. De nem bánta. Azt aztán nem! S ennek oka egyrészt a megtisztelő cím volt, a másik az, hogy mint testőrparancsnoknak, Cielíta huszonkétszeresére emelte a zsoldját!

De nem fekhetett le aludni amíg Cielíta ezt meg nem engedte, vagy le nem feküdt maga is, és azonnal felkeltették amint Cielíta felébredt, mert a királylány megkövetelte hogy a nap bármelyik pillanatában a rendelkezésére álljon. Most bár álmos volt már, mégis azonnal Cielíta elé sietett, amikor az hívatta.

—Ma éjszaka nem fogsz aludni, azt hiszem! Azonnal lóra pattansz, és viszel magaddal embereket, amennyit szükségesnek ítélsz! Elvágtatsz Budzsur Birodalmi Intézőhöz, aki Buxus volt birtokait igazgatja, de sietve ám, késlekedés nélkül! Valahol Buxus kastélyában kell lennie egy hordozható orgonának! Szekéren vagy ahogy tudjátok idehozzátok a palotába azt, nem érdekel miként oldod meg, de nekem legkésőbb holnap délre itt legyen, méghozzá épen és sérülésmentesen, mert másképp morcos leszek, és ugye mennyivel szebb vagyok ha nem ráncolom a homlokomat, szóval azt jobb lenne elkerülni, igaz?!

—Egyetértek Felséges Őrző!

—Jó! Ami más zeneszerszámot találtok a várban, azt is pakoljátok fel a szekérre és hozzátok el ha fölfér, ha nem, hát nem, de az orgona mindenképpen legyen itt! Aztán ha ideértek, az orgonát titokban hozzátok fel ide! A szomszéd szobába rakjátok, azt is meg minden zeneszerszámot, abba amibe a koldusasszonyt szállásoltam el! Az ő neve különben mostantól nem koldusasszony, hanem Szisilla úrnő, egyelőre az udvarhölgyem, és bánjatok vele tisztelettel, rangja akkora mint a tied, egyenrangúként kell tehát érintkezned vele! Nem lehetsz udvariatlan, de megalázkodnod sem kell! Természetesen nem jogosult arra, hogy parancsoljon neked vagy bármelyik testőrnek, de ha udvariasan kér tőletek valamit ami nem áll ellentétben bármelyik törvényemmel vagy parancsommal, és úgy ítéled meg hogy másképp sem árt nekem, akkor ha lehet teljesítsétek kívánságát! Na eredj már, mert nincs sok időd!

Másnap amikor a reggelijét kérte Cielíta, az étekhordó szolgája így fordult hozzá:

—Bocsáss meg Felséges Őrző, de Inobua úrnő esedezik hogy fogadni méltóztassad nagyon fontos ügyben, méghozzá most rögtön! Azt mondta hogy hihetetlenül fontos lenne neki e találkozás!

—Jó, küldd be, te pedig elmehetsz!

Inobua, amint belépett, földre borult Cielíta előtt, és mintha csak egy alantas szolga lenne, így szólt:

—Kérlek ne haragudj a zavarásért, de nagy kegyre szeretnélek kérni! Ha tényleg azt akarod hogy Mudar felesége legyek, tedd hogy mára szabadnapot kapjon! Most kezdődik a szolgálati ciklusa, és hogyan is ismerkedjek össze vele, ha örökké csak lót-fut!

—Jól van! Sőt, lásd milyen jó vagyok hozzád, kap tőlem teljes öt napot! Igyekezz, Inobua, mert tegnap majdnem merénylet áldozata lettem, anyád felbérelt egy orgyilkost, és igazán csak a véletlen műve hogy még élek! Ha sikerült volna megsebesítenie, már nem élnétek! Te sem! Még szerencse hogy jó testőreim vannak! Na, eredj innen! Legközelebb csak akkor akarlak látni, ha legalábbis a jegyese vagy Mudarnak!

—Bocsáss meg, de hadd kérdezzem meg, mi történik ha apám nem akar hozzáadni Mudarhoz?

—Az igen nagy baj lenne! Mármint neked, természetesen! De neked is lehet annyi eszed hogy tudd, mi a teendő ilyenkor! Mondd hogy már gyermeket vársz tőle! Persze, ajánlom hogy ha arra kerül a sor hogy ezt mondod, akkor előtte feküdj is le Mudarral valóban, másképp megrendülhet a fiú hite benned hogy lám, hazudsz! Különben azt sem bánom ha valóban dagadni kezd a hasad tőle! De tőlem úgy oldod meg ezt a gondot ahogyan akarod, mondtam már hogy nem érdekel! Az biztos hogy én nem fogok összeveszni apánkkal azért, hogy te Mudar felesége lehess! És most már aztán tényleg távozz!

Amikor Mudar korán reggel a palotába érkezett hogy szolgálatba lépjen, már a kapuban Inobuába ütközött. Természetesen ismerte már a királyi család minden tagját látásból, tudta hogy ki Inobua, így mélyen meghajolt előtte.

—Jó hogy látlak, Mudar! - szólt hozzá Inobua, mintha csak véletlenül találkoztak volna. —Éppen a városba készülök sétálni egyet! Te úgy tudom testőr vagy, méghozzá kiváló testőr! Kísérj el!

—A megtiszteltetés hogy rám gondoltál felséges királylány, bearanyozza egész napomat, ám a szívem hasad meg a modortalanságomtól hogy nemet kell mondjak, de mégsem tehetem! Pillanatokon belül szolgálatba kell állnom a Felséges Őrzőnél, mert lejártak a szabadnapjaim! Szolgálati időm alatt természetesen az ő rendelkezésére kell álljak! Boldogan elkísérlek bármelyik szabadnapomon akárhová, igazán a legnagyobb örömmel, de ma, ma sajnos lehetetlen!

—Valóban elkísérnél egy szabadnapodon?

—Igen, természetesen boldogan! Megtiszteltetésnek érezném!

—Bármelyik szabadnapodon, amelyiket én választom ki?

—Igen, igen, örömmel! Milyen kár, hogy ma nem lehet!

—De lehet! Szavadon foglak! Ma szabadnapos vagy!

—Nem, nem, ilyesmit te nem rendelhetsz el, egyedül csak az őrparancsnokom, Zsár nagyúr!

—No hát, tudd meg hogy véletlenül hallottam amint azt mondta hogy ma nem kell ennyi ember, és Mudart ha jelentkezik, hazaküldi! Úgy tudom hogy nem is egy, de öt teljes szabadnapot kaptál! Gyere hát, kísérj el!

—Bocsáss meg, de nem tehetem! A vezénylésemet csakis maga Zsár vagy maga a Felséges Őrző változtathatja meg, senki más!

—De hát ő változtatta meg!

—Igen, de tőle magától kell hallanom!

—Csak nem vádolsz hazugsággal?!

—Erről szó sincs, de Cielíta úrnő nagyon szigorúan veszi az ilyesmit! Az a parancs hogy ma kora reggel jelentkezzek Zsárnál, és nekem természetesen engedelmeskednem kell e parancsnak, amíg valamelyik fölöttesem vissza nem vonja! És te nem vagy a fölöttesem! Elhiszem hogy Zsártól is azt hallom majd amit mondtál, de kizárólag reá hallgathatok! Senki másra! Ki is rúgna a palotából a Felséges Őrző ha ilyesmit tennék! És igaza is lenne! Egy testőr nem hagyatkozhat szóbeszédre! És most megbocsáss, de azonnal indulnom kell, már így is sokat késlekedtem! - és Mudar meghajolt, s már indult is tovább. És Inobua kénytelen volt megállapítani, hogy Cielíta valóban nagyon szoros pórázon tartja az embereit, s azok hűségesek is hozzá!

Ott ácsorgott a kapuban, de nem kellett sokáig támasztania a falat, mert hamarosan jött Mudar, méghozzá rohanva. Arcán széles mosoly fénylett.

—Mehetünk! - kiáltotta már messziről. —Megkaptam a szabadnapokat, elengedett Zsár nagyúr!

—Aztán miből gondolod hogy még akarom hogy elkísérj?! Találok én mást is helyetted! Te nem bíztál meg bennem! Azt hitted, hazudok! És képes voltál faképnél hagyni!

—Nem, nem, ez nem így van! Már megmagyaráztam! Engem köt a szolgálati fegyelem! És testestől-lelkestől a Felséges Őrzőé vagyok, nem is akarok másé lenni, és meg kell becsülnöm magamat, mert jó helyem van, és sokat is köszönhetek neki! Ha udvariatlan lettem volna, kérlek bocsáss meg felséges hercegnő, de első a kötelesség!

—Na jó, nem bánom, gyere! - intett Inobua.

Sokáig sétált ide-oda a városban a királylány, és Mudar természetesen mindenhová követte. Inobua igyekezett mindenféléről beszélgetni a fiatalemberrel, s megállapította hogy az okos és értelmes, fiatal kora ellenére, és szellemes társalgó is. Inobua pedig gyakran megdicsérte, s látta hogy ilyenkor még jobban kihúzza magát mint addig, s arca fénylik az örömtől. Le se tagadhatta volna, hogy nagyra értékeli a királylány figyelmét! Úgy látszik valóban csak a nagyfokú kötelességtudat miatt nem ment rögtön vele. Erre gondolva, s hogy még jobb viszonyba kerüljön vele, Inobua így szólt:

—Azt hiszem kissé igazságtalan voltam veled a kapunál, Mudar! Ha jól belegondolok, egy testőrnek tökéletesen megbízhatónak kell lennie, így valóban elsőrendű és legfontosabb erénye a kötelességteljesítés, és a parancsok tisztelete! De hát nem haragudhatsz rám, én sosem voltam testőr!

—Nem, nem, dehogy haragszom én reád, felséges királylány! Szó sincs ilyesmiről, de hihetetlenül örülök hogy megértesz végre!

—Igen, megértelek! Bízom benned hogy engem is éppoly hűen szolgálsz majd mint Cielítát!

—Természetesen, bármikor ha nem kell őt szolgálnom! Életemet adom érted akármikor!

—No persze, a szabadnapjaidon!

—Természetesen!

—Ha meg szolgálatban vagy, akkor Cielítáért adod az életedet!

—Igen, így van!

—Hát, ha ennyi sokfelé vagy hajlandó az életedet feláldozni, akkor legalábbis a bátorságodban nem kételkedhetem!

—Csak nem vádolt valaki gyávasággal?!

—Nem, nem, dehogy! Sőt, a lehető legjobbakat hallottam rólad mindenkitől, még magától Cielítától is!

—Ez érdekes! Úgy hallottam hogy a Felséges Őrző nincsen éppen a legjobb viszonyban veled és nővéreddel, felséges királylány! De bocsáss meg ha tévednék és valami álhírnek ültem volna föl!

—Hú de óvatos a fickó! - gondolta elismerően Inobua. —Vigyáz minden szavára! Félig-meddig azt hiszi, hogy valami titokról akarom kifaggatni! Résen van, de nagyon ám!

—Tudod az úgy van, hogy gyerekkorunkban sokat piszkáltuk egymást mindenféle ostobasággal, ahogyan az testvérek között szokás! Hiszen mi nők olyan ostobák vagyunk! De már nagyon bánom!

—A Felséges Őrző nem ostoba!

—Nem, nem, természetesen! Nem is úgy értettem, ezek csak afféle női szeszélyek voltak! De azért beszélgetünk néha, és hidd el hogy csak a legjobbakat hallottam rólad! Kíváncsi is lettem rád! Állítólag kiválóan nyilazol!

—Ez igaz! Valóban kevesen értenek nálam jobban az íjakhoz!

—Hm! Milyen érdekes és szép is lehet jól érteni egy efféle nemes fegyverhez! - sóhajtott föl Inobua. —És mondd, könnyű az íjászat? Úgy értem, az alapjait legalább könnyű elsajátítani?

—Igazából nem nehéz, csak rengeteg gyakorlás kell hozzá!

—Nem is tudom, hogyan hozakodjak elő a kérésemmel…

—Nem kell kérned, úrnőm, engedelmeskedem szemvillanásodnak is!

—Szabadnapjaidon.

—Természetesen, a szabadnapjaimon!

—Mégis, amit kérnék, az nagyon bizalmas természetű dolog!

—Titoktartó leszek mint a sír, ha ezzel nem ártok a Felséges Őrzőnek!

—Dehogy is ártasz! Hová gondolsz! Csak arról van szó, hogy vásárolhatnál nekem egy íjat, ami nekem való, természetesen az én pénzemen, de a te szakértelmedre bízom a kiválasztását, aztán kilovagolhatnánk az erdőbe, és ott taníthatnál engem íjászatra! Már régóta irigylem azokat, akik értenek ehhez a szép mesterséghez! De nem lenne jó az ha valaki megtudná ezt, érted ugye, még félremagyaráznák! Ártana a hírnevemnek! Még a végén azt mondanák hogy el akarsz csábítani, pedig nem is vagy méltó egy királylány kezére! Micsoda hallatlan ostobaság, nem igaz? Én sosem voltam büszke a rangomra, azaz, büszke voltam s vagyok is talán, de nem gőgös! Mindig úgy gondoltam hogy nem is annyira a rang számít, mint a vitézség, az erős, bátor jellem, tehát a lelki nemesség! Én úgy vélem hogy ha eléggé vitéz valaki, akkor akár egy királylányhoz is méltó lenne, még ha ő maga nem született is nemesnek! Úgy illene különben is, hogy szerelem esetén ne nézzék a rangot, születést, a szerelemnek semmi se jelentsen akadályt! Te nem így tartanád igazságosnak?

—De, de, valóban!

—Na mindegy, ezt csak úgy mondtam, elvégre miköztünk szó sincs szerelemről! Csak arra kérlek, taníts íjászatra! De vigyázni kell, mert az emberek nyelve kegyetlen! Éppen úgy titkolódznunk kell, mintha szerelmesek volnánk! Én nem tartom veszélyesnek hogy kettesben maradjak veled mert megbízom benned, és illetlennek sem tartom, de más esetleg úgy gondolná! Megteszed a kedvemért?

—Boldogan úrnőm!

—Jó, akkor keress egy nekem való íjat!

Nem volt nehéz akkoriban fegyverhez jutni, íjhoz sem, így hamarosan választott is egy íjat Inobuának Mudar. Közben Inobua egyre csak dicsérte a fiú szakértelmét. Ezután kilovagoltak a városon túlra egy erdei tisztásra, hogy célbalőjenek.

A céltáblát hamar felállította Mudar, de amikor biztatta Inobuát hogy lőjön, a leány kezében eléggé szerencsétlenül állt az íj.

—Nem megy! Nem tudom! Olyan ügyetlen vagyok!

Végül persze csak elröpítette a nyílvesszőt, de az még a céltábla közelébe sem röpült.

—Biztos a tartásommal lehet baj! Nem segítenél? Mutasd meg kérlek, hogyan kell megfogni, célratartani!

És Mudar mutatta, többször is, de Inobua hiába utánozta, célzása nem sokat javult.

—Igazán nagyon ügyetlen vagyok! Talán ha beállítanád a kezemet a megfelelő szögbe, jobban menne!

—Nem érhetek hozzád, az felségsértés!

—Ne bolondozz, én kérlek rá! És most úgysem lát senki!

És Mudar mit tehetett volna mást, engedelmeskedett. Közben pedig irult-pirult, nem is annyira azért mert királylányt érintett, hanem mert egyáltalán nőhöz nyúlt, anyján és nővérén, Dibrillán kívül ugyanis soha még nőt nem érintett. És Laenor éghajlata ugyancsak meleg volt, Inobuán sem sok ruha lengedezett, igazán nem sok… Mudar magasabb volt mint Inobua, s amikor szorosan mellé lépett, ruhája mély hasítékán át belátott a mellei közé. Iszonyatosan zavarba jött, vörös volt mint a főtt rák, és sokáig krákogott, mert a szája is kiszáradt.

—Fogd már meg a kezemet, és tartsd célra!

Mudar megtette, de egész teste libabőrös lett attól, hogy Inobuát érintheti.

Most már jóval közelebb csapódott be a nyílvessző, de még mindig nem a célba.

—Ez az! Fog ez menni! Látod, így kell engem tanítanod, közösen kell nyilaznunk soká-soká, s akkor hamarosan énnekem is sikerülni fog! Köszönöm neked! Milyen rendes is vagy hogy feláldozod értem a szabadnapjaidat! Pedig kényelmetlen lehet egy ilyen fakezűvel veszkődnöd!

—Ó dehogy, életem legkellemesebb pillanatai ezek! - válaszolta a fiú őszintén.

—El is hiszem! Hiszen egy szép nőt fogdoshatsz, sőt egy királylányt! - gondolta Inobua. —Pedig milyen nehéz a hülyét játszani! Én nyilazok a legjobban a királyi családban, vadászatban mindig én ejtettem a legtöbb zsákmányt, bezzeg Cielíta kezében úgy állt mindig az íj, mint egy nyolcvanéves aggszűz kezében a hímtag! Kíváncsi lennék, egyáltalán ez a Mudar tud-e úgy nyilazni, mint én?! Na majd ha már a férjem lesz, kipróbáljuk egyszer! S el kell ismernem, legalább az Cielíta javára írható, hogy Mudar valóban egészen csinos fiú, és helyes, kedves is – némi rosszindulattal töltekezve Cielíta elrendelhette volna azt is, hogy valamelyik vén, fogatlan, félig béna testőréhez menjek hozzá, vagy egy púpos és félszemű koldushoz! Úgy nézem Mudar könnyen kezelhető fiú, ha nem szólok Cielíta ellen, én leszek az úrnő a házában, s teszi amit mondok neki!

—Nem, nem, nem lesz ez jó! - szólt most a fiúhoz. —Mindig akadályoz a fejed abban, hogy a célt lássam! Állj elém, majd guggolj le kissé, s úgy irányítsd a kezemet, akkor meglásd, sikerülni fog!

Mudar úgy is tett, s örvendett, mert ettől zavara kissé oldódott, nem látott már be Inobua ruhájába. Ám hamarosan újabb baj szakadt a fejére, és szó szerint a fejére, mert célzás közben Inobua is egyre lejjebb ereszkedett, és Mudar hamarosan azon vette észre magát, hogy Inobua két jókora, formás melle a feje tetején nyugszik!

Ez minden eddiginél nagyobb zavarba kergette, hát még akkor milyen zavarba jött, amikor érezte hogy teste derékon alul nagyon is férfimód reagál a királylány szoros közellétére!

Néhányat lőttek így, majd megint Inobua szólalt meg:

—Azt hiszem ideje volna guggoló testhelyzetből lőni! Úgy talán nem olyan fárasztó!

—Így sem fárasztó!

—Ne vitatkozz! Én tudom hogy mikor vagyok fáradt! Hát nézd csak meg a karomat, nem olyan vaskos, izmos mint a tied! Én csak egy gyönge nő vagyok! Mekkora hatalmas izmaid vannak neked! - és lágy ujjaival végigtapogatta Mudar felkarját. —Erősek, vaskosak, ez igen! Nagyon szeretem ha egy férfi erős! Hát most nézd meg, milyen vékony az enyém! - azzal gyors mozdulattal felhúzta a válláig a bő ruhát, és Mudar orra elé dugta a karját. —Látod milyen vékony?!

—Látom… de még mennyire hogy látom…

—Akkor masszírozd meg!

—Tessék?

—Nincs velem a masszőröm, tehát neked kell megtenned! Izomlázas vagyok! Masszírozd meg!

Mudar megtette, s bár zavarban volt, de igazán a lehető legnagyobb örömmel tette. És Inobua sokáig masszíroztatta magát! Sőt később leterített egy pokrócot a földre, lefeküdt rá, és ruhán keresztül bár, de még a vállát is jól megmasszíroztatta!

Ezután kipróbálták a guggolásból célbalövést is. S valahogy Inobua szegény soha nem bírt jól megállni a sarkán, minduntalan Mudar felé dőlt, a fiú érezhette arcán és fülében a leány lélegzetvételét, és azt sem tudta hová legyen mélységes zavarában. A végefelé már nemhogy Inobua lövései javultak volna, de már ő is olyan gyatrán célzott mint egy kezdő kis kölyök, mert nem bírt az íjára figyelni csak a leányra, s már szinte a céltáblát sem látta maga előtt, pedig nem is rakta messzire, s normális helyzetben ötször akkora távolságból is képes volt a közepébe találni. De ez a helyzet mindennek volt nevezhető, csak normálisnak nem.

Később megint megmasszíroztatta magát Inobua.

—Ugye nem vagyok nagyon terhedre? Ugye számíthatok rád holnap is? - kérdezte ragyogó, tüneményes mosollyal.

—Igen… igen, ó hát persze, felséges hercegnő!

—Megengedem hogy egyszerűen Inobuának szólíts! Nem volna illendő hogy jobban megtisztelj mint én téged, hiszen most te vagy a mester, s én csupán a tanítványod!

—Igen… igen, persze, köszönöm Inobua! Megtisztelsz!

—Nem, dehogy! Örülök hogy ilyen értelmes férfira találtam, akiben meg is bízhatom! Szolgám van ugyan elég, de olyan nehéz egy igazi barátra lelni! De most ne kísérj el, mert még félreértik ha azt látják hogy együtt lovagolunk ki az erdőből alkonyatkor! Tudod, nem mindenki gondolkodik úgy mint én, hogy a vitézség fontosabb a rangnál, s hiába tartalak téged én nagyon sokra, hiába vélem úgy hogy bárkihez is méltó lennél, mások még azt is furcsállanák hogy a barátomnak nevezlek! Persze, nekik nincs igazuk! Tudatlan, hitvány személyek! Nincs meg bennük az a lelki nemesség mint benned! De akkor sem akarok szóbeszédet! - azzal Inobua megsarkantyúzta a paripáját, és elvágtatott. Mudar sokáig nézett utána

Eközben a palotában is fontos dolgok történtek. Zsár nem örült ugyan az „éjszakai műszaknak”, de még fintorogni sem mert, nemhogy megtagadni a parancsot. Egyrészt életveszélyes lett volna az ellenkezés, másrészt maga is úgy vélte, hogy huszonkétszeres zsoldért igazán túlórázhat néha, még akkor is ha elsősorban nyilván nem ezért kapta a magas zsoldot, hanem mert a testőrparancsnok bizalmi munkakör, vagyis Cielíta még akkor is biztos kell lehessen a testőrparancsnok hűségében, ha rendelkezik bizonyos varázslói képességekkel!

Megállás nélkül vágtatott a néhai Buxus szerencsére nem túl messze fekvő várkastélyáig, oda is ért három óra megfeszített vágta után, s természetesen nem egyedül indult. Visszafelé a nehéz orgonával már jóval lassabban haladtak, de még így is időben visszaértek, nemhogy délre, de nem sokkal pirkadat után. Így aztán időben megkezdhette nappali szolgálatát is, de kilenc óra felé már igazán nagyokat ásított. Cielíta végül megkönyörült rajta, azt mondta nevezzen ki egy megbízható helyettest a mai napra, és menjen haza.

A lényeg úgyis az orgona volt. Azonnal fölcipelték Szisilla szobájába, a nő kipróbálta, s íme sértetlen, tökéletes volt. Így történhetett meg aztán, hogy néhány óra múlva, ebéd után (melyen érdekes módon Inobua nem vett részt, úgy látszik elmaradt valahol), ebéd után tehát Pindamian király, mikor valamiért leányához tartott, már a szobától messze, a folyosón haladva édes orgonaszót hallott. Ugyancsak csodálkozott ezen, hiszen tudta hogy Cielíta még furulyázni sem tanult meg, az egyetlen zeneszerszám amihez ért az a saját szája, mert fütyülni szépen tud! Bár még ha fütyül, az is hamiskás néha… Ugyan melyik udvarhölgye lehet az, aki orgonázik? Vagy valamelyik testőre, férfi létére?! És egyáltalán, honnan hallatszik ez a szép muzsika?!

Előresietett a folyosón, s a zene mind hangosabb lett. Azután elhallgatott. Pindamian meg csak állt ott egyhelyben, várt hogy újra felhangozzék, s valóban, kisvártatva újra megszólalt az orgona, és most bár szólt, de Pindamian mégsem mozdult, sőt lába szinte a földbe gyökerezett: mert az orgona az őáltala kitalált egyik melódiát játszotta, amit alig egy hete adott elő a zenekara, bizony, semmi kétség, azt a zenét orgonálta valaki, de természetesen nem pontosan olyan hangszerelésben amit ő talált ki neki, az ismeretlen zenész, sőt művész, mert megérdemelte a művész-címet olyan szépen játszott, ő tehát kissé változtatott Pindamian szerzeményén, hol itt, hol ott, cifrázta, módosította, csak az alapdallam maradt mindig ugyanaz, hol gyorsított a tempóján, hol lassított, láthatóan szinte kísérletezett a dallammal, hogy mit bír el a szerzemény, bejárta a dallam minden táját, kutatta lehetőségeinek határait, majd hirtelen valami mély, búgó akkordot kevert hozzá, dübörgő, gyors, mély ritmust játszott kíséretnek, magát a dallamot pedig elnyújtotta, vontatott jajszóként játszotta az orgona legvékonyabb, legmagasabb hangú sípjain, a dallam így szinte az égbe szállt, míg ellenpontozásul szinte dübörgött a mély, gyors kíséret, Pindamian szinte úgy érezte a mély hangok mindjárt a földre rántják és sárba tapossák az ő törékeny, égbe igyekvő dallamát. És valóban: egy darabig a magasban imbolygott a dallam, majd szinte hihetetlen módon egy pillanatra még magasabbra kapaszkodott egy utolsó jajkiáltással, azután pillanatok alatt a mélybe zuhant, mintha csak meredek lejtőn csúszott volna le, s ott elvegyült a mély kísérettel, majd elenyészett.

S ekkor az orgona megint elhallgatott.

Pindamian meg csak állt egyhelyben mint egy szélütött. Észre sem vette hogy sír. Ilyen gyönyörűséges orgonamuzsikát még soha életében nem hallott, pedig a legjobb zenészeket alkalmazta zenekarában, s volt orgonája is, és jól megfizette a zenészeit, s jómaga is értett a zenéhez. Az államügyekhez nem, tudta hogy tehetségtelen király, de a zenéhez értett, és a zenekarát is nagyon jól megszervezte. De ez, ez amit most hallott… ez valami mennyei, csodálatos, nem is sejtette eddig hogy egy orgonával ilyesmit is el lehet érni, ilyen csodálatosan lehet játszani vele! És ráadásul az ő szerzeményét játszotta az ismeretlen zeneszerző, azt amit ő talált ki, még ha alaposan át is dolgozta! De hát ez nem csoda, ő nem orgonára írta, hanem kürtre, furulyára és bendzsóra meg dobra, de ez az ismeretlen valaki ezzel az egyetlen hangszerrel, az orgonával szívbemarkolóbb hatást ért el mint ő egy hete a másik négy hangszerrel egyszerre! Igen, Pindamian király tudta hogy valóban valami ilyesmi lebegett a szeme előtt, azaz lelki füleivel ilyesmit hallott amikor papírra vetette az első hangjegyeit e szerzeményének. De a koncertjén nem bírta visszaadni igazán a kellő hatást. Ő is tudta. Jól sikerült, szépen sikerült, de valami hiányzott belőle, egy szép dal lett belőle ez igaz, kellemes, fülbemászó dallam, de semmi több. Ám most, most igen, most úgy hallotta az orgonán ahogyan annak szólnia kellett, ahogyan ő is mindig hallani szerette volna, legtitkosabb gondolatait találta el az előadóművész!

Megmozdult, s mintha álomból ébredne, úgy sietett a művész szobája felé. Most már meg tudta állapítani hogy honnan szólt a zene. De bár már járt, még mindig a zene hatása alatt volt, még mindig az járt az eszében, az csengett a fülében, s még mindig nem vette észre hogy folynak a könnyei.

A Cielíta szobája melletti egyik helyiség volt a kancellária, ahol az írnokok s más egyéb tisztviselők tanyáztak, a másik szomszédos szoba azonban, Pindamian úgy tudta mindezideig, lakatlan. De lám, nem lehetett lakatlan, mert onnan jött az orgonaszó! És most benyitott ide a király.

Nagy, jókora szoba volt ez, melyben kevés bútor volt csak, de a király nem is nézett körül, ő most csak az orgonát látta amit az ablak melletti egyik sarokba állítottak fel. S ott ült előtte egy nő, akinek emiatt oldalról láthatta most az arcát, de aztán elölről is szemügyre vehette, mert az ajtónyitásra megfordult, s ekkor Pindamian úgy érezte, mindjárt elájul, mert ez nem lehet igaz, feltámadt és kísért a múlt, megtorpant, nem bírt tovább lépni, s kiáltani akarta, de csak nyögni, suttogni bírta mert a lélegzete is elakadt:

—Efiva!

A nő felkelt az orgona mellől, közelebb szaladt és a földre borult. Nem nézett fel rá, úgy mondta:

—Nem, nem, én nem Efiva vagyok, uram királyom! Szisilla a nevem, és a Felséges Őrző egyik udvarhölgye vagyok csupán! Légy elnéző kérlek, és bocsáss meg tudatlan fejemnek, ha a hangos zenéléssel megzavartam volna nyugalmadat és békédet!

—Állj fel! Állj fel azonnal! Nem való hogy akárcsak térdelj is előttem! Inkább nekem kéne földre borulni előtted, bárki légy is, olyan tüneményesen játszol! Igazi művész vagy! Azonnal állj fel, hallod‑e!

Szisilla felállt.

—Egészen úgy nézel ki mint első feleségem, Efiva! Micsoda hasonlóság! De ő szegény nem értett a zenéhez! Te azonban igen! Azt mondod, Cielíta udvarhölgye vagy?

—Igen, királyom!

—Még nem is láttalak!

—Biztos nem ismered minden szolgáját!

—Hát nem! Sok új embert hozott a palotába! De nem érdekel, hadd tegye! Egészen jól uralkodik! Íme, az is ezt bizonyítja, hogy téged idehozott! Ő nem ért a zenéhez, de úgy látszik van szeme hogy felismerje az igazi művészt! Hiába, az én leányom! Eh, látod, egészen megríkattál a zenéddel, király létemre! Mondd, honnan ismered te az én dalomat? Mert tudod ugye, hogy ezt én találtam ki? Talán ott voltál egy hete a koncertemen?

—Nem, dehogy! Csak a Felséges Őrző ma reggel ezt fütyürészte, és én megtanultam! Első hallásra megragadt a fülemben, mindig könnyen tanultam dallamokat! És most eljátszottam. Igazán megtiszteltetésnek érzem hogy még királyomnak is tetszett a játékom, annál is inkább, mert már régóta tudom, hogy Pindamian király nemcsak bőkezű pártolója a művészeteknek, de maga is nagy művész, kiváló zeneszerző!

—Zeneszerző, az vagyok, de nem vagyok művész! Igazság szerint én csak a hárfához értek egy keveset, ahhoz sem sokat, én inkább csak zenét írni tudok! - szerénykedett Pindamian, akinek nagyon jólesett hogy hírnevét dicsérte Szisilla, – különben pedig nem is mondott igazat, mert a hárfához igenis kiválóan értett, ami pedig ritkaság volt a férfiak körében, a hárfát ugyanis kifejezetten női hangszernek tartották, ezenkívül Pindamian ragyogóan furulyázott, elég jól hegedült, bár nem művészi szinten, és sokféle pengetős hangszerben is volt jártassága kisebb-nagyobb mértékben.

Hanem Szisilla sem hagyta magát! Csábos pillantást vetett Pindamianra, s így szólt:

—Lehet hogy jobb zeneszerző vagy mint előadóművész, királyom, de akkor ugyancsak jó zeneszerző kell legyél, mert én nagyon szeretem a zenét, sok más zeneszerető embert is ismertem valaha, akik megfordultak itt a palotádban, és mindenki a legnagyobb elismeréssel beszélt koncertjeidről, melyeken nemegyszer magad is játszottál! Annyira örültem is annak hogy Cielíta udvarhölgye lehettem, mert így meghallgathatom valamennyi koncertedet melyet ezután rendezel majd! És nagyon jól tudom hogy kiválóan hárfázol, furulyázol, hegedülsz, és sok más hangszerben is nagyon képzett vagy! Én is jól furulyázok, de bárcsak olyan jól ismerném e hangszer minden titkát ahogyan te, királyom!

—Tudsz furulyázni is?!

—Igen, és még hegedülni is tudok valamennyire.

—Mondd, megkérhetlek rá hogy hegedűn is eljátszd nekem ezt amit az orgonán?

—Boldogan, de az már nem lesz olyan szép, mert ott már csak egy szólamot tudok egyszerre játszani!

—Igen, ez igaz! Milyen igazad van! Milyen okos vagy! Mondd, nem akarsz inkább az én udvarhölgyem lenni? Éke lehetnél zenekaromnak!

—Megtisztelsz ajánlatoddal királyom, de fölöttem csakis a Felséges Őrző rendelkezik! Akaratának nem mondhatok ellent, nem is merném, de megsérteni sem akarom, hiszen ő hozott a palotába!

—Várj itt, azonnal beszélek vele! - és Pindamian korához és rangjához méltatlan sietséggel ugrott az ajtón ki, majd a másik ajtón mely Cielíta szobájába vezetett, be, s ott köszönés nélkül, izgatottan csak ennyit mondott:

—Kell nekem! Kell! Nekem kell adnod, leányom! Most, azonnal!

—Tessék? De hát miről beszélsz, jó apám? - csodálkozott Cielíta, holott nagyon is jól tudta.

—Arról a nőről a szomszéd szobában! Szisilla a neve, ha jól jegyeztem meg!

—Igen, van egy ilyen nevű udvarhölgyem! Ugye milyen tehetséges? Mikor meghallottam őt bendzsózni, gondoltam, idehozom, ideveszem magam mellé, hogy amikor kifáradtam az államügyekben, elandalítson muzsikájával, s játéka felvidítsa szívemet!

—Hát még bendzsózni is tud?!

—Hajaj, de még milyen kiválóan! És még a lanthoz, hárfához, hegedűhöz, s az orgonához is ért! S ha jól emlékszem, furulya sem ritkán volt a kezében, az sem ismeretlen a számára! De különben azt hiszem, ezek csak azok a hangszerek amikhez kiválóan ért, szerintem egy csomót letagadott amihez szintén jól ért, csak talán nem ennyire! És még írni-olvasni is tud! Valóságos kincs ez a leány! Nagyon büszke vagyok rá, hogy felfedeztem!

—Igen, kincs, és én is hálás vagyok neked hogy fölfedezted, de érts meg: kell nekem! Nekem kell! Idefigyelj, leányom vagy, én tehát az apád, ráadásul király is, két jogcímem is van rá hogy parancsoljak neked! Mint Laenor uralkodója, megparancsolom hogy bocsásd el szolgálatodból azonnal Szisillát, hogy így az én szolgálatomba lépjen, egyedül az enyémbe! Ezentúl az én zenekaromban kell játsszon! És mielőtt válaszolnál, emlékeztetlek rá hogy akármilyen nagy értéknek tekinted is őt, én is a legtöbbet adtam neked amit csak adhattam: a Nagypecsétet! Figyelmeztetlek, hogy ez már nem uralkodási, hanem művészeti kérdés, mert ez a nő ritka tehetség, és művészeti kérdésekben nem tűrök vitát! Ha nem kapom meg Szisillát, visszaveszem a Nagypecsétet!

—Hű, a mindenségit, de felizgult jóapád! - ámult Kirti. —Ez a Szisilla valóban nagy tehetség, ha alig két perc alatt ilyen mély benyomást tett Pindamianra!

Cielíta elmosolyodott, belekarolt apjába, és a heverőhöz vezette.

—Ülj le drága édesapám, s higgadj le! Megbeszélhetjük mi ezt szép nyugodtan, kiabálás nélkül is!

—Ezen nincs mit megbeszélni! Szisilla a mai naptól az enyém, és kész! Nem tűröm hogy nemet mondj!

—De hát én nem is mondtam nemet, csak…

—Nincs itt semmi „csak”! Nem fogadok el feltételeket, csakokat, esetlegeket, talánokat, netalánokat, majdokat, észrevételeket! Mostantól az enyém és kész! Elvégre mégiscsak én vagyok a király!

—Nem, nem, nincs itt semmi észrevétel, ő természetesen a tied ha kivánod, sőt örülök hogy valamivel viszonozhatom jóságodat és kedvességedet!

—Na ez már sokkal kellemesebb a fülemnek!

—Én csupán szeretném felhívni a figyelmedet néhány jelentéktelen apróságra! Természetesen rajtad múlik hogy megfogadod-e szerény javaslataimat, hiszen tényleg te vagy a király, de talán én is megérdemlek annyit tőled, hogy legalább végighallgass!

—Jó, jó, ha nem az lesz a vége, hogy nem kapom meg Szisillát!

—Dehogyis! Mondtam hogy a tied!

—Nagyon helyes! Értsd meg, muszáj ragaszkodnom hozzá! Ez a nő, képzeld csak, épp az én szerzeményemet játszotta az orgonán amikor hozzád jöttem… miért is? Nem tudom, látod azt is elfelejtettem, miért indultam hozzád! De mindegy is! Szóval, azt játszotta amit egy hete adtam elő, és olyan gyönyörűségesen hogy a szemem is könnybe lábadt tőle!

—Nahát! Még ilyet! - csodálkozott Cielíta, holott már azelőtt tudta hogy így lesz, hogy a király elindult volna hozzá. Külön katonája figyelte mikor jön erre Pindamian, s azonnal szólt Cielítának. Cielíta pedig szólt Szisillának, s korábbi megbeszélésük értelmében Szisilla azonnal ezt a dalt kezdte el játszani.

—Így volt ez Cielíta, s most már tudod, miért kell nekem! Különben is, első pillantásra megkedveltem! Majdnem pontosan úgy néz ki, mint édesanyád, amikor megismertem!

—Hihetetlen!

—Bizony az!

—Ennek ellenére úgy vélem, ha kissé elmúlik a meglepetés ereje, apám, akkor bizonyára te magad is gondolnál arra mint kiváló zeneszerző, hogy Szisilla soha nem játszott még zenekarban! Nem ért hozzá! Ő született szólista! Nem is hiszem hogy jól érezné magát ott a zenekarban, sokak közé eldugva, beszorítva!

—Hm!

—S ha valóban olyan kiváló mint mondod – s ezt te vagy hivatott megítélni – akkor jogosan tételezhetem fel azt is, ugye, hogy senki a zenekarodban nem játszik olyan jól mint ő, igaz? Mert másokról még nem hallottalak így beszélni!

—Még csak orgonálni hallottam, de orgonán aztán biztos hogy messze ő a legjobb akit valaha is hallottam!

—Hát akkor méltó volna hozzá hogy bedugd a zenekarba, ahol a többi pancser fülhasogató játéka az ő virágzó tehetségét is elhalványítja?! Ő szólista, nem karjátékos! Nem való a zenekarodba, hidd el! Neki egyedül kell játszania, egymagában!

—De akkor is az enyém!

—Természetesen! Ezentúl minden kötelessége alól felmentem, akkor zenél neked amikor akarod! De nagyon kérlek, ne dugd a zenekarodba! Ilyen nagy művész mint te, biztos belátja ennek igazságát! Én a helyedben apám egyedül szerepeltetném! Mondjuk adnál egy koncertet a zenekaroddal, aztán a végén, mikor már mindenki azt hiszi hogy vége, utolsó számként, az est fénypontjaként fellépteted Szisillát, természetesen úgy, hogy előtte illő szavakkal méltatod tehetségét, hadd tudja mindenki, micsoda művész játszik nekik! Ha kívánod, én még azt is eltitkolom hogy én fedeztem őt fel! Mondd nyugodtan hogy a te felfedezetted! Úgy még emiatt is neked lesz hálás az utókor, de minden palotabeli is aki meghallgatja a játékát!

—Ez… ez nagyon kedves volna tőled, Cielíta!

—Semmiség! Végülis valóban a te felfedezetted! Én csak behoztam a palotába, és ha rajtam múlik, élete végéig csak nekem játszott volna, nem mindenki gyönyörére!

—Igen, igen, ez igaz!

—Te követelted, hogy a tied legyen! Ráadásul tudod azt is, milyen botfülü vagyok! Én csak annyit észleltem tehetségéből hogy nagyon szépen játszik – azt hogy nemcsak szép a játéka de zseniális is, már te vetted észre! A te felfedezetted, apám!

—Valóban! Színigazat mondasz! Én ismertem fel páratlan tehetségét!

—De tudod, ebben a várban sok a botfülű, ezért alaposan meg kell őt dicsérned a játéka előtt hogy mindenki tudja, most szinte gyöngyöt szórsz disznók elé! És én is kedvelem Szisillát, megérdemli a dicséretet!

—A legmelegebb szavakkal fogom méltatni, ezt megígérhetem!

—Gondolom, szándékodban áll sok régi szerzeményedet is megtanítani neki?

—Hogyne, sőt a kottaolvasást is! És azt akarom hogy segítsen nekem új dalok komponálásában is! Már most, előre tudom hogy ő az a múzsa amelyik új ihletre serkenti lelkemet! Fogalmad sincs róla, Cielíta, miféle művészi magasságokra emelte azt a kis kedves dalocskámat a játékával! Most azonnal bemegyek hozzá, és eljátszatom újra, s lekottázom!

—Épp erről szerettem volna szólni veled apám! Ugye nincs ellene kifogásod, hogy amikor nem vagy Szisillával, játsszon nekem is?

—De igen! - állt fel villámló szemekkel apja. —Igenis van ellene kifogásom! Ő egyedül az enyém, és nem engedem hogy kifáraszd, mert akkor nem lesz ereje teljében amikor nekem kell játsszék!

—Jó, de akkor legalább azt engedd meg hogy amikor gyakoroltok, akkor azt itt tegyétek a mostani szobájában! Így én is hallom, és nagy örömöt szereznétek nekem, s ez semmi fáradtságába nem kerül!

—Jobb szerettem volna a hálószobám közelében elszállásolni!

—De hát azt félreértené Nínia!

—Lehet hogy papucsférj vagyok, de azt még Níniának sem tűröm hogy ostoba féltékenykedésével megzavarja a belső harmóniámat, mely a művészeti alkotás elengedhetetlen feltétele!

—Mindegy, ő ezt akkor sem érti meg, veszekedne veled, s ezt jobb elkerülni! Viszont ismered a testőreimet! Ha itt alkottok remekműveket, a palota e szárnyában ahol én lakom, ide senki a világon be nem léphet, akit én nem engedek, s külön utasítanám őket, hogy Szisilla szobáját különös gonddal őrizzék! Teljes volna ott a nyugalmad és lelki békéd! Olyan biztonságos lenne, mint egy szerelmi légyottokra berendezett kis fészek!

—Mit merészelsz, Cielíta!

—Ó, én természetesen csak a múzsák iránti szerelmedre gondoltam, apám!

—Az más! Hm! El kell ismernem, ajánlatod megfontolandó! Na jól van! Ha nem válik be, később meggondolhatom magamat úgyis!

—Természetesen! Te vagy a király!

—Inkább művész akarok lenni! Főleg hogy most már Szisilla személyében pompás alkotótársra is leltem! Megyek is hozzá, mert így csak feltartalak az államügyekben, s te is engem az alkotásban! - azzal megfordult és elhagyta a szobát.

—Úgy tűnik a terved teljes sikert arat! - mondta Kirti Cielítának.

—Igen!

—De miért ragaszkodtál hozzá hogy itt találkozzanak a felügyeleted alatt levő palotarészben? Hiszen itt nem láthatja őket Nínia! Nem az a célod hogy Níniát féltékennyé tedd? Mit akarsz ezzel, Cielíta?

—Ó, Kirti, hát nem jöttél rá?! Éppen az a célom hogy Nínia féltékeny legyen! Ez ennek a legbiztosabb útja! Arról hogy apám kedveli Szisillát, méghozzá nagyon, úgyis tudomást szerez Nínia, s hozzá nagyon hamar, hiszen apám megígérte hogy a legmelegebb hangon dicséri majd a nőt a koncerteken! Ez persze nem lesz gyanús Níniának eleinte. De minden koncerten így lesz, s ezt előbb-utóbb mégiscsak megsokallja! Annak is hírét veszi majd hogy apám állandóan ide jár Szisillához gyakorolni, őt tanítani, s hogy a játékát hallgassa! Hamarosan eljön az idő, hogy kíváncsi lesz, mit csinálnak itt, s meg akarja látogatni! S akkor az én testőreim nem eresztik őt be! Nínia arra hivatkozik majd hogy ő a királyné, s erre a testőreim - külön utasítom őket erre - azt mondják majd neki, mintha csak ostobák lennének, hogy én külön kihangsúlyoztam hogy őt, Nínia királynét semmiképp sem engedhetik be Szisilla szobájába! Ez aztán éppen elég lesz neki hogy őrülten féltékeny legyen, s ha addig nem történt is semmi apám és Szisilla között, ő akkor is azt hiszi majd! Féltékeny lesz! Veszekedni fog apámmal! Amennyire apámat ismerem, akkor még teljesen ártatlan lesz amikor Nínia mégis hűtlenséggel gyanúsítja! De nekem nem tehet szemrehányást apám, hiszen épp én mondtam neki hogy Nínia veszekedni fog, s épp ezért ajánlottam neki e biztonságos kis kuckót! Apám persze akármilyen papucsférj is, sértve érzi majd magát, hiszen bűntelen. Haragudni fog Níniára, s még kedvesebbnek tartja majd Szisillát! Még többet jár majd hozzá! Erre Nínia még féltékenyebb lesz, még többet veszekszik, erre a király méginkább megutálja, mégjobban a kedves Szisillához menekül, hamarosan már alkotni sem tud másutt csak nála, mert ha nincs itt, Nínia állandóan üldözi majd a féltékenységi jeleneteivel… Érted már, Kirti?! Nekem most már semmit nem kell tennem, Nínia maga löki Pindamiant Szisilla karjaiba! Mert előbb-utóbb biztos megfordul majd apám fejében a gondolat, hogy mennyivel nyugodtabb lenne a világ, ha nem Nínia, de Szisilla volna a felesége!

—Micsoda cselszövő vagy!

—Csak érteni kell hozzá, hogy egy kissé előre kiszámítsuk embertársaink cselekedeteit! Persze ehhez ismerni kell a jellemüket. De hát apámat is, Níniát is ismerem gyerekkoromtól!

—És én még egy pillanatra el is hittem hogy azért akarod itt gyakoroltatni őket, mert élvezni akarod az orgonaszót!

—Mit képzelsz! Alig van hallásom! Kifejezetten nehéz lesz elviselnem az örökös lármát! Remélem nem fájdul meg tőle a fejem! De hát valamit valamiért!

Két nappal később történt, hogy Mudar késő este cammogott haza, abba a palotához közeli szép új házba, amit Cielíta nagylelkű adományából vásárolt Mudar anyja, Zsína. Meglehetősen kimerítő nap volt ez a fiú számára, mert sokáig tanította íjászatra a szép, de teljesen tehetségtelen Inobuát, azután a leány kitalálta hogy versenyt fussanak, na ebben már jobban szerepelt, majdnem legyőzte őt. De csak majdnem. Hanem nagyon megizzadt, akkor aztán fürdeni akart a közeli tóban, ami rendben is lett volna, de ehhez ugyebár le kellett vetkőzni! Itt megint nehézségek merültek föl, Mudar el kellett forduljon, majd akkor fordulhatott csak vissza amikor Inobua már a vízben lubickolt. S Inobua addig győzködte, míg végül ő is bemászott a vízbe, de akármilyen meleg volt is, arra már nem volt hajlandó hogy a gatyáját is levegye. Inobua végül abba is hagyta hiábavaló győzködését, legyintett egyet és azt mondta hogy gyáva féreg, még egy nőtől is fél! Aztán versenyt úsztak, és itt aztán kétségtelen volt a leány fölénye, több testhosszal is megelőzte Mudart, úgy úszott mint egy hal. Inobua lubickolt a vízben, hol lemerült, hol meg valósággal kiugrott belőle, majdnem úgy, mint úszás közben a delfinek. Lehetetlen volt őt nem nézni, a vízcseppek csillogtak szépséges barna bőrén, persze a mellein is, amit eleinte a legnagyobb pironkodással nézett csak meg Mudar, de Inobua annyiszor fordult feléje, hogy reménytelen volt mindannyiszor félrefordítani a fejét, aztán később már hozzászokott a látványhoz, s már nem is volt zavarban, csak élvezettel csodálta a pompás látványt. Amikor Inobua bukfencezni kezdett a vízben, megcsodálhatta formás fenekét is. És meg kellett állapítsa, hogy ha az íjászathoz nem is ért Inobua, azért csöppet sem gyönge nő ő, sőt kifejezetten erős, izmos, mondhatni kisportolt leány! No persze: úszásban le is győzte, sőt futásban sem sokkal maradt le.

Aztán Inobua lemerült, és olyan sokáig nem jött fel a víz színére, hogy Mudar a legkomolyabban aggódni kezdett, lemerült ő is és megpróbálta megkeresni. A tó alja táján talált rá, arccal a meder felé fordulva lebegett mozdulatlanul. Mudarra borzalmas ijedtség jött rá. Aggódott a leány életéért, de a magáéért is, mert ha ráfogják hogy miatta halt meg a királylány, akkor talán maga a Felséges Őrző sem mentheti őt meg, de kétséges az is, akarja-e egyáltalán!

Hogy azonnal segítsen a leányon, aláúszott, rátapasztotta száját a királylány ajkaira, és a tüdejében levő levegőből nagyot fújt belé, majd megragadta, és amilyen gyorsan csak tudott, a felszínre úszott vele, majd kivonszolta a tópartra. Ott aztán ráfeküdt, és bár maga is lihegett, igyekezett legjobb tudása szerint mesterségesen lélegeztetni. Mindaddig csinálta ezt, míg csak Inobua váratlanul el nem kacagta magát.

Na már most, Mudar nem volt éppen babonás fajta, de arra hogy Inobua elkacagja magát, igazán nem számított. Ezt se halottak, vízbefúltak nem szokták művelni, sem olyanok akik az imént éltek túl egy vízbefúlást. Rémülten ugrott le a leányról.

—Te élsz?! - kiáltott rá minden szertartásosság vagy udvariasság nélkül.

—Naná, de még mennyire hogy élek! - válaszolta az anyaszült meztelen leány, akinek mezítelenségét csak néhány porszem palástolta, amik nedves testére tapadtak a homokos tópartról. —Élek hát! Megmentett a csókod, mondhatjuk úgy is!

—Nem igaz! Akkor nem nevetnél! Nem is akartál megfulladni!

—Ej de jól adod! Hát persze hogy nem akartam! Ki az a hülye, aki meg akar fulladni?! Te talán szeretnél vízbefúlni?!

—Akkor mi volt ez az egész?!

—Na, ez szép! Még te vonsz felelősségre engem, a királylányt?! Te, a közönséges testőr?! Ráadásul épp most, amikor épp az imént majdnem megerőszakoltál?!

—Én nem…! Én csak meg akartalak menteni!!

—Ugyan már, kincsem! Nagyon jól tudtad hogy semmi bajom! Ne játszd itt a meglepettet! Én mennyire meglepődtem, képzeld csak! Ott nézegetem szép nyugodtan a tófenéken a szép csigaházakat és növényeket, erre jössz te, egyszercsak alám úszol, eltakarod a szép látványt, aztán nekemesel, megcsókolsz, de vadul ám és szenvedélyesen, majd megragadsz minden gyöngédség nélkül, össze-vissza tapogatod legintimebb testrészeimet, kivonszolsz ide a partra, ráfekszel pucér testemre a saját pucér testeddel, hiába van rajtad gatya, még úgyis éreztem mennyire nyom a férfiasságod, aztán elkezdesz újra csókolni, tapogatni mint aki eszét vesztette és nem bír magával mert már ötven éve nem hált nővel!

Hogy e szavak hallatán mennyire pironkodott Mudar, talán mondanunk sem kell.

—De hát miért nem adtál életjelet?!

—Aha, nem elég hát hogy majdnem megerőszakoltál, még az én hibámul rovod fel?! Hát tudd meg hogy megijedtem, azt hittem rádtört valami őrület, elvette az eszedet a férfiúi gerjedelem! Különben is kíváncsi voltam mi sül ki ebből. Tudd meg hogy engem még soha férfi meg nem csókolt! És meg kell hagyni, egyáltalán nem csókolsz rosszul, egyáltalán nem! Na de ha ilyesmihez van kedved, akkor talán mégiscsak illendőbb lett volna ehhez a beleegyezésemet kérni, vagy nem?! Esetleg óvatosan közeledni hozzám, várva hogy engedek-e kérlelésednek vagy visszautasítalak, nem igaz?! Nem ilyen vadul nekemesni mint a paraszt a csökönyös öszvérének! Aztán még az én hibámul rovod föl, nahát! Mindjárt megvádolsz még azzal is hogy el akarlak csábítani! Hallatlan! A végén még olyan vádakat vágsz majd a fejemhez hogy szeretnék egyesülni veled, sőt hozzád akarok menni feleségül! Elképesztő! Ne is beszéljünk erről, mert dühös leszek! Azt még talán nem is bánom ha kedved van csókolódzni velem, elvégre jólesik ha szépnek tartanak és képes vagyok vágyakat ébreszteni egy férfiban, de hogy még engem vádoljanak, az én hibámul róják fel, nahát, ez már igazán a legnagyobb fokú sértés! Az hogy megcsókoltál, megfogdostál, felségsértés, de a vádjaid, hát azok miatt aztán igazán kínhalált érdemelnél! Igazán, a csókod nem is esett rosszul, látod, nevettem is utána, de hogy még te vádolsz engem, az igenis nagyon rosszulesik! Téged kap el a hév hogy nem is bírsz uralkodni magadon, és még én vagyok a rossz?! Most mindjárt erkölcstelen és céda nőszemélynek nevezel, amiért te adod nekem az első csókot, s én még csak nem is ellenkezhetek, mert sokkal erősebb vagy nálam?! Hát mi rosszat tettem én, mondd?! Csak lebegtem a felszín alatt és nézegettem a vízicsigák házát! Teljesen ártatlan vagyok! Te kirángatsz, szinte megerőszakolsz, aztán még le is szídsz?! Szép dolog, a rabló szemrehányást tesz az áldozatának hogy miért járt az éppen arra! Nagyon megbántottál! - azzal Inobua lehajtotta a fejét, és szipogni kezdett.

Mudar e panaszáradat alatt többször is közbe akart vágni, de nem lehetett, meg talán nem is lett volna okos dolog hogy ezzel is megharagítsa a királylányt, most már azonban muszáj volt megszólalnia, s egyre csak magyarázgatta hogy ő azt hitte, a királylány életveszélyben van, és meg akarta menteni.

—Igen, igen, ezt nem hiszem ugyan, de legalább jól hangzik! De míg így a csókra talán van is némi mentséged, hihető ürügyed legalábbis, és az végülis nem is esett rosszul, addig arra már nincs mentséged hogy utána annyira megbántottál!

Mudar igazából nem is emlékezett már rá mit is mondott amivel annyira megbántotta Inobuát, de egyre csak mentegetőzött hogy ő nem akarta, igazán nem gondolt semmi rosszra, és elnézést kér ha mégis valami helytelen csúszott volna ki a száján, de azt sem úgy gondolta.

—Mégiscsak egy nagy bunkó vagy te, Mudar! Megbántasz egy nőt, aztán még csak meg sem vígasztalod! Sosem lesz belőled így igazi vitéz, tahónak születtél és az is maradsz!

—Vígasztalni? Hogyan gondolod?!

—Hát tudod ezt barátok között úgy szokták hogy ha egy férfi megbánt egy leányt, akkor aztán átöleli, megsimogatja, és egyáltalán, kedves hozzá! Persze csak ha valóban ki akarja békíteni! No persze, lehet hogy csak én hittem azt, hogy barátok vagyunk! - és újra lehajtotta a fejét.

—Azt hiszed hozzád merek érni ezek után?!

—Aha, tehát te csak a vízben vagy olyan bátor?! De nem is! Értem már! Értem! Azért nem akarsz mellém ülni és vígasztalni, mert kényelmesebb a kéjenc szemednek előttem guggolni, és bámulni a mezítelenségemet!

—Tényleg, nem kellene felöltözni?

—Te azt csinálsz amit akarsz, de nekem ne szabd meg hogy hogyan járok vagy ülök, jó?! Akkor szárítkozom meg, amikor csak akarok! Én vagyok a királylány!

—Igen, természetesen!

—Tehát mégiscsak bunkó vagy!

Erre Mudar mit tehetett volna mást, nagyon sóhajtott, melléült, simogatta Inobua haját, vállát, karját is, és áldotta önmaga eszét amiért gatyában ment a vízbe, mert érezte hogy a leány közelségétől megint elkezd fickándozni valami a lába között, de így sikerült ezt eltitkolnia.

—Igen, igen, így már jobb! Így már talán elhiszem hogy nem akartál megbántani! - sóhajtott fel Inobua – aztán hirtelen oldalra dőlt hogy Mudar elveszítette egyensúlyát, elterült a homokban, Inobua pedig egyszerűen reázuhant, a hasára, de csöppet sem nézett ki úgy, mint aki le akar onnan kászálódni.

—Ejnye, nem is rossz így! Mintha csak párna volna a fejem alatt! Maradj is így, legalább jóváteszel valami a modortalanságodból! Úgy elfáradtam, de így egészen kényelmesen kipihenhetem magamat!

—De ez így nem illik!

—Hogy mi illik és mi nem, azt ne te határozd meg, bízd csak rám a királylányra! Különben is, barátok vagyunk, nem?

—De hát ez…

—Hallgass már el! Ha attól félsz hogy ez felségsértés, ettől igazán ne félj, mert neked barátom már úgyis minden mindegy! Azért mert megcsókoltál, simán kivégeznek bármikor! Ezek után már édesmindegy, bármit teszel is!

—Ez igaz! De hát értsd meg…

—Nyugi, nyugi, a kettőnk titka marad! Ne aggódj, mondtam már hogy csak a vádjaid miatt sértődtem meg, a csók miatt nem! Miért is haragudnék meg olyasmiért, mert tetszem még egy hozzád hasonló kiváló vitéznek is? Ezért egy nő sem haragudhat meg, legalábbis nem jogosan, ugye?

—Maga az igazság szól a szádból, úrnőm! - válaszolta Mudar gyorsan, mert valóban nem akarta hogy Inobua megharagudjék. Nem az a hosszú élet titka hogy magunkra haragítunk egy királylányt!

—Mondtam már hogy szólíthatsz egyszerűen Inobuának is! Tehát magad is úgy véled, nem szabad hogy egy nő megharagudjék azért, mert tetszik egy férfinak?

—Nem, nem, persze hogy nem! Akkor haragudhat csak meg, ha nem tetszik valakinek!

—Igen, így van! Na, végre kezdesz értelmesen beszélni! Én tehát tetszem neked?

—Te… no igen, tetszel, természetesen…

—Aha! Na végre csak kiderül az igazság! Tehát azért csókoltál meg, mert tetszem neked!

—Nem, nem, mondtam már hogy az nem azért volt, hanem mert…

—Úgy! - és Inobua teste megmerevedett, majd hirtelen fölállt, és villámló szemekkel meredt a szerencsétlen Mudarra. —Tehát nem tetszem neked! Mégsem tetszem! Most aztán haragszom, de nagyon ám! A lelkem legmélyéig megsértettél, tudd meg! Te bolond, te! Hiszen épp az imént egyeztünk meg abban, hogy egy nőnek az a sértés ha nem tetszik egy férfinak!

—Félreértesz, én ezt nem azért mondtam, nagyonis tetszel, csakhát…

—Csakhát mégse!

—De, de, igen, tetszel! Nálad szebbet még nem is láttam!

—És szívesen csókolsz szép lányokat?

—Hát az a helyzet, hogy…

—Tehát a férfiakat szereted!

—Nem, nem, hová gondolsz, persze hogy szívesen csókolódzom szép lányokkal!

—Tehát azért csókoltál meg, mert tetszem! Épp most mondtad! Legalább annyi bátorság legyen benned testőr létedre hogy elismered!

Mudar nagyot sóhajtott. Bármi jobb mint a veszekedés.

—Elismerem!

—Na látod, ez már jobban hangzik! Ez már talán méltó egy férfihoz! De akkor is illett volna a beleegyezésemet kérni hozzá! Legalábbis nem ilyen vadul kellett volna reámtörnöd! Más nőkkel is így szoktad?

Mudar fülig pirult, de ennek most nem Inobua meztelensége volt az oka.

—Az az igazság hogy más nőkkel még sosem voltam!

—Ágyban?

—Jaj, hát úgy sem, de úgy értettem hogy nem is csókolództam velük!

—Meg sem próbáltad?

—Hát… - és Mudar most már minden korábbinál kínosabban feszengett - hát tettem néhány kísérletet, de… - és elhallgatott, csak legyintett egyet.

—Na figyelj csak! Én a barátod vagyok, igaz?

—Igen, igaz, persze!

—Egy barátnak kötelessége segíteni a barátján, ugye?

—Igen, így van!

—Tehát semmi rossz nincs abban, ha megtanítalak rá, miként kell udvarolni egy leánynak, ugye?

—Talán… talán nincs…

—Ne pirulj már! Ki tudná azt jobban mint egy nő, hogy mi esik jól egy másik nőnek! S ez különben is csak csekély fizetség lenne azért, mert nyilazni tanítasz! Megtanítalak mindenre! Kezdjük a csókolódzással!

—Azt… azt talán mégsem…

—Hallgass! Vagy talán undorodsz tőlem?!

—Nem, nem, hova is gondolsz…

—Csak azért! Vagy már meguntál?

—Nem, dehogy!

—Hát nem is úgy viselkedtél az imént! Na figyelj csak! Nem kell egy nőt ilyen vadul letámadnod! Tedd amit mondok! Eléje kell guggolni, a kezedet tétován a válla felé nyújtani, megsimogatni, előbb csak ujjaid végével, majd ha nem ellenkezik, a tenyereddel is, ábrándos nagy szemeket kell meresztened rá, megkérdezed hogy ugye milyen meghitt és nyugodalmas itt, aztán a kezeddel hátrébb nyúlsz, megsimogatod a nyaka hátulját és a tarkóját is… Nem, nem, nem így! Azoknál a leányoknál akiknek hosszú a haja mint az enyém is, ilyenkor a hajkorona alá kell nyúlni, hogy a nyak bőrét érje a kezed! Na, így már jobb! Egész tehetséges tanítvány vagy! Büszke leszek rád, azt hiszem! És ne aggódj, itt senki sem lát! Na, aztán ha idáig eljutottál, kissé közelebb hajolhatsz, és lélegezz mélyeket hogy emelkedjék a mellkasod! Ettől még izmosabbnak, még férfiasabbnak hatsz, s egyben e mély légzés azt is mutatja a leánynak, mennyire vágyódsz rá! Ebből már sejtheti hogy hamarosan megcsókolod, ugyanakkor nem mondod ki, tehát ha most a lány elhúzódik, akkor azzal elutasít téged, de nem szavakkal kell ezt tennie, és nem is akkor amikor már megcsókoltad, tehát így minden esetben megmarad a méltóságod, nem alázkodol meg!

—És mit tesz a lány, ha nincs kedve ellenére mindez? - kérdezte Mudar, akinek kissé megjött a bátorsága. Elvégre Inobua nem úgy viselkedik mint aki halálosan megsértődött és a bakó kezére akarja adni, s ez a legfontosabb. Különben is, egészen élvezetes ez az okítás! És persze abban is igaza van a leánynak, hogy most már úgyis mindegy! Most már akármit is tehet – főleg ha Inobua is úgy akarja!

—Ha a leánynak tetszel, akkor sokmindent tehet. Például lehet hogy ő kezdi a csókolódzást, így! - és Inobua váratlanul Mudarhoz hajolt, és megcsókolta. Az izgalomtól minden szál szőr felállt Mudar testén, mert ez már igazi csók volt, nem mesterséges lélegeztetés.

—Vagy - folytatta Inobua - ha a leány nem kezdeményező, akkor megragadja a kezedet amivel a nyakát tartod, és megsimogatja, így! Vagy átkarol ő is, így! Vagy ha meztelen a mellkasod, mint most, akkor lehet hogy ujjaival megbirizgálja mellkasod szőrszálait, hogy játsszon vele, így ni ahogyan én csinálom, és közben zavartan lesüti a szemét, ezt a szégyenlősebb leányok szokták, de ne tévesszen meg ez, mert ez nem azt jelenti hogy nem akarja a csókot, akarja ő nagyonis! De én most nem sütöm le a szememet, mert nem vagyok szégyenlős!

—Azt látom! - hebegte Mudar, mielőtt meggondolta volna hogy mi csúszik ki a száján.

—Miért legyek szégyenlős?! Hát nézz csak végig, van olyan testrészem amit szégyellenem kellene?! Nézz csak végig jól, van ilyen testrészem?!

—Nem, nem, minden porcikád maga a tökély!

—Na hát! Ha pedig egy leány nem szégyenlős, akkor e pillanatokban már mélyen a férfi szemébe néz, így ahogyan most én, kissé közelebb hajol, két ajka parányit elválik egymástól, arca kisimul, szemhéja feljebb csúszik, ettől szeme nagyobbnak látszik, s ekkor te már a másik kezeddel is átölelheted, de ezzel már nem a nyakát hanem a derekát, igen, igen, pontosan így ahogyan csinálod, támaszd csak az alkarodat erősen a hátamnak! Ehhez persze még közelebb kell csúsznod! S ekkor illik azt mondanod a leánynak, legalább ekkor, azt hogy „szeretlek!”, majd hajolj közel hozzá, de lassan ám, és közben végig a szemébe kell nézned, bizony, tilos az ajkát nézned, egyedül a szemét szabad! És még valamit tudnod kell: most megcsókolod őt, de csak két szívverésnyi ideig szabad csókolnod, azután anélkül hogy abbahagynád a csókot…

De Inobua már nem bírta befejezni a tanítást. Mudar, a jó tanítvány a szemébe nézett, közel hajolt és így szólt:

—Szeretlek! Kimondhatatlanul szeretlek, Inobua! Imádlak! Megőrülök érted! - azzal megcsókolta, de két szívverésnyi idő múlva hanyatt döntötte a homokba, két karja szolgált vánkosul, és csókolta sokáig.

Mikor jóval később a leány végre lélegzethez jutott, így szólt:

—Igen, hát éppen erre akartalak figyelmeztetni, a hanyatt döntésre! De magadtól is kitaláltad, és ez remek!

—Tehát jól csináltam mindent?

—Igen, kiváló tanítvány vagy!

—Én úgy érzem mintha még rámférne egy kis gyakorlás!

—Hát az bizony sosem árt! Nem elég az elméleti tudás, jártasságra kell szert tenni, minden mozdulat véreddé kell váljék!

Ezért aztán Mudar és Inobua gyakoroltak még jóegypárszor. És nemcsak a tóparton, de a vízben is. Azt is megmutatta Inobua, miként kell háttal álló leányhoz közeledni, úgy átölelni a vállak alatt átnyúlva, hogy a férfi a két tenyerébe a nő melleit fogja, a nyelv hegyével a fülcimpát és a nyakszirtet csiklandozva, szerelmes szavakat suttogva a nő fülébe… És még nagyon sok másra is megtanította.

Aztán, alkonyat felé Mudar így szólt:

—És ezután következik az, hogy ágyba vezeti a nőt, ugye? - és kezét Inobua felé nyújtotta. Inobua azonban játékosan rácsapott.

—Te kis huncut! - mosolygott. —Látsz itt valahol ágyat talán?! Különben is, ez az amire sosem tanítalak meg! Nem, nem, ezt nem lehet! Céda, az nem vagyok! Az már túlmenne a baráti szolgálaton, érted, ugye! Nem, Mudar, ezt én neked csak akkor taníthatnám meg, ha megkérnéd a kezemet és feleségül mennék hozzád! Akkor igen! Különben soha, ne is haragudj! Ez az a végső határ, ameddig barátok egymás között elmehetnek, nagyon-nagyon jó barátok! Ennél több még menyasszony és vőlegény között sem lehetséges, csakis férj és feleség között, ott is csak a házasság után! De most már el is megyek, mert úgy látom kezded elveszíteni a mértéket, teljesen elhagyott a józanságod! Magasságos mennybéli angyalok, van fogalmad róla, hogy te az imént arra céloztál hogy le akarsz feküdni Inobua királylánnyal?! Tudod mit, ezt inkább meg sem hallottam! Tényleg jobb ha megyek! Nem akarom hogy meggondolatlanságot kövess el! - azzal villámsebesen magára kapta a ruháit, felpattant a lovára, és elvágtatott. Mudar csak nézett utána, majd fejest ugrott a tóba, hogy kissé lehűtse magát, de a víz nem volt nagyon hűvös, és nem sokat segített rajta.

—Micsoda nő, uramisten, micsoda nő! - kiáltott fel. Aztán kilépett a partra, és még nagyobbat ordított, hogy zengett belé a környék.

—Micsoda pompás nő, és én megcsókoltam őt! Igen! És tetszem neki, tudom hogy tetszem neki!

—Mert ha nem így lenne, rég felpofozott volna! - tette hozzá csöndesebb hangon. Majd, mert még mindig a vágy heve kínozta, teljes erőből rohanni kezdett és csak futott-futott, míg csak kimerülten össze nem esett, azután lemosta magáról az izzadtságot, felöltözött, és hazalovagolt.

Öreg este volt hát mire hazaérkezett.

—Merre jársz te az utóbbi napokban, fiacskám? - kérdezte édesanyja.

—Á, csak kódorogtam erre-arra!

—Ne tréfálj! - szólt Dibrilla is. —Amióta kaptál néhány szabadnapot, kevesebbet vagy itthon mint amikor szolgálatban vagy!

—Pihenek! - vont vállat Mudar.

—Dehogy pihensz te! Nekem hazudnál?! - vágott vissza Zsína. —Te szerelmes vagy, fiacskám, látom a szemeden! Na ki vele, halljuk, ki az a szerencsés leány aki meghódította az én szép, deli testőrfiam szívét! Büszke lehet rá ha ilyen férjet kap! Na mondd csak, hadd halljuk! Ne félj, bárki is az, nem fogok pörölni veled!

És Dibrilla is ezt kérdezte:

—Nagyon kíváncsi vagyok én is! Ki az?

S erre Mudar nem bírt már magával, s mert nagyon vágyott rá hogy valakivel beszéljen erről, s mert senki másban nem bízhatott jobban mint anyjában és nővérében, kibökte:

—Inobua királylány.

S e szavakra, gondolhatjuk, azonnal elfeledte az ígéretét édesanyja hogy nem fog pörlekedni vele! Ő is, nővére is elsápadt, és Zsína így kiáltott fel:

—Jóságos mennybéli atyaúristen! Te az egyik királylányba szerelmesedtél bele?!

—Igen. Inobuába. A legfiatalabba.

—Hát miért nem már mindjárt az akasztófába?! - kiáltotta Dibrilla. —Éppoly biztos lenne a halálod úgyis mint így!

—Teljesen reménytelen a szerelmed! Sürgősen verd ki a fejedből! - parancsolta anyja is.

—De nem, nem, nem, nem, egyáltalán nem reménytelen! Hallgassatok meg, és kérlek titeket, próbáljatok megérteni! Az utóbbi napok minden percét vele töltöttem! Nyilazni tanítottam! Ő kérte! És azt mondta, ha valaki eléggé vitéz, szerinte egy királylány kezére is méltó lehet! Még akkor is, ha nem nemesember! Ő mondta, ő maga! És tudjátok meg, hogy ma már csókolództam is vele!

—Mit csináltál?! - meredtek rá sápadtan.

S erre Mudar már bánni kezdte hogy megemlítette a dolgot, de most már nem volt más hátra, el kellett mesélnie egész napját, sőt az előzőeket is, teljes részleteséggel.

—Látjátok hogy csöppet sem reménytelen a helyzetem?! - kiáltotta utána diadalmasan.

—Tudod hogy én mit látok ebből? - kérdezte vissza Dibrilla. —Azt, testvérkém, hogy ez a lelkiismeretlen nő el akarja csavarni a fejedet, undok játékot űz veled, s te, tapasztalatlan, szűz kisfiú, teljesen belegabalyodtál bájaiba, mint légy a pókhálóba! Hallgass rám, és azonnal hagyd ott! Nem vagy köteles szolgálatokat tenni neki, elvégre szabadnapos vagy, ha meg nem, akkor Cielítát, nagy jótevőnket kell szolgálnod, az egyetlen tehát amit Inobua megkövetelhet tőled az az, hogy udvariasan köszöntsd ha találkozol vele, különben a világon semmi közöd hozzá!

—Igen, igen, hallgass nővéredre, nagyon helyesen szólt! - értett egyet Dibrillával Zsína is. —Ennek a szerelemnek nincs jövője!

—Sőt jelene sincs, hiszen Inobua nem szerelmes beléd! - folytatta Dibrilla.

—Erkölcstelen céda! - dohogott Zsína. —Én amikor másokkal voltam, muszájból tettem hogy éhen ne haljunk, még ezt is szégyelem, de ő királylány létére pucéran mutogatja magát, csókolódzik veled, és a melleit fogdostatja!

—Nagyonis szép mellei vannak, méltán lehet büszke rájuk! - vágott vissza Mudar. —A leggyönyörűbb nő, akit valaha is láttam, még a három királylány közül is ő a legszebb! Szebb a nővérénél, Zsurullánál is, hogy már szegény Cielítáról ne is szóljak, akit ugyan mélységesen tisztelek, és életemet adnám érte, de nektek is el kell ismernetek, hogy teljesen reménytelenül néz ki!

—Ennek semmi köze Zsurullához vagy Cielítához, ahhoz van csak köze hogy nem szeret, csak szégyenletes játékot űz veled! - mondta anyja.

—Nem hiszem! Igenis vagyok olyan szép s ami még fontosabb, vitéz és férfias, erős és ügyes, hogy megakadjon rajtam akár Inobua szeme is! Azt én is lehetségesnek tartom hogy ő maga döntött úgy hogy elcsavarja a fejemet, mert egészen hülye én sem vagyok, megfordult ez a fejemben, de ha így van is, bevallom, ezellen sincs semmi kifogásom! Nagyonis kedvemre való ez így! Mert hát mi van akkor, ha ő maga akarja elcsavarni a fejemet, na mi van akkor?! Választhatott volna ezernyi más ifjú közül is, de ő éppen pontosan engem választott, engem és senki mást, ez tehát kifejezetten megtiszteltetés nekem! Inobua nemcsak királylány, de szép is, kedves is, okos is, mi kell több egy jó házassághoz?! Ha pedig mégsem akar ő maga elcsábítani, hát majd elcsábítom én magam, azt hiszem sőt biztos vagyok benne, nagyon komoly esélyeim vannak nála a sikerhez!

—Te bolond, te! Ez még akkor is reménytelen volna, ha Inobua maga mondaná hogy a feleséged akar lenni! Anyja, Nínia soha nem egyezne ebbe bele, még akkor sem ha már dagadna a hasa tőled! És apja, Pindamian király sem! Magától sem adná áldását, de ha ilyesmi megfordulna is az agyában, akkor sem teheti, mert az öreg király mindig azt teszi amit felesége, Nínia mond!

—Nem baj! Nem érdekel! Inobua azt mondta hogy a szerelmes nem ismer akadályt, a szerelem mindent legyőz! Igaza van! Végső esetben elbújdosunk valahová, és élünk édes kettesben!

—Remek lesz! - mosolygott minden vidámság nélkül anyja, és nekiállt vacsorát készíteni. —Elbújdosol, ez igen! Aztán gondolod hogy Inobua örül majd neki hogy a gondtalan palotabeli élet helyett téged kapott meg?! Nem hiszem hogy szerelmes lenne beléd, de még ha így van is, az a szerelem mihamar hamvába hal majd a mindennapok megpróbáltatásai közepette! A nélkülözés észhez téríti majd, meglásd! Lelohasztja a szerelmi lázat! Hajaj! Még azt is el tudom képzelni, hamarosan ő is kénytelen lesz árulni a testét hogy megéljetek, mint én nem is olyan régen! Elbújdosni a palotából, még mit nem! Különben is, hogyan férne össze ez az elbújdosás a Felséges Őrzőnek tett hűségeskűvel, mi?! Erre felelj, fiacskám!

—Azám, a Felséges Őrző! - kiáltott fel Mudar, de nem döbbenten, hanem elmosolyodva. —Hát persze! Hogy is lehetek ennyire ökör, hogy erre nem gondoltam! Ő majd segít! Ő mindenkin segít! Arany a szíve! Ami hiányzik a szépségéből és magasságából, azt pótolja a jósága, szeretete, sőt mágikus hatalma is!

—Egyre ostobább leszel, öcsikém! - szólt hozzá fölöttébb leereszkedően Dibrilla. —Eddig csak összekeverted a vágyaidat a valósággal, de most már nem is gondolkozol mielőtt szóra nyitod a szádat! Talán nem hallottad még hogy Cielíta nem mindig volt Felséges Őrző, és csöppet sem tisztelte őt senki, legkevésbé éppen mostohaanyja, Nínia, és annak leányai: Zsurulla és Inobua?! Hiszen ezt mindenki tudja a palotában, neked is hallani kellett róla! Nem volt ez még olyan régen, negyedéve sincs ennek, sőt két hónapja sem! Sőt, ha nem vennéd észre, úrnőd, Cielíta épp arra készül hogy királynő legyen! Hogy ezt mi módon intézi el apjával, a királlyal, nem tudom, lehet hogy nehéz ügy lesz, de még mindig százszor könnyebb mint Níniával és Nínia leányaival! Úgy hallottam Cielíta kijelentette hogy ő a trónörökös, de azóta már Zsurulla is ilyen igénnyel állt elő!

—Na látod, Zsurulla és nem Inobua!

—Mindegy. Mind a ketten Nínia leányai! Itt, drága testvérem, hamarosan kitör a nyílt hatalmi harc, tartok tőle hogy vér is fog folyni! S te épp most készülsz arra, hogy pontosan Inobuát vedd feleségül, átállj az ellenség oldalára?! Cserbenhagynád jótevőnket, aki engem is meggyógyított, kiemelt bennünket a nyomorból, az erkölcstelenségből, s maga mellé vett téged testőrnek?! Kiben bízhat meg Cielíta, ha már a testőreiben sem?! Azonnal hagyd ott Inobuát, mert Cielíta úrnő árulásnak fogja tartani mindezt, méghozzá teljes joggal!

—A szerelmed mindannyiunkat tönkretehet! - kesergett édesanyja.

—Ahogy meggyógyított, meg is nyomoríthat, sőt azt még könnyebben, ahhoz mágia sem kell! Ahogy magához emelt a magasba, letaszíthat a mélybe is!

Mudar döbbenten hallgatta mindezt. Nem is gondolt eddig bele, mit szól ehhez Cielíta.

—Valóban azt hiszitek hogy ellenezné?!

—Hinni? Ó, fiacskám, teljesen biztos vagyok benne! Ennél már csak az lenne nagyobb baj, ha Zsurullát szeretnéd, vagy magát Nínia királynét!

—És te még azt hitted, éppen a Felséges Őrző fog segíteni neked Inobua kezének elnyerésében?! Pont ő?! - nevetett keserűen Dibrilla.

—Sürgősen hagyj fel ezzel a bolondsággal, fiam! Légy már belátó, legyél eszednél, könyörgök! - kérlelte őt anyja. —Másképp megtudja nagyon hamar, hidd el! Még az is veszélyes ha nyilazni tanítod, hát még ha a keze után ácsingózól! Mert hidd el, semmit nem tudsz tenni úgy, hogy meg ne tudja! Mágikus képességei vannak, még ha megtiltotta is hogy beszéljünk erről! De enélkül is a fülébe súgdoshatja valaki rosszakarónk! Sőt, lehet hogy Inobua ezt az egészet csak azért csinálja, hogy így összeveszítsen téged Cielítával, s az elüldözze a palotából egy megbízható hívét! Ez esetben az ő valamelyik embere fog téged beárulni!

—Ez már azért aztán tényleg ostobaság! Egy királylány nem fog ilyesmi miatt csókolódzni velem, egy közönséges testőrrel!

—Aha! Ezért nem, de a két szép szemedért igen, mi?! - vágott vissza csípősen Dibrilla.

—Elég legyen ebből! - pattant fel a helyéről Mudar. —Nem is hallgatom ezt tovább! Ti csak bántjátok Inobuát, rajta köszörülitek a nyelveteket! Egyedül abban lehet némileg igazatok, hogy a Felséges Őrző talán rossz szemmel nézné e kapcsolatot, de még ez sem biztos, mert Inobua azt mondta, nem is voltak olyan komolyak azok a gyerekkori veszekedések, és én hiszek neki! De abban igazatok van, hogy biztosat kell tudni! Hát majd most mindjárt megtudom a biztosat! Elmegyek a Felséges Őrzőhöz, magánkihallgatásért folyamodom hozzá, és mindent őszintén elmondok neki! Majd ő dönt! Ő maga, és nem ti! - és megindult az ajtó felé.

—Állj meg! Elment az eszed! - sikoltotta anyja. —Önmagad akarod megírni a halálos ítéletedet?!

—Szó sincs róla! De jobban szeretem a tiszta helyzeteket! Bármi jobb mint a bizonytalanság! És ha haragudni is fog felséges úrnőnk, őszinteségemet biztos értékelni fogja!

—És mit teszel ha azt mondja, felejtsd el Inobuát?!

Mudar megtorpant, és feje mélyen a vállába süllyedt.

—Hát ha ezt mondja, akkor annak nem fogok örülni!

—Ezt én is tudom! De mit teszel akkor?!

—Ha ezt mondja, akkor annak oka kell legyen! Én elmondom neki, mennyire fontos Inobua nekem! Meg fog érteni! De ha mégis ezt mondja… ha ezt mondja… akkor… akkor neki hiszek és nem Inobuának! Akkor elfelejtem őt, és azt hiszem, életemben soha többé egy nőben sem fogok bízni! - azzal kilépett az ajtón, amit még bezárni is elfelejtett maga mögött.

—Te bolond! Ilyenkor, késő este akarsz a Felséges Őrző elé menni?! - szállt ki a nyitott ajtón Dibrilla kiáltása, de Mudar már eltűnt az éjszakában.

Este kilenc óra felé járhatott már az idő, amikor Cielíta hírül vette hogy Mudar azért esedezik hogy amennyiben nincs nagyon ellenére, fogadja őt azonnal.

Bár az időpont ugyancsak szokatlan volt, egy efféle kérés még ennek ellenére sem volt illetlennek tekinthető. Először is Mudar ezt a legudvariasabb modorban üzente, másodszor pedig kérni természetesen bármikor bármit lehetett, akár a királytól is, az már persze teljesen más kérdés, hogy a király megadja-e azt, amit kérnek.

Cielíta teljesítette Mudar kérését, megengedte hogy a fiú elébe járuljon.

Bár a testőröknek Cielíta megengedte hogy ne boruljanak földre előtte, csak mélyen meghajoljanak, Mudar most mégis a földre borult, fejét a legalázatosabban a földre hajtotta, és úgy maradt ott mozdulatlanul, még csak nem is köszönt. Ezt kizárólag rabszolgák szokták, akiknek még az sem volt megengedve, hogy megszólaljanak, akár köszöntéssel is, ha nem szólítják föl őket erre.

Ebből aztán Cielíta sejtette, miről is lehet szó, mi tüzelte fel annyira Mudar lelkét, hogy késő este eléjöjjön. S most így szólt:

—Hűséged minden elismerést megérdemel, Mudar! Áldásomat adom rátok!

—Tessék?! - nézett fel hüledezve, hitetlenkedve Mudar.

—Hát nem azért jöttél hogy megkérdezd, mi a véleményem Inobuáról, akinek udvarolni akarsz, azaz, szerintem már javában udvarolsz is? Mert én bavallom, azt hittem! Tévedtem volna? Ejnye, nahát!

—Nem, nem, dehogyis tévedsz felséges királynő, azaz Cielíta, nem is, Felséges Őrző, persze, elnézést, már azt sem tudom mit beszélek, nem, nem, nem tévedsz, valóban ezt szerettem volna megtudakolni, de hát honnét tudod ezt?!

—Ejnye, ejnye, jó Mudarom! Hát valóban azt képzeled, elárulom neked a titkaimat?! Ugyan már, ezt nem gondolhattad komolyan! - azzal előrehajolt, és felséges kezével megveregette Mudar vállát. —Na ülj fel szépen vagy állj fel, de ne térdepelj tovább, mert megfájdul a térded, s lyukat fúrsz a padlómba is a csülkeiddel!

Mudar még mindig zavartan állt fel.

—Köszönöm neked kegyedet, Felséges Őrző!

—Hát azért a jóváhagyásomat nem adom ám olcsón! - és Cielíta meglóbálta a lábait. Olyan kicsi volt, hogy alig ért le a heverőről a lába a földre. —Halljuk, mesélj el nekem mindent! Tudni akarom, miként ismerkedtél meg Inobuával, s mi történt eddig közöttetek! Mindent tudni akarok! Mindent! Minden egyes szót, pillantást és mozdulatot! Akkor is ha te nem tartod fontosnak!

S erre persze Mudar nem tehetett mást, elmesélt mindent, irulva-pirulva. De hát semmit nem mert nemhogy hazudni, de még elhallgatni sem, hiszen Cielíta valami elképesztő módon máris tudott mindenről, mielőtt még ő idejött volna hozzá!

Bármennyire dadogott is néha, Cielíta nem szólt közbe, csak csöndes félmosollyal hallgatta. Végül, mikor Mudar még arról is beszámolt hogy miként ellenezte anyja és nővére Inobuával folytatott kapcsolatát, így szólt:

—Okos ember anyád, de nővéred is, Mudar!

—De hát azt mondtad, Felséges Őrző, áldásodat adod! - sápadt el Mudar.

—Igen, de attól ők még nagyonis bölcsek! Inobua okos nő, nagyon okos, ezt sose feledd, Mudar! Veszélyes szövetségese lehetett volna Níniának és Zsurullának! Illetve, még most is az lehet, de úgy látom megtetszettél neki! Persze azért ne bízd el nagyon magadat! Lehet hogy tényleg csak barátjának akar téged! Mindenesetre, Inobuát valóban kénytelen vagyok ellenségemnek tekinteni ahogyan azt édesanyád mondta neked – kivéve éppen azt az esetet, ha sikerül elcsábítanod őt, és feleségül venned! Mert akkor már nemcsak hogy ellenségem nem lenne, de egyenesen szövetségesem, hiszen a te hűségedben, Mudar barátom, nem kételkedem, és kifejezetten hasznos szövetségesem lenne, mert mint mondtam, Inobua okos nő! Tehát ami történt, az nemcsak hogy ellenkezésemmel nem találkozik, de a legnagyobb örömmel hallom, efelől kétséged se legyen, és egyenesen felszólítalak rá, hogy igyekezz mindenféle módon Inobua kegyeibe férkőzni, csábítsd el, hódítsd meg, vedd feleségül! Felséges apánk előtt, amennyire tőlem telik, támogatom majd házasságodat, persze a beleegyezését megkapni még így sem lesz könnyű, erre számíthatsz! De én a magam részéről támogatlak, sőt, feladatodul szabom mindezt, s hogy erre módod is legyen, egyelőre meghatározatlan ideig fölmentelek minden más szolgálat alól! A testőri zsoldod természetesen továbbra is jár neked! Nem is lesz ez rossz, teljes zsoldot kapni azért, hogy udvarolhass királyi húgomnak, aki ráadásul szép is, mi? Tehát megismétlem legelső szavaimat: áldásomat adom rátok! Inobuának persze nem kell tudnia erről a kis kettőnk közötti beszélgetésről! - azzal felállt, kezét a döbbent Mudar vállára tette, s az ajtó felé terelte.

—Most menj! Késő van már, és nyugtasd meg Zsínát és Dibrillát hogy nincs semmi baj! De azt elvárom hogy naponta értesíts, hogyan alakulnak a dolgok közted és a húgom között!

Ám Mudar hirtelen megmakacsolta magát, megtorpant, megfordult, és térdre hullott Cielíta előtt.

—Nem, nem, én nem megyek innen el addig amíg meg nem engeded hogy megcsókoljam a kezedet de legalább a lábadat! Ragaszkodom hozzá ha fejemet veszed is! Életem-halálom a tiéd úrnőm, és szeretném ezt valamiképpen kifejezni neked! Te kitalálod legtitkosabb gondolataimat is, és hiába jövök hozzád aggodalomtól telve, boldogságban úszva távozom!

—Akkor távozz hát!

—Nem, Felséges Őrző, hagyd hogy kezet csókoljak neked!

—Na nem bánom, legyen! - nevetett Cielíta, és csókra nyújtotta neki a kezét. —Bár azt nem értem miért hálálkodsz ennyit, mondtam már hogy nekem is hasznomra válna, ha olyan ügyes volnál és sikerülne meghódítanod húgom szívét! Komolyan mondom, hogy bár bizonyára okos nőnek tartasz, de e pillanatban nem is tudom elképzelni, ugyan mi módon tehetnél nekem nagyobb szolgálatot mint éppen ezzel, hogy elcsábítod Inobuát! De ha annyira akarod legyen, nem bánom, csókold meg a kezemet, de gyorsan ám aztán menjél, és imádkozz hogy e csókot Inobua meg ne tudja, mert még megsértődne hogy megcsalod, s hozzá éppen velem, ki olyan csúnya vagyok!

—Mit érdekel engem a szépség, ha a lelki nemesség ezerszer szebb és többet ér! - kiáltotta pátoszosan Mudar, és valóban kezet csókolt Cielítának, de aztán megcsókolta még mindkét lábát is, és csak azután távozott.

Amint kilépett a palota kapuján, egyenesen Zsínával, édesanyjával találkozott.

—Anyám! Te itt?!

—Ó, ó, édes fiam! - ölelte át könnyes arccal édesanyja. —Már azt hittem, haza se jössz! Azt hittem, talán már nem is élsz, vagy hogy börtönbe vetettek, mert meggondolatlanságodban ostobaságokat fecsegtél!

—Miért aggódtál ennyire?

—Hát van fogalmad róla, mennyi az idő?! Már éjfél is elmúlott! Én meg idejöttem hogy könyörögjek érted a Felséges Őrző előtt!

—Semmi baj, édesanyám! Sőt, éppen ellenkezőleg! Gyere haza, elmesélek mindent, de nem itt hanem otthon, hogy Dibrilla is hallja és örüljön! - azzal elindult hazafelé.

*

Ismét eltelt két nap. Bár Cielíta arra utasította Mudart, hogy igyekezzék meghódítani Inobua szívét, valójában épp az ellenkező történt: Mudar úgy belebolondult Inobuába, hogy már se látott - se hallott, ha épp nem Inobuával volt, úgy mászkált mint egy holdkóros, és csak arra bírt gondolni, mikor találkozhat legközelebb a királylánnyal. Mert Inobua most már nem is töltötte egész napját Mudarral, miután kitanította, miként kell csókolódzni, rá következő nap alig három órácskát volt vele, s nem volt hajlandó mást tenni csakis nyilazni, méghozzá a legilledelmesebb módon, s Mudar szegény törhette a fejét, hogy mi ennek az oka, mert bár Inobua kedves volt vele, mégis határozottan hűvösebbnek érezte a bánásmódot mint az előző napit. Gondolt rá hogy esetleg megpróbálkozik egy csókkal, de végül mégsem merte. Hátha Inobua azért sértődött meg, mert tegnap este túl messzire merészkedett, s illetlenségre célzott!

Ami pedig az ezután következő napot illeti, az maga volt a tragédia: Inobua nem kereste fel, nem hívta magához, s amikor nagy óvatosan végre megérdeklődte hogy merre lehet a királylány, azt a választ kapta hogy valami vándorkomédiásokat fogadott, azoknak az előadását nézi a palota valamelyik eldugott termében, s nem akarja hogy bárki is zavarja.

—Nahát! Úgy látszik tanul Cielítától! - füstölgött magában Mudar, és aggodalmak gyötörték. Természetesen esélye sem volt rá hogy csak úgy a maga akaratából felkeresse Inobuát, túl nagy volt a rangkülönbség közöttük ehhez, s ugyanakkor sértve is érezte magát, mert sokkal jobbnak tartotta az esélyeit még két napja is. Rendben van, ha megunta a nyilazást a királylány az az ő dolga, de Mudar elvárta volna hogy ha már színészekben akar gyönyörködni Inobua, akkor őt, Mudart is meghívja az előadásra! Mudar kezdett nem biztos lenni abban, hogy szereti őt a királylány. És éppen most, amikor még a Felséges Őrző is áldását adta e kapcsolatra! Miért is volt olyan bolond hogy elmondta mindezt Cielítának, most szégyenben marad nagy jótevője előtt, pedig az mennyire bízott benne! Ráadásul ő maga is mennyire szenved!

Hazament, otthon gunnyasztott egész nap, semmihez sem volt kedve, ha nem épp az ágyán ücsörgött, akkor csak járkált fel és le, komoran lehajtott fejjel mint egy dühös bika, s azon töprengett, mitévő is legyen. Valahogyan vissza kell édesgetnie magát Inobua szívébe, ez nem is vitás, egyrészt mert ezt akarja a Felséges Őrző, másrészt és még inkább pedig mert ő maga, Mudar is ezt akarja! Na de mi módon tehetné meg ezt, hiszen ha Inobua nem akarja, akkor még csak nem is találkozhat vele!

Zsína nem volt otthon, a palotában végezte etikettmesteri kötelességeit, de Dibrilla látta Mudar gyötrődését.

—Megmondtam hogy nem szeret téged az a nő, ugye megmondtam!

—Nem érdekel! Én akkor is szeretem és azt akarom hogy az enyém legyen! És ez nem is lehetetlen, hiszen maga a Felséges Őrző is beleegyezett!

—Sokra mész azzal, ha Inobuának nem kellesz!

Erre Mudar nem is válaszolt, csak morgott valamit az orra alatt amit érteni sem lehetett. De Dibrilla nem hagyta magát és folytatta:

—Értsd már meg, akkora a különbség közöttetek mint a pondró és a Nap között! Ha nem szól hozzád, te sem szólhatsz hozzá! Eszement ötlet volt ilyesmiben reménykedned! Szórakozott veled egy jót, ennyi az egész, s őrizd meg őt szép emlékednek, legalább most már azt is tudod hogy a királylányok is ugyanúgy néznek ki a ruha alatt mint a legközönségesebb nők, ők is ugyanúgy lettek megalkotva mint akár én magam is, s tudod azt hogy egy királylány csókja sem édesebb, finomabb, mint…

—De én szeretem őt! - vágott közbe szenvedélyesen Mudar.

—Mire mész vele ha ő nem szeret téged?!

—És még ha nem szeretném is, a Felséges Őrző megbízott hogy…

—Lehetetlen feladatot adott!

—Igen?! Igazán?! Emlékezz csak vissza Dibrilla! Mit mondott amikor nem akartál járni?! Na mit mondott?! Hogy a lehetetlent megpróbálni – az nem lehetetlen!

—Akkor ő tett csodát, de most ő sem tud segíteni!

—Ki tudja! Ki tudja! Egy biztos: én megpróbálom a lehetetlent!

—Hogyan?

—Nagyon egyszerűen! Abban azért biztos vagyok hogy előbb-utóbb fog még kilovagolni velem! S akkor elkapom a derekát, csak úgy magamtól, s ahogyan tanított, megcsókolom! Sőt nem is úgy ahogyan tanított, hanem szenvedélyesen, vadul!

—Elment az eszed! Lefejeztet!

—Azt ugyan nem! Azt csak a Felséges Őrző teheti meg velem, de ő legfeljebb leszíd ha kudarcot vallok, de nem ölet meg ezért! És nem is hiszem hogy kudarcot vallanék!

—Hagyd el ezt a bolond ötletet, kérlek! Tönkreteszed magadat!

—Amit megmondtam, megmondtam! És most hagyj aludni kérlek! - szólt Mudar, azzal levetette magát az ágyra, és a fal felé fordult.

Annyiból igaza volt Mudarnak, hogy Inobua már következő nap elhívta magával egy kis íjászatra. De most nem célbalőni akart Inobua, hanem vadászni! Emiatt Mudar várni kényszerült elszánt tervével, hiszen mindketten lovon ültek, s ha nem is lehetetlen éppen lóháton ülve csókolódzni, azért mégiscsak könnyebb a földön állva művelni ezt az élvezetet, főleg ha az ember úgy akarja elkezdeni azt hogy hozzá ki sem kéri a nő beleegyezését.

Mudar tehát várt, készült, hol elgyávult, hol felbátorodott, pillanatonként hol elsápadt, hol kivörösödött, egyik pillanatban biztos volt benne hogy a legokosabb amit tehet ha megcsókolja Inobuát, másik pillanatban meg azt gondolta hogy jobb ha elfelejti ezt a kétségbeesett ötletet. S így vadászgattak egész nap, azaz Mudar vadászott ugyan, lőtt néhány szép galambot, Inobua szegény azonban egyet sem, temérdek nyílvesszőt ellövöldözött értelmetlenül, ezek jórészét meg sem bírták találni, de láthatóan nem törte mindez le a leány kedvét, ellenben sokat dicsérte Mudar biztos kezét, s kiváló íjásztudományát.

Végül megint ellovagoltak a tó partjára, kissé távolabb mint ahol korábban voltak, a nádas mellé. És itt Inobua észrevett egy pompás égszinkék tollú madarat.

—Micsoda gyönyörű madár, odanézz, Mudar!

—Nem is nehéz célpont! Akarod hogy lelőjem neked, úrnőm?

—Nem, nem, ezt én magam akarom lelőni! A tollaiból csinálok valami szépet majd, például hajdíszt!

—No, abból se lesz semmi! - gondolta Mudar, de persze ki nem mondta a gondolatát. Ám váratlan meglepetés érte: Inobua felemelte íját, biztos kézzel célra tartott, és íme, telibe találta a madarat, amely egyetlen hang nélkül zuhant be valahová a nádas közepébe.

—Lelőttem, lelőttem! Sikerült! Végre én is lőttem valamit! - ujjongott a királylány.

—Remek lövés volt, Inobua! - dicsérte meg Mudar. —Mégiscsak van érzéked az íjhoz!

—De még mennyi, ha te azt tudnád! - gondolta Inobua, de hangosan csak ennyit mondott:

—Hozd ki nekem kérlek a madarat! Muszáj megtalálnod, első zsákmányom!

Mudar erre természetesen nem tehetett mást, leugrott a lóról, belegázolt a nádasba, mind mélyebbre ment, arrafelé amerre a madár lezuhant. Sokáig keresgélte, de végül meg is találta, s ekkor kifelé indult vele a partra.

És ebben a pillanatban sikoltozást hallott:

—Segítség, segítség! Mudar, ments meg! Segítség!

Gondolhatjuk, egyetlen pillanat alatt elfeledkezett Mudar arról hogy csókoljon-e vagy sem, még a madárról is megfeledkezett, annyira hogy elengedni is elfelejtette, csak akkor vette észre hogy ott van a kezében, amikor kiért a parthoz, lélekszakadva, lihegve, mert olyan gyorsan jött ahogyan csak bírt, márpedig az nem ment éppen könnyen a derékig érő vízben, a sűrű nád közepette, össze is szurkálta a nád, megvagdosták az éles levelek, de még ezt sem vette észre, egyre csak Inobua sikoltozását hallotta, amint őt hívta.

S aztán ahogy a parthoz ért, azt látta hogy Inobua már nem ül a lován, ismét anyaszült meztelen, mint akkor amikor csókolni tanította, de most nyilván nem jószántából vetkőzött le, mert két jól megtermett izmos férfi szorítja a földhöz, a harmadik pedig már maga is meztelenre vetkőzött, s éppen fölé hajolni készül hogy megerőszakolja!

Kínos helyzet volt ez! Jól láthatóan külön-külön is erősebb volt mindegyik férfi mint Mudar, s hárman voltak!

Bár szerencsére már puszta megjelenésével is elért annyit Mudar, hogy az erőszak abbamaradt, mert látva hogy segítsége érkezett a királylánynak, a fölébe hajló férfi felegyenesedett, s csak úgy, meztelenül kicaplatott a tópartra.

—Tűnj el innét, öcskös! Takarodj mert kiheréllek! Nem a te pöcsödnek való az ilyen finom husi! - intett a háta mögé, Inobua felé.

Mudar nagyon sajnálta hogy íját-nyilát lerakta a tópartra, mielőtt a madárért bement a vízbe, de hát akadályozta volna a nád közötti bóklászását. Most csak a kése volt nála. De nem habozott. Meglendítette a kezében tartott madarat, s teljes erejéből belehajította a férfi arcába. S máris rávetette magát mint egy megvadult tigris: szinte még mielőtt a földre pottyant volna a madár, máris rajta volt, felhasználva annak pillanatnyi elvakulását, fájdalmát, nekiugrott, előrántotta kését, s markolatig döfte a szívébe. Majd meg sem várva hogy az a földre rogyjon, kiugrott a tópartra, s három jókora ugrással a partra lerakott íja mellett termett. Ezt látva a másik két haramia megijedt, elengedték Inobua kezét, s futásnak eredtek. Az erdő közel volt, de még mielőtt beértek volna, máris a levegőben süvített Mudar nyila, s megállt egyikük hátában. A harmadik már beért a fák közé, de ekkor Inobua, aki amint tehette, felpattant a földről, szintén felemelte íját, és telibe találta vele a harmadik támadó tarkóját. Csak ezután rogyott a földre sírva.

Most bezzeg tudta ám Mudar, hogy mit kell tennie! Melléguggolt, átölelte, simogatta, becézgette, s persze ezt is megkérdezte:

—Nem esett bajod?!

—Nem, nem, nagyon jó hogy itt voltál, időben érkeztél! Ó drágám, de örülök hogy te vagy nekem! Iszonyú hogy mit tettek volna velem! Ó, te nagyszerű, te hős, én szerelmem, milyen bátran ugrottál neki annak a hatalmas állatnak! Senki nem lett volna ilyen bátor mint te! De most ne engedj el, ölelj át, védelmezz, most erre van szükségem, nem hagysz el, ugye! - és nem volt szükség rá hogy Mudar csókolja meg Inobuát, mert Inobua maga nyújtotta csókra a száját.

Jó fél órába tellett, mire sikerült megnyugtatnia az idegesen reszkető királylányt. Hanem aztán maga Inobua mondta hogy most már jó lenne hazamenni, mert fél idekint. Ezt maga Mudar is jó ötletnek tartotta, elvégre lehet hogy a támadóknak cinkosaik vannak. Így aztán Inobua felöltözött. Mudar közben ellenőrizte, valóban meghaltak-e a gazemberek. De mindnek vége volt.

—Kiváló lövés volt Inobua! - mutatott a tarkón lőtt támadóra. —Még jobb mint amivel eltaláltad a madarat!

—Segített a rémület és a te sok-sok türelmes tanításod! De az biztos hogy én soha-soha többé ki nem merek jönni egyedül az erdőbe, de még másokkal együtt sem, csak akkor ha te is velem vagy!

Mudar szíve feldobogott e szavakra, és bátortalanul megkérdezte:

—Nem tudom hogy jól értettem-e, de mintha olyasmit mondtál volna hogy szerelmem!

—Ezt mondtam volna? - nézett rá ártatlanul Inobua. —Biztosan nagyon rémült és izgatott voltam! De hát én nem mondhatok ilyet addig, amíg egy férfi nem tesz vallomást nekem elsőként!

Mudar ekkor térdre hullott és így szólt:

—Imádlak Inobua, tudd meg hogy minden gondolatom csakis körülötted forog, szeretlek az első naptól kezdve, és azt akarom hogy a feleségem légy!

—Magasságos mennybéli úristen, te megkérted most a kezemet?!

—Igen, igen, könyörgök, gyere hozzám feleségül! Te magad mondtad hogy ha eléggé vitéz valaki, méltó lehet egy királylány kezére is! És szeretsz engem, ugye?! Legalább egy kicsit?!

S ekkor Inobua Mudar karjaiba borult, s így szólt:

—Ha apám áldását adja ránk, a feleséged leszek!

* * *

Volt ám nagy izgalom a palotában, amikor megtudták hogy hárman is megtámadták Inobua királylányt, de a hős Mudar megmentette őt! Mindenki elismerően pillantgatott a kis, még nem is egészen férfivá érett Mudarra, majd a szekérre, amin a kiküldött szolgák becipelték a három tagbaszakadt haramiát. Maga Cielíta is kiment megnézni őket, de ő nem is annyira a három tetemmé lett támadót figyelte, hanem előbb Mudart, aztán meg Inobuát, őt még sokkal inkább mint Mudart. Végül oda is lépett hozzá, s így szólt:

—Gyere azonnal a szobámba, beszélni akarok veled! - azzal sarkon fordult és már ment is. És Inobua természetesen követte.

Jeléül annak hogy most már barátságosabb Inobuával, amint a szobába értek, Cielíta leültette őt, majd így szólt:

—Halljuk hát! Kik voltak ezek?

—Honnét tudjam? - csodálkozott Inobua.

—Ne tettesd magadat! Nagyon nagy véletlen kellett volna ahhoz hogy ez éppen most történjék meg, hiszen mennyire kapóra jött neked! Vagyis én sem vagyok teljesen hülye, de ne hidd hogy elítéllek, inkább fogadd őszinte elismerésemet!

S erre már Inobua is elmosolyodott.

—Három halálra ítélt rabló volt, Felséges Őrző!

—Mit ígértél nekik?

—Természetesen azt hogy életben maradnak, meg pénzt is, fejenként tíz aranyat ha jól színészkednek! Kellett hogy ígérjek pénzt is, különben azonnal elszöktek volna amint kilépnek a tömlöcből!

—Ügyes, nagyon ügyes! Még ügyesebb hogy nem hagytad elmenekülni az utolsót, s magad nyilaztad le! S most mi a terved?

—Most már nem tudom mit tegyek, de amit kellett, azzal úgyis csaknem teljesen kész vagyok: Mudar ugyanis ott az erdőben megkérte a kezemet, s igent mondtam neki! Most már csak azt nem tudom, mit szól majd ehhez apánk!

—Javaslom, ne te hozakodj elő azzal hogy Mudar felesége akarsz lenni! Sőt, egyelőre még ne is mondj ilyesmit! Hagyd inkább hogy apánk megjutalmazza Mudart, mert azzal elismeri hősiességét, s akkor már nem egy közönséges testőr kéri meg a kezedet, hanem olyasvalaki, aki hős, akiről maga felséges apád ismerte el hogy hős!

S mindez így is lett. Még aznap este hatalmas ünnepséget rendezett Pindamian király, Mudar tiszteletére. Teljesen magától döntött így, nem kellett hogy Cielíta unszolja őt erre. Pindamian végülis kedélyes, rendes ember volt, s Inobuát is nagyon szerette. Nagyon hálás volt Mudarnak hogy megmentette legkisebb leánykáját. S tudta hogy királynak tehetségtelen, ezért ha fontosabb dologban kellett döntenie, azt nem nagyon szívesen tette, sokáig habozott, és utólag is kételyek kínozták hogy helyesen döntött-e, de most tudta hogy semmi félnivalója nincs, azzal hogy elismeri Mudar tettének hősi voltát, biztos hogy nem tesz rosszat, Mudar biztos örül ennek, nyilván Inobua is, még felesége, Nínia sem szólhat egyetlen rossz szót sem, elvégre nyilván Nínia sem örvendett volna annak, ha ez a csúfság megesik leányával. S így aztán kihirdette hogy óriási lakomát akar rendezni, ahol Mudar díszhelyre ül: melléje, a király mellé, Pindamian mellé, igaz ugyan hogy nem jobb oldalra mert oda leányát ülteti, Inobuát, de közvetlenül a bal oldalára! A király még azt is megbeszélte Cielítával, hogy most ne tiltakozzék a Felséges Őrző, amiért finom falatokat szolgálnak fel a lakomán, de hát ilyen alkalomra mégsem illett volna a katonai koszt. Pindamian kissé tartott tőle, mit szól majd ehhez Cielíta, de kellemes meglepetés érte, mert Cielíta csak mosolygott, s azt mondta hogy hát persze, természetesen, ez nem közönséges ebéd hanem ünnep, ez teljesen más elbírálás alá esik, tálaljanak fel mindenkinek azt amit csak Pindamian király óhajt, mert – ezt kihangsúlyozta Cielíta – Mudar egyik legmegbízhatóbb testőre, sokra becsüli, kedves a szívének, s nem akarja elrontani az örömét!

Így aztán megvolt a nagy lakoma, s a várban mindenki nagyon örült ennek, mert végre finom falatokat ehettek, bár akadtak olyanok is akik irigykedtek Mudar dicsőségére. Mondani persze senki nem merte ezt.

Az ülésrend azonban sokakat meglepett. Pindamian király mellett baloldalt ült az ünnepelt, Mudar, mellette ült Nínia királyné, majd Zsurulla, s ezután más egyéb előkelőségek következtek. Pindamian jobbján ült a megmentett, vagyis Inobua, s még ez is rendben lett volna, de most jött, azaz ült a meglepetés: mert közvetlenül Inobua mellett valami vadidegen nő ült, méghozzá magának Pindamiannak a közvetlen parancsára, valami Szisilla nevű még csak nem is széparcú nő, akiről csak annyit lehetett tudni hogy egy-két nappal ezelőtt még Cielíta udvarhölgye volt, s állítólag nagyon szépen zenél. Pindamian már ki is jelentette, hogy három nap múlva újabb koncertet ad, melyen Szisilla is fel fog lépni.

A legnagyobb meglepetés Níniát érte. Ő már ott ült az asztalnál amikor Szisilla is odaérkezett, s amint meglátta, szinte elsápadt a rémülettől. Keze görcsösen kapaszkodott a székbe amin ült.

—Ki ez a nő?! - kérdezte elfojtott hangon Zsurullát.

—Halvány fogalmam sincs, anyám! - válaszolta leánya.

—Tudd meg azonnal!

Zsurulla úgy is tett, s így szerzett tudomást Nínia Szisilla nevéről és zenei jártasságáról.

—Aha, tehát Cielíta udvarhölgye volt, mi?! Milyen érdekes! - és gyűlölettől égő szemekkel meredt Cielítára. Ám ez nem is volt olyan egyszerű, mert Cielíta nem viselkedett úgy mint akinek bármi köze is volna Szisillához, nem is ült a közelében, hanem épp ellenkezőleg: bármint kérte is apja, Pindamian, nem volt hajlandó máshová ülni mint a mérhetetlenül hosszú asztal túlsó végébe, ott azonban az asztalfőre, és valóságos külön udvartartás alakult ki körülötte: ott ült jobbján Zsína, balján Dibrilla, aztán jött testőrparancsnoka, Zsár, Juxur is ott volt, a két férfi kik nemrég még közönséges katonák voltak nem is tudtak hová lenni zavarukban, mert efféle fényes királyi lakomán még soha nem voltak. De még mások is ültek ott Cielíta közelében, akiket maga Cielíta nevezett ki fontosabb posztokra Őrzősége óta. S már pillantásukon is látszott hogy valósággal bálványozzák kis úrnőjüket, és szinte többet néztek őrá mint a királyra.

—Micsoda tiszteletlenség! - dohogott Nínia. —Csak ne lennének annyian Cielíta körül, kitekerném a nyakát! Azt megértem hogy közvetlenül a férjem mellett Inobua ül és Mudar, elvégre miattuk van ez az ünnepség, de ha már a második helyre szorulok, miért nem jobboldalt kapok helyet?! Ez a Szisilla vagy ki az én helyemet bitorolja! Biztos Cielíta intézte el ezt a felháborító pimaszságot!

Pedig ebben Cielíta teljesen ártatlan volt. Az ülésrendet Pindamian király maga állította össze, és még csak eszébe sem jutott hogy a jobb oldal tiszteletre méltóbb mint a baloldal, igazán véletlenül került Nínia királyné baloldalra.

—Így igaz! - hagyta helyben anyja szavait Zsurulla is. —Neked kellene azon a helyen ülnöd, anyám, és énnekem a te mostani helyeden, eggyel közelebb tehát királyapámhoz! Micsoda szégyen, és le kell nyelnünk szótlanul!

—Bizony leányom, most nem csaphatok botrányt, elvégre ünnep van, és nem óhajtom elrontani, hisz mégiscsak arról van szó hogy megmenekült a húgod! Ennek még akkor is örvendenünk kell, ha az utóbbi napokban nem sok figyelemre érdemesített bennünket, s ha úgy tűnik Cielítával kacérkodik! Ne felejtsd el, mégiscsak vér a vérünkből, s én remélem hogy a megfelelő időben nem felejti el hogy édesanyja vagyok, s ha döntenie kell, mellénk áll majd!

—Ne feledd anyám hogy Mudar is Cielíta emberei közé tartozik!

—Ez igaz, de mégsem haragudhatok rá azért, mert megmentette leányom életét!

Ekkor azonban nem beszélgethettek tovább, mert felállt Pindamian király, mire mindenki elcsöndesedett.

—Kedves mindenki, nem húzom az időt, mert bizonyára valamennyiőtök tudja miért ünnepelünk ma! - kezdte beszédét különösebb szertartásosság nélkül Pindamian király. —Nem akarok sokat beszélni, hisz hiába is beszélnék akár napokon át azzal sem tudnám kellően kifejezni örömömet és hálámat, örömömet mert leányom megmenekült, s hálámat amit Mudar iránt érzek, mert az ő nagyszerű helytállása, vakmerő bátorsága, hősies fellépése, s egyáltalán, a legvitézebb vitézekhez méltó…

Pindamian király itt megakadt, kissé el is vörösödött, mert nem tudta hogy miként folytassa Mudar méltatását. Néhányszor megköszörülte a torkát, majd mélyet lélegzett, s így vágta ki magát:

—Egyszóval Mudar úgy cselekedett ahogyan azt kellett, ahogyan az egy testőrtől elvárható volt, de attól még nyugodtan és méltán nevezhetjük őt hősnek! S úgy illik hogy a hős megkapja a maga jutalmát! Ezért én úgy döntöttem, hogy őt mától herceggé nevezem ki, remélem ezellen leányomnak, Cielítának sem lesz kifogása, bár úgy illik természetesen hogy Mudar herceg a továbbiakban ne közönséges testőrként tevékenykedjék, hanem valami fontosabb, komolyabb méltóságot kapjon! Minthogy azonban Mudar Cielíta leányom szolgálatára esküdött fel, ez már természetesen leányomra tartozik nem énrám – én mindenesetre Mudart, hőstettére való tekintettel, ezennel herceggé fogadom! - azzal leakasztotta nyakából súlyos aranyláncát, s a döbbenetében megszólalni sem bíró Mudar nyakába akasztotta azt. Mi tagadás, Mudart már az is meglepte hogy egy egész ünnepséget rendeznek a tiszteletére, s hogy a király balján ülhet, de arra hogy rögvest herceg lesz, álmában sem mert volna gondolni! Abban ugyan biztos volt hogy kap majd valami rangot, nemességet is, de hogy rögvest a legmagasabb méltóságot – hát nem, ez legvadabb gondolataiban sem fordult volna meg!

—Ezennel méltó vagy a fenséges cím használatára, Mudar! - szólt ünnepélyesen Pindamian király. —Címerviselési jogot is kapsz, úgy rendelkezem hogy címed, rangod örökletes legyen, s címered két koponyát ábrázoljon, egyik alatt egy késsel, másik alatt egy nyílvesszővel, mert e fegyverekkel győzted le a banditákat, s jelmondatként ez álljon alattuk:

»Bátorság – kötelesség!«

- és e szavaknál Pindamian király elégedetten nézett szét a csodálkozó, döbbent, s ugyanakkor Mudart éltető egybegyűlteken. Címerviselési joga még a hercegek között sem mindenkinek volt, s akinek volt is, azok között is még kevesebbnek volt joga jelmondatot használni a címeren! Mudar tehát a legeslegmagasabb méltóságot kapta meg, amit csak lehetett, ennél nagyobb ranggal csak azok büszkélkedhettek, akik a királyi család vér szerinti leszármazottai vagy oldalági rokonai voltak. Mindenki másnál Mudar magasabb méltóságot viselt e pillanattól kezdve, vagy legalábbis azokkal egyenlőt.

S mert mindenki tudta hogy Mudar végülis csak azt tette amit mint testőrnek kötelessége volt megtenni, nagyon csodálkoztak, sőt elképedtek, mire ez a roppant adakozókedv. Egy kis ünnepség, az nem árt, talán még az sem ha Mudar most ott büszkélkedik a király balján, sőt még az is rendben van ha kap valami kisebb címet, nemességet, ez kifejezetten indokolt is, elvégre Mudar így vágyott példa lesz a többi testőr előtt, s így azok a vészes pillanatokban nagyobb eséllyel, elszántabban kelnek uruk védelmére! Na de hogy hercegi cím, pláne címerviseléssel és jelmondattal… na nem, ez már azért elképesztően sok, érthetetlen, megmagyarázhatatlan!

Persze azért éltették Mudart, és dicsérték a király kegyességét, nemeslelkűségét is. Az ilyesmi sosem árt.

Már csak azért sem, mert fél szemmel mindenki Cielítára pislogott, márpedig a Felséges Őrző, amint apja befejezte mondandóját, rögvest elmosolyodott, és átható, csengő hangon így kiáltott:

—Éljen Mudar herceg!

Ezek után világos volt, hogy senki mást nem tehet, mint hogy a lehető legjobb képet vágja a dologhoz. Az sem veszélytelen ha Pindamian király haragszik meg valakire, de ha a Felséges Őrző, az már bizony régen rossz!

Na de vajon mi indokolja a király mesés jutalmazókedvét?!

Nem tudták, hogy Pindamian királynak legalább négy oka volt erre.

Legelőször is egyszerűen az, hogy tetszett neki Mudar. Helyes, kedves, rokonszenves fiúnak tartotta, s mert neki soha még fia nem született csak leányai, kissé fiának érezte, miután megtudta hogy megmentette egyik leányát. Igazság szerint még arra is gondolt hogy fiának fogadja, de ezt már maga is kissé túlzásnak tartotta, habár még így is megtette volna talán, ha nem gondol rá, mit szólna ehhez Nínia.

Második oka azonban éppen maga Nínia volt. Úgy vélte, Níniát bosszantja kissé hogy odaadta a Nagypecsétet Cielítának, még így is hogy kilátásba helyeződött Zsurulla trónörökössé kinevezése, s úgy gondolta azzal hogy ennyire megjutalmazza Mudart, kinyilvánítja Nínia felé, mennyire szereti leányát, Inobuát, hiszen lám, ilyen sokra becsüli Inobua életét!

Harmadszor, ő valóban nagyon örült annak hogy Inobua megmenekült, s még inkább annak hogy láthatóan Cielíta is örvendett a történteknek, hiszen Pindamian nagyon jól tudta hogy Cielíta és Inobua között nem épp a legjobb testvéri kapcsolat volt korábban. Most hogy Cielíta mégis örül, ez remélhetőleg a békekötésnek a jele, s ennek Pindamian örvendett ám nagyon, hisz egy apa mindig örül ha gyermekei között megértés van és nem testvérharag.

Negyedszer, Mudar Cielíta egyik megbecsült legénye, maga Cielíta mondta ezt Mudarról, s Pindamian örült hogy Cielítának is kedvére lehet Mudar megjutalmazásával, hiszen lám, Cielíta idáig remekül irányította az országot, de ami még ennél is fontosabb, Cielítának köszönheti Szisillát is!

Pindamian király tehát úgy vélte, Mudar mértéken felüli megjutalmazásával örömet okozott nemcsak Mudarnak, s nemcsak Inobuának, de Cielítának és Níniának is.

Ráadásul ami még szebb az egészben: mindez egy rézpénzébe sem került a kincstárnak, mely úgyis szegény volt, hiszen pénzt, javadalmat nem adott, csupán címet és rangot! A király gondolatban megveregette a vállát, mert ügyesen úgy intézte, hogy Mudar pénzbeli megjutalmazásának gondja Cielíta vállára nehezedjék, oldja meg ezt tehetséges leánya, szerezzen hozzá ő pénzt, eddig is képes volt fenntartani egyre növekvő testőrségét, majd csak csinál valamit Mudarral is! Valamit kell csináljon, hiszen a nagy nyilvánosság előtt hívta fel erre Cielíta figyelmét! És úgy tűnik Cielíta maga sem aggódik emiatt, arca sem rezdült – no persze, amilyen okos Cielíta, bizonyára réges-rég gondolt már erre s kitalált valamit!

A király leült, azt híve már mindent elintézett, és neki akart kezdeni a lakomázásnak. Ám ebben a pillanatban a mellette ülő Mudar felpattant, átszaladt a király másik oldalára ahol Inobua ült, megállt mellette, majd a csodálkozva feléje pillantó Pindamian közvetlen közelébe lépett, térdre hullott, hogy így az asztal távolabbi pontjainál ülők csak a fejét látták, és így szólt:

—Uram királyom, bocsásd meg kérlek példátlan merészségemet, de még egy kegyért esedezem! Könyörgök hallgass meg és add meg amit kérek tőled, mert ha e kívánságomat teljesíted, azzal a világ legboldogabb emberévé teszel, de ha megtagadod tőlem, akkor minden adományod mellett is számkivetett koldusnak érzem magamat, akinek számára dísztelen, színtelen, kietlen és sötét a világ!

—Furcsákat beszélsz! De mondd, mi az ami boldoggá tehetne? Hadd halljam! - kérdezte kíváncsian Pindamian.

—Herceggé tettél legfelségesebb úr, s így talán nem is kérek lehetetlent és teljesíthetetlent, bár tudom azt hogy merészségem még így is példa nélküli! Kérlek légy elnéző hozzám, de azért esedezem hogy áldd meg szerelmemet amit leányod, Inobua iránt érzek, és add hozzám őt feleségül!

Erre a bejelentésre nemcsak a nemesi vendégsereg döbbent meg – bizony, Pindamian arcára is kiült a legmélyebb döbbenet, de azt hamarosan lesöpörte róla egy másik érzelem is: a legteljesebb tanácstalanság. Fogalma sem volt róla, mit mondjon erre!

De bezzeg tudta ám hogy mit mondjon másvalaki – Nínia királyné!

—Szemtelen, hitvány pimasz cenk! Mit merészelsz, mire vetemedsz! Közönséges, hitvány testőr vagy, hisz hercegi címedet csak az imént szerezted! Hogy merészeled szemedet leányomra vetni!

—Én a legőszintébb szerelemmel szeretem leányodat, fenséges királyné! - válaszolta bátran Mudar.

Ebből a válaszból azonban csak annyi hatolt el Nínia tudatáig, hogy Mudar őt királynénak nevezte és nem királynőnek, s fenségesnek és nem felségesnek. De hát szegény Mudar, ki Cielíta testőre volt, természetesen nem merészelhette másként szólítani a királynét, mint ahogyan azt úrnője, Cielíta elrendelte embereinek!

—Őrség, ide! Fogjátok el ezt a szemtelen férget, és verjetek huszonötöt rá hogy megtudja, hol a helye! - kiáltotta a királyné, és intésére máris ugrottak öten is Mudar felé.

—Megállj! - kiáltotta ekkor Cielíta, mire minden mozgás megszűnt a teremben. Az öt őr sem közeledett tovább Mudar felé. Ők ugyan nem Cielíta legényei voltak hanem a palota régi szolgái közül valóak, de alaposan megtanulták az utóbbi időben hogy nem ajánlatos a Felséges Őrző embereire rátámadni, mert nagy ám közöttük az összetartás!

—Mudar az én testőröm, ha szemtelen, én vagyok őt hivatott megbüntetni! - szólt Cielíta. —Természetesen meg is büntetem, ha bebizonyosodik, hogy szemtelenséget követett el! De csak akkor sérthette meg e leánykéréssel a fenséges királynét, ha Inobuát is megsértette, ez nyilvánvaló! Kérdezzük hát meg talán a leginkább érdekeltet, sértésnek tartja-e, hogy Mudar herceg megkérte a kezét!

Cielíta kihangsúlyozta Mudar új címét, jelezve ezzel, hogy ő igenis hercegnek tarta a fiatalembert. És ez senki figyelmét nem kerülte el. A Felséges Őrző tehát Mudar pártján van! Ezt jó lesz megjegyezni!

Minthogy Cielíta fellépése nyilvánvalóvá tette hogy Mudar oldalán igenis jelentős erő van, hiszen a Nagypecsét Őrzőjének támogatása legalábbis nem elhanyagolható tényező, a teremben mindenki elcsöndesedett. Nem szívesen szólt volna senki sem Cielíta ellen, de támogatni sem merték, mert még nem tudták, mi a véleménye Pindamian királynak. S ekkor megszólalt Inobua, de nemcsak megszólalt, hanem fel is állt, és térdre hullott Mudar mellett, úgy nézett fel apjára.

—Igen, apám, kérlek egyezz bele házasságunkba, add áldásodat reánk! Soha senki másnak a felesége nem akarok lenni, egyedül csak az én drága, hős, bátor, erős és ügyes Mudaromé! Én már csak mellette érzem biztonságban magamat!

Cielíta kissé elmosolyodott. Azóta már Mudar is elmesélte neki az erdőben történteket, s bár ő nem tudta hogy az egész támadás megrendezett volt, Cielíta hűen el tudott képzelni mindent. Nem feledte hogy Inobua szemrebbenés nélkül beleeresztette nyilát az utolsó támadóba. Nem, hát Inobua aztán nem egy gyáva nő, feltehetően egy igazi támadás alatt is kitenne alaposan a védelme érdekében! Most mégis milyen hűen játssza a szerencsétlen, védelemre szoruló nő szerepét!

Pindamian kényelmetlenül érezte magát. Világosan látta, hogy a házasságot óhajtja a leánya, óhajtja Mudar is, és persze Cielíta is. De felesége, Nínia ellenzi, és ez bizony nem elhanyagolható, hiszen mégiscsak az ő leányáról van szó!

Az kétségtelen hogy Mudarnak elvileg joga van megkérni egy vérbeli hercegnő kezét, hiszen maga is herceg lett, még ha csak alig egy perce is az. Ugyanakkor éppen mert csak egy perce herceg, valóban példátlan szemtelenség lenne bármely hercegnő kezének megkérése is, hát még egy királyi hercegnőé, hisz épp most e leány apjától kapta meg a hercegi rangot!

De nem is ez a lényeg. Pindamian világosan tudta, hogy neki végülis nincs kifogása a házasság ellen. Igaz, Mudart egy napja sem ismeri, de meggyőződése volt hogy aki az ő leányát megmenti, az rossz ember nem lehet, mellette jó élete lenne leányának. De Nínia haragszik! Zsurulla arcára is elég csak ránézni, máris látható miként vélekedik húga választásáról.

Ami a nemeseket illeti, azok viszont nem számítanak. Pindamian látta, mindegyik lapul mint nyúl a bozótban. Pedig azt is látta, mennyire megdöbbentek és felháborodtak közvetlenül a leánykérés után! De amint Cielíta megszólalt, szinte lekushadtak, fejüket a tányérba fúrták, és igyekeztek egy szóval sem, egy pillantással sem kimutatni álláspontjukat!

S Pindamian király minden aggodalma és bizonytalansága ellenére is hirtelen jókedvre derült. Csodálatos érzés volt így meghunyászkodva látni a nemesség legelőkelőbbjeit! S arra gondolt, már csak azért is érdemes volt Cielíta kezébe adni a Nagypecsétet, hogy ezt a pillanatot megélje! Különben is, mi jogon merészeltek ezek valóban véleményt nyilvánítani e házasságról, mielőtt ő, a király megszólalt volna?! Nehogy már ezek döntsék el, kihez megy hozzá az ő leánya!

Egyre inkább megszilárdult Pindamianban a döntés. Kezdte magát királynak érezni. Döntenie kell, és ez most tényleg olyan döntés, amit csak ő hozhat meg, ezt még Cielítára sem bízhatja. Hát akkor dönteni is fog! Még akkor is ha sokaknak nem fog tetszeni a döntése!

S ekkor meghallotta Zsurulla suttogását. Níniához beszélt, s igazán nem hangosan, de most hogy a teremben csönd volt, mert mindenki a király válaszára várt, Pindamian mégis meghallotta:

—Kár volt aggódnod miatta, anyám! Végleg elárult bennünket, hisz Mudar Cielíta embere!

És most Pindamian szívébe hidegség nyilalt bele, mintha egy jégcsapot szúrtak volna belé. Zsurulla nem szereti a húgát, hisz lám, nem az érdekli hogy Inobua boldog legyen a férjével, hanem hogy Mudar kinek az embere! Zsurullát úgy látszik más sem érdekli csak hogy Cielíta elbukjon, és ő legyen a trónörökös!

És most belenyilalt egy minden eddiginél sötétebb gondolat Pindamianba:

—Lehetséges hogy Zsurulla azt sem bánná ha nem sokáig maradna meg trónörökösnek, hanem hamarosan királynő lenne?! Ehhez persze meg kell hogy haljon az apja… de úgy tűnik Zsurulla lelkét már teljesen megrontotta a pártoskodás…

—Igen - gondolta Pindamian - ki hitte volna, de Cielíta jobban szereti Inobuát mint édesnővére, Zsurulla! Cielíta legalább azt mondja hogy hallgassák meg Inobuát! Ez még akkor is szép tőle ha Mudar valóban az ő embere! Mert Mudar ugyan Cielíta embere, ezért a pártját fogja - de Inobua pedig Zsurulla testvére, mennyivel inkább kéne hát Zsurullának is Inobua pártját fogni!

—Ha hozzámész Mudarhoz, többé nem vagy a leányom és kitagadlak! - kiáltotta Inobua felé Nínia, ezzel teljesen nyilvánvalóvá téve álláspontját, ha ugyan az eddigre már nem lett volna úgyis nyilvánvaló.

Inobua nem is válaszolt anyjának, csak átölelte Mudart, és minden létező illemszabályt, de a szemérem törvényeit is megszegve, szájon csókolta őt. Ő így tette egyértelművé a döntését.

Ezt persze Nínia is látta. És azt is hogy Pindamian még nem döntött. Ezért így szólt:

—Felséges férjem, hát nem látod hogy mi történik itt?! Cielíta leányod rossz példát mutat mindenkinek, erkölcstelenséget terjeszt, megfertőzi vele testőreit, szolgáit is, s azok ezt továbbadják, s már legkisebb leányomat is behálózták aljas mesterkedéseikkel! Kérlek nyíljék fel szemed arra, mi megy itt azóta hogy az ország kormányzását átengedted Cielítának! Ne dobd oda leányomat áldozatul egy hitvány jöttmentnek, akiről mindenki tudja hogy közönséges kurva az anyja, vagy legalábbis az volt, mielőtt Cielíta le nem nyúlt érte a mocsokba hogy maga mellé emelje, beszennyezve ezáltal a saját kezét is! Gondolkozz el, hisz te vagy a király, nem teheted ezt a leányoddal, ki az én leányom is! Van még hatalom a kezedben, vedd vissza tőle a Nagypecsétet, vedd vissza amíg még teheted!

Cielíta arca kissé megkeményedett. Nem tervezte ilyen hamarra a végső összecsapást, de nem is akart kitérni előle, ha ezáltal gyávának mutatkozna. Bár amint felmérte az esélyeit, nem volt biztos benne, nem önmagának tett-e ezzel is rosszat Nínia! Pindamian ugyan tétovázott, hol erre - hol arra nézett, de mindig szeretettel pillantott Inobuára, és Cielíta nem becsülte le ennek jelentőségét.

Egyetlen parancsot sem adott ki testőreinek, még pillantásával sem, de nem is volt erre szükség. Amint elhangzottak Nínia durva szavai Zsínáról, azonnal felpattant a helyéről Zsár, de alig egy másodperc múlva Juxur is, s úgy álltak meg a nő két oldala mellett, hogy látszott, legszívesebben nekitámadnának a királynénak puszta kézzel. Talán meg is teszik, ha hirtelen meg nem szólal Cielíta:

—Csillapodjatok! - hallatszott halk, nyugodt hangja.

Ám hiába mondta ezt, mert azt még csak lenyelték valahogyan leghűbb emberei hogy miket mondott Zsínáról Nínia, de azt már nem, hogy a Nagypecsét elvevésére buzdította a királyt a királyné. És Zsár megszólalt:

—Készenlétbe!

Erre mind a nagyjából húsz fő aki Cielíta embere volt, s akik Cielíta körül ültek az asztal mellett, felpattantak, kezüket kardjuk markolatára tették, s bár elő nem húzták azt, látszott rajtuk hogy csak egy parancsra várnak és akár még a királyt is lekaszabolják. Pindamian maga is megrémült, elszánt arcukat látva.

—Nyughassatok már ostobák! - parancsolta Cielíta.

—Megbocsáss Felséges Őrző, de most kivételesen nem engedelmeskedhetek a parancsodnak! - válaszolta nyugodtan Zsár. —Természetesen senkit nem ölünk meg engedélyed vagy parancsod nélkül, de én vagyok a testőrparancsnokod, s úgy tapasztaltam hogy veszély fenyegeti ehelyütt a Felséges Őrző életét, ezért kötelességem embereimet készenlétbe helyezni, hogy adott esetben hatékonyan tudjanak megvédelmezni téged! Ezzel természetesen senkit nem sérthetünk meg!

—De igenis megsértettél engem! Reám célozgattál! - kiáltotta vérvörös arccal Nínia.

—Bevallom, igen! - felelte Zsár nyugodtan, és a királyné szemébe nézett. —Igyekszel rossz tanácsot adni felséges királyunknak! A Felséges Őrző ellen bújtogatod a jelenlevőket, tehát lázadásra! Azonkívül sértegeted menyasszonyomat, a méltóságos Zsína etikettmestert! Nem habozom bevallani, legőszintébb örömömre szolgálna ha parancsot kapnék a Felséges Őrzőtől a lenyakazásodra, és habozás nélkül, boldogan engedelmeskednék!

—Fogd be a pofádat te hülye! - csattant fel Cielíta, azzal felállt, és hátralökte Zsárt. —Nínia királyné modortalan volt, beszennyezte fenséges személyét ocsmány szavak kimondásával, de az sem illik hogy fenyegesd a királynét! Különben is, mióta engedtem meg, hogy bármelyikőtök is szólásra nyissa a száját, ha én is jelen vagyok?! Aki beszél, annak gondolkodni is kell, azt pedig megtiltottam nektek! A gondolkodás az én feladatom, ostobák! - azzal meghajolt apja felé, és így szólt:

—Kérlek apám bocsásd meg embereim faragatlanságát! Nemrég léptek csak e fontos posztokra, és halovány fogalmuk sincs róla, miként kell viselkedni a legmagasabb urak előtt! Barbárok, tahók valamennyien! Afelől viszont kétséged se legyen, hogy nemcsak értem adná életét akármelyikük, de akár teérted is felséges királyom, s megvédenek téged minden veszedelemtől, érkezzen az kard, nyíl, – vagy cselszövők hazug szavai és ármánykodásai által! Náluk hűségesebb szolgálókra sehol sem lelhetsz, mert durva külsejük alatt hűséges és bátor szív dobog! Azt természetesen nem engedhetem meg, hogy szolgáimat bárki illetéktelen megfenyítse, de ígérem hogy méltó büntetését tőlem megkapja ez a modortalan fajankó! - intett Zsár felé. —Illendő lenne hogy te is felséges királyom, ugyanezt tedd azokkal, akik minősíthetetlen módon megsértették jóbarátomat, ki a te vendéged volt! - azzal Cielíta leült, és nagyon halkan hogy legfeljebb a közelében ülő saját emberei hallhassák, így sziszegett Zsár felé:

—Te barom, te állat! Még képes vagy mindent elrontani! Most nem kapsz büntetést, de ha még egyszer kinyitod a pofádat és nem maradsz kussban, esküszöm felnégyellek!

—Hallod a kis pimaszt?! - kiabált erre Nínia. —Arra biztat hogy büntess meg engem! Engem, az anyját! Nem is csodálom hogy idáig süllyedt, ha egyszer ringyókkal és ringyók kölykeivel barátkozik!

Erre felpattant a helyéről Inobua.

—Sosem voltál az anyja Cielítának, csak a mostohája, sosem szeretted őt, és engem meg nővéremet is az ő gyűlöletére neveltél! Anyám csak nekem vagy, de mégsem lettem olyan mint te! Én nem azt látom Mudarban amit te, hanem igenis megkedveltem és megszerettem őt! - és senki nem tudta miért, de hirtelen teljes mellszélességgel Cielíta felé fordult, s ezt kiáltotta:

—Igenis megszerettem őt! Szerelmes vagyok belé én is! Őszintén szeretem!

—Ne nekem bizonygasd a szerelmedet hanem Mudarnak! - nevetett Cielíta, aki viszont nagyonis tudta miért mondja ezt Inobua. —Én úgyis mint testvéred, s úgyis mint a Birodalom Első Szolgája, áldásomat adom szerelmetekre! Illetlen és méltatlan dolog volna megtagadnom az áldásomat az igaz szerelemtől, s erősen hiszem hogy édesapánk, kiben szintén él a szerelem, szerelem a művészet iránt, átérzi ennek igazságát, és maga is megáld benneteket, csupán próbára akart tenni eddig minket hosszas hallgatásával!

—Vedd már vissza tőle a Nagypecsétet te őrült! Hát nem látod hogy végképp kicsúszik a kezedből a hatalom?! Vagy teljesen elhülyültél vénségedre?! - sziszegte Pindamian felé Nínia.

Erre már elsápadt Pindamian! A felesége mindenki előtt hülyének nevezte és őrültnek! Eddig is történt már vele többször ilyesmi, de mindig csak négyszemközt, nem nyilvánosság előtt!

Már válaszra nyitotta a száját, amikor hirtelen egy kezet érzett a karján. Odapillantott, de rögvest megenyhült az arca, mert aki e felségsértést elkövette, Szisilla volt.

—Ne törődj vele, Mester! Ez a csúnya veszekedés nem a te művészlelkednek való! Igaza van Cielítának, egy művész magának a művészetnek tartozik azzal, hogy az igaz szerelmet pártfogolja! Még akkor is ha minden földi törvénynek ellent mond, hisz az égi törvények magasabbrendűek, s egy művész még élete árán is azt követi, azt kell hogy kövesse! Ugye te is inkább meghalnál Mester, mintsem hogy akár egy hangot is megváltoztass bármely zeneműveden ha azt oda nem illőnek találnád?

—Természetesen! Ez nyilvánvaló! Nem engedném erőszakkal megmásítani a darabjaimat! De hogy jön ez ide?

—Az élet nem más mint az istenünk zenéje, s minden ember egy szólam benne! Az isteni Végtelen Zenében minden ember önmaga hangszere! S akik összeházasodnak, azontúl életükkel duettet énekelnek! Nem akadályozhatod meg leányod és Mudar duettjét, ha nem akarod elrontani a Mindenség Zenéjének a te idődre eső részét, holott annak jobbítása volna a kötelességed úgy is mint király, s úgy is mint művész!

—Micsoda ostobaságokat fecseg ez itt össze-vissza?! - ámuldozott értetlenül Nínia. Ám Pindamian felkiáltott, s arca is földerült:

—Hitemre mondom, igazad van!

—Akkor add már kérlek mielőbb áldásodat rájuk, úgy e kínos jelenet is hamarabb végetér, és menjünk innen hogy megnyugodjál, s befejezhessük a koncert harmadik tételét! Hisz tudod, a bendzsó szólamával még nem vagyunk készen, s az fontosabb mint mindenféle ocsmányság végighallgatása!

Pindamian nagyot lélegzett, s mégegyszer végiggondolt mindent. Cielíta pártolja a házasságot, és Cielíta szerezte neki Szisillát. Mudar így lenne boldog. Inobua is így lenne boldog. Egyedül Nínia nem lenne boldog. De Nínia azt is akarja hogy visszavegye Cielítától a Nagypecsétet. Ám amint végignézett a nagyurakon, akik korábban sokszor ellene szegültek, s látta hogy azok hogy behúzták fülüket-orrukat Cielíta testőreinek bátor fellépésekor, hát semmi kedve nem volt hozzá hogy újra ő foglalkozzék az államügyekkel! Azt akarta hogy a nagyurak mindig ilyen nyuszik legyenek a jelenlétében. És ezt csak Cielíta képes elérni. Két hónap sem kellett neki, elérte azt amit ő húsz év alatt sem volt képes! S ha megint ő uralkodna, nem lehetne annyi időt Szisillával sem… az pedig elképzelhetetlen… nem, nem veszi vissza a Nagypecsétet! - s ki is mondta amit gondolt:

—A Nagypecsét Őrzője cím viselésében ezennel megerősítem felséges leányomat, Cielítát! Ami pedig Mudar és Inobua szerelmét illeti, Szisillának van igaza, és a Mindenható haragját vonnám fejemre, ha disszonáns akkordokat kevernék bele az ő Nagy Koncertjébe, a Mindenség Zenéjébe, ha egy igaz szerelem beteljesedését akadályozni merészelném! Ezért bár kijelentem hogy engem is megdöbbent Inobua választása, de nem mondok nemet! Egy hét türelmi időt szabok csak ki feltételül, s megtiltom hogy azalatt találkozzanak! Addig töprengjenek el választásuk helyességén! Ha ezután még mindig úgy gondolják hogy össze akarnak házasodni, akkor áldásomat adom rájuk! S most mindenki egyék, lakmározzék jó étvággyal, de az én étvágyam sajnos elment, úgyhogy visszavonulok! - azzal távozott is.

—Te gyere velem! - intett még Szisillának, s a nő boldog mosollyal, sietve követte a királyt. Nínia villámló szemekkel nézett utánuk.

—Megtiltom! Anyád vagyok! - nézett azután Inobuára. Erre azonban Inobua így szólt, de nem anyjához, hanem Cielítához:

—Felséges Őrző, kérem engedélyedet, hogy a te oldaladra üljek!

—Nem, Inobua! Itt nincsenek „oldalak”! Egy család vagyunk! De Mudarnak megparancsolom hogy ő viszont azonnal üljön ide mellém, mert felséges királyunk egy hét tartózkodást parancsolt, s ezt be kell tartani, mert az ő szava törvény! Az történik amit ő akar! A király szava mindenkire vonatkozik! - nézett Níniára, és szavait senki nem értette félre. Mudar sem, s boldogan ült el Inobua mellől, mert megértette hogy ez a kis kényelmetlenség a saját érdekében történik, s tulajdonképpen ez csak egy vágás Nínia felé.

Az ünnepi lakoma így aztán nem a legvidámabb hangulatban telt el, mert a nemesek nem mertek sokat beszélni, hanem a két ünnepelt, Mudar és Inobua legalább igazán boldog volt, s bár hosszú volt az asztal, két vége felől olyan forrón szerelmes pillantásokat vetettek egymás felé, hogy szinte a teríték is lángra gyúlt tőle.

7. fejezet

Az összeesküvés

AMINT VÉGE LETT AZ EBÉDNEK, Cielíta felállt, s így szólt:

—Mudart, Zsínát és Dibrillát azonnal a szobámba várom! - azzal elvonult. A megszólítottak természetesen követték. A szobában aztán Cielíta leült heverőjére, majd nagy kegyesen intett:

—Foglaljatok helyet ti is!

Éppen két szék volt a szobácskában, Zsína és Dibrilla tehát ezekre telepedett. Mudarnak már csak a földön jutott hely, de nem bánta. Hatalmas megtiszteltetés volt ez így is, leülni a Felséges Őrző jelenlétében! Különben is, úgy érezte szinte épp úgy érez Cielíta mint Inobua iránt: pompázatos dolognak tartotta hogy egyáltalán a lábai elé kuporodhat ennek a csodálatos nőnek, tulajdonképpen örült is hogy nem jutott szék neki, mert így nagy merészen egészen Cielíta heverőről lelógó lábai közelébe húzódott, és alig tudta türtőztetni magát hogy meg ne csókolja azokat. Ezért csak nézett e lábakra, sóváran, majd Cielíta arcába nézett, mely még így hogy ő a földön ült, s Cielíta a heverőn, még így is alig volt magasabban mint az ő arca, engedelmesen pillantott Cielíta szemébe, parancsra várva, egészen úgy nézett hát ki mint egy alázatos, hű kutya. És e hasonlat annál is inkább helyénvaló, mert talán a kutyák is olyasmit éreznek gazdájuk iránt mint amit Mudar érzett Cielítával kapcsolatban: nem ugyanazt mint amit Inobua iránt érzett, nem szerelmet, de rajongást, csodálatot, odaadást, Mudar egyszer, amikor megpróbálta önmagával tisztázni a Cielítával kapcsolatos érzelmeit, arra a következtetésre jutott, hogy bizonyára vallásos áhitat az amit érez, mert ez lenne az az érzelem amit a papok szerint mindenkinek éreznie kellene az istenséggel kapcsolatban.

Mudar bár hitt a mindenható úristenben, mégsem volt buzgó vallásosnak nevezhető. Úgy vélte, az istentől nem sok jót kapott eddig, sem ő, sem a családja, Cielítától azonban annál többet. Egészen bizonyos volt benne hogy Cielíta maga a TÖKÉLY, így, csupa nagybetűvel, amit ő mond az helyes, és gondolkodás nélkül életét adta volna érte.

Valójában Mudar rajongása már-már olyan fokot ért el, hogy ha ezt tudta volna Inobua, komolyan veszélyeztetve érezte volna még létre sem jött feleségi pozícióját, mert arra gondolt volna hogy Mudar esetleg Cielítát szeretné feleségül venni. És annyiból jogos is lett volna aggodalma, hogy ha Cielíta hirtelen felajánlja Mudarnak a kezét, akkor Mudar legalábbis elgondolkodott volna azon hogy melyiket válassza a két királylány közül. Mindezideig azonban Mudar agyában meg sem fordult efféle gondolat, szinte szentségtörésnek érezte volna hogy ő és Cielíta… Méghozzá annak ellenére, hogy a napok s hetek múltával mind hevesebbé váló rajongásában már-már szépnek kezdte látni kis úrnőjét.

Mudar tehát ott ült, s nézett fel kutyahűségben égő szemekkel Cielítára, s ezt látva Zsína is és Dibrilla is majdnem elnevették magukat, mert bár ők is sokat köszönhettek a Felséges Őrzőnek, s nagyon szerették is, azért ezt már komikusnak érezték. De mert maga Cielíta is jelen volt, természetesen nem nevettek.

Mudar azonban, bármennyire tisztelte is úrnőjét, nem bírta megállni hogy ne ő szólaljon meg elsőként.

—Köszönöm neked úrnőm, királynőm, Felséges Őrző, te csodálatos, te nagyszerű nő, te kegyes, te bátor és megértő, hogy így védelmedbe vetted az ebédnél szerelmemet mindenkivel szemben! Ha te nem vagy, a király soha bele nem egyezik a házasságunkba!

—Hogyne, ez nyilvánvaló - bólogatott Cielíta - de mondtam már hogy e házasság nekem is javamra válik, nemcsak neked, bár nekem természetesen más a hasznom belőle mint neked! De mondhatom, kicsin múlott csak a győzelem, nagyon kicsin! Láttátok, mennyit tétovázott felséges apám?! Sőt, ki tudja, ha új művészbarátnője, Szisilla úrnő nem szól pár jó szót érdekedben, jó Mudarom, lehet hogy ez az egész ügy másként alakul! Légy neki is hálás, köszönd meg amit érted tett, annál is inkább, mert amint látom nagy hatással van őfelségére!

—Természetesen nem mulasztom el neki is kifejezni mélységes hálámat, de még ha így van is, jól tudom hogy amiatt is neked lehetek hálás hogy Szisilla egyáltalán a palotába került!

—Ebből elég legyen! - vonta össze a szemöldökét Cielíta. —Szisilla valaha, talán nem is régen, udvarhölgyem volt, ez igaz, de apám kérésére és az én beleegyezésemmel felséges királyunk szolgálatába lépett át, s azóta semmi közöm hozzá! Meg ne tudjam hát hogy ostobaságokat fecsegsz! Jobb ha nem is tudsz róla semmit, ha kérdeznek az a válaszod hogy fogalmad sincs róla ki ő, honnan jött, te még udvarhölgyként sem láttad mellettem, először épp a mai lakománál láttad, már a király mellett! Különben is, láttad valaha mellettem?!

—Nem, úrnőm!

—Na látod! Erről tehát legyen elég ennyi!

Mudar bólintott, ennek ellenére teljesen biztos volt benne hogy Szisilla váratlan felbukkanása valamiképpen Cielíta terveinek a része, bár még azt sem tudta, miféle tervek is azok.

—Én azért mégiscsak neked vagyok hálás leginkább, Felséges Őrző! Tudom hogy te még akkor is megsegítetted volna szerelmemet, ha felséges apád ellenezte volna! Akár még úgy is, hogy parancsot adsz és hű embereid lekaszabolják azt a borzalmas, ocsmány Níniát!

—Hűnek lehet hogy hű vagy, Mudar, de néha kételkedem abban, hogy józan vagy-e! Figyelj már egy csöppet, értsd meg hogy nem vagy már egy pelyhedző állú kiskölyök, hanem komoly, felelős beosztásban vagy, sőt herceg is lettél az imént! Nagyon szépen kérlek mint barátod, és megparancsolom mint a Birodalom Első Szolgája, hogy gondolkodj mielőtt beszélsz, jó?! S ha lehet ne is egyszer, de tizenegyszer gondolkodj mielőtt egyetlen szót is szólsz, rendben van?! Mert először is, mit képzelsz, leendő feleséged, Inobua örült volna annak, ha a szeme láttára miszlikbe aprítjuk édesanyját?! Ugye hogy nem! Bevallom, én nem hullattam volna éppen könnyet Níniáért, s talán kedvemre való is lett volna az efféle fordulat – de ezt el ne beszéld senkinek sem, hallod-e! – de bánkódott volna Inobua is és Pindamian király is! Hogy Zsurulláról már ne is beszéljek…! S akkor Nínia vére az én fejemre szállt volna, hiába hogy csak a mostohaanyám, mindenki azt beszélte volna szerte az országban, hogy megöltem anyámat, csak azért, hogy trónra kerülhessek, sőt hogy egyáltalán megmaradhassak a Nagypecsét Őrzőjének!

Most Zsínára nézett.

—Tökéletesen tudatában vagyok annak, mennyire iszonyú lehetett végighallgatni Nínia ocsmány szavait, melyekkel megszégyenített téged, Zsína és egész családodat mindenki előtt, de egyelőre le kell nyelnetek szó nélkül, most is és ha előfordul, legközelebb is! Az a barom Zsár majdnem mindent elrontott, bár nem kétlem hogy az irántad érzett szerelem heve fűtötte! Azt mindenesetre bebizonyította ezzel, hogy semmiféle komolyabb posztra nem való, legtöbb amit remélhet hogy megmarad testőrparancsnokomnak! Nem gondolkozik ő sem mielőtt cselekszik! Sajnálhatja pedig, épp azon tűnődtem a minap is, hogy kinevezem valahová kormányzónak! De hát heveskedett, nekem pedig hidegfejű emberekre van szükségem! Mert az igaz hogy azt mondtam mindig, hogy a gondolkodás nem a katonáim feladata, ők csak engedelmeskedjenek, de micsoda katona az, aki parancs nélkül is cselekszik! Ha ilyesmire érez vágyat, hát akkor gondolkozzék legalább, érdemes-e egyáltalán cselekednie! Főbenjáró vétség olyankor cselekedni, amikor én is ott vagyok! Ha én nem adok parancsot valamire, akkor annak nyilván komoly oka van! Nyugodtan megmondhatod Zsárnak, Zsína, hogy egyedül csak reád való tekintettel nem büntetem meg! Igaz, annyi haszna volt forrófejűségének, hogy igencsak behúzta mindenki a nyakát az ebédnél, s burkoltan meg is fenyegethettem Níniát, de megtörténhetett volna az is, hogy apám megijed, azt híve hogy trónjára és életére török, s nem megerősít címemben, hanem Nínia tanácsát megfogadva, megfoszt tőle! Ti tehát efféle hibákat ne kövessetek el, jó?! Mindenki azt tegye amit mondok, se többet, se kevesebbet!

Zsína, Dibrilla és Mudar is biztosították róla hogy nagyon észnél lesznek.

—Helyes! Akkor ennek szellemében téged, Mudar, ugye nem kell szobafogságra ítélnem azért, hogy kibírd egy hétig Inobua nélkül?! Mindenesetre addig belső szolgálatra rendellek mindenképpen, ide a szobám előtti folyosó bejáratához, nappali szolgálatra, de nagyon szépen kérlek, mert parancsolni nincs kedvem nektek, ha lejár a szolgálatod, akkor se fuss Inobuához! Egy hétig nem láthatod, ezt parancsolta a király, s be kell tartanod, mert nem akarom hogy ürügyet szolgáltass rá, hogy visszavonja a beleegyezését!

—Így lesz minden ahogyan parancsoltad, Felséges Őrző!

—Na végre egy értelmes szó! Hanem még nem végeztünk. Zsína és Dibrilla, nektek fontos feladatot szánok! Arról van szó, hogy ti nem ismeritek Níniát, de én igen. Nem szeretném ha fiatok lelkesedése lelohadna, de az az igazság, hogy Mudar épp arra készül, hogy egy igen veszedelmes viperafajzat leányát vegye feleségül! Nem csodálkoznék rajta, egyáltalán nem, ha most a méreg fegyveréhez nyúlna, – a tőrrel már megpróbálkozott! Bizony, megpróbálta már felbérelni egy testőrömet hogy öljön meg engem! S ugye tudjátok hogy Mudar csakis addig reménykedhet Inobua elnyerésében, amíg én élek?! Vagyis, azt akarom hogy szervezzetek meg egy étekkóstoló hálózatot! A következőképpen képzelem ezt el: ezentúl ne egy adag ételt kapjak a konyháról, hanem tizet! E tíz ételből én mindig kiválasztok véletlenszerűen hármat. E három étel mindegyikét pedig öt különböző ember kóstolja meg, s mindez, a kiválasztás és a kóstolás egy órával ebéd előtt történjék! Aztán ebéd előtt is még hárman megkóstolják az ételeimet! De a két kóstolás közben állandóan ott kell állniuk az ételem mellett míg ki nem tálalják! Én pedig mind a három adagból eszem egy keveset majd, mondjuk az egyik tányérból a kenyeret, másikból a sajtot, harmadikból pedig iszom! Persze, a kockázat miatt jól meg kell fizetni az ételkóstolókat! A másik hét adag ételt amit nem választok ki, azt is étekkóstolóknak kell elfogyasztani, méghozzá az utolsó falatig! Ha akárcsak rosszullét is előfordul bármelyiknél, aznap nem eszem a konyha ételeiből! Ezenfelül bizonyos napokon úgy fogok dönteni, hogy minden nekem szánt ételt öntsenek ki, adjanak a kutyáknak vagy annak aki kéri, nekem pedig vegyetek valamit a piacon, vagy vásároljátok meg valamelyik közrendű katona porcióját! Különben te, Zsína, magadtól is így dönthetsz akármikor, hogy ne mindig nekem kelljen erre gondolnom! Vagy te, Dibrilla! Döntsétek el, melyikőtök foglalkozik ezentúl ezzel, de azt akarom hogy holnap már e rend szerint történjék az ebédem! Ami pedig a reggelit és vacsorát illeti, azt minden alkalommal ti készítitek el nekem, te, Zsína és te, Dibrilla! Természetesen megkövetelem hogy a Királyi Konyha bármiféle közreműködése nélkül! Világos?!

A két nő bólogatott a szavaira.

—Nem lenne biztonságosabb, ha ebédeidet is én készíteném? - kérdezte Zsína.

—De, biztosabb lenne, de te mint etikettmester tudhatod hogy illem is van a világon! Nínia ugyan nem érdekel, de apámat nem sérthetem meg azzal, hogy végleg elmaradok az ünnepélyes ebédekről! Csináljátok csak úgy, ahogyan mondtam! Aki ilyen körülmények közepette meg tud mérgezni engem, az már nagyon ügyes kell legyen, s szerintem maguk az óvintézkedések is elbátortalanítanak minden kísérletezőt!

—És mi történik ha eltelik az egy hét? - bátorkodott egy kérdést feltenni Mudar, akit természetesen ez érdekelt a leginkább.

—Mi történne? Feleségül veszed Inobuát!

—Akkor már nem fog ellenkezni Nínia királyné?

—Ő most is ellenkezik! - legyintett Cielíta. —Számított ez bármit is?

—Hadd kérdezzem meg, Felséges Őrző, mit tettél volna ha nem kapod meg felséges apád beleegyezését a házassághoz?

—Megint nem gondolkozol! - fricskázta meg Mudar orrát Cielíta felséges kezével. —Beszélsz, beszélsz, méghozzá ostobaságot! A beleegyezést nem én kaptam meg, s nem én nem kaptam volna meg, hanem te és Inobua! Különben, afelől megnyugtathatlak, hogy igenis volt tervem erre az esetre is! De nem az, hogy kardélre hányunk mindenkit! Kissé illetlen lett volna a tervem, de fölöttébb célravezető! Reggelre eltüntetek volna a palotából, te és Inobua, elutaztatok volna titokban egy olyan helyre ahol senki meg nem talál benneteket, s csak akkor jöttetek volna elő, ha már be tudjátok mutatni apámnak az ő felséges unokáját! A palotából kiszökésben segítettem volna. Ami az unokát illeti, arról persze neked kellett volna gondoskodni… Nínia megpukkadt volna mérgében, dúlt-fúlt volna, de rámbizonyítani valamit, hidd el, ahhoz halovány reménye sem lett volna, ám ha mégis, az sem számít. Na, most már megnyugtattalak fiacskám, hogy mindig bízhatsz elmebeli képességeimben?!

—Bocsáss meg, Felséges Őrző! - pirult el Mudar.

—Akkor most ne a volnákról és talánokról beszéljünk! Mégegyszer: nyughass egy hétig! Ez fontos!

—És ha e hét alatt elfordítja tőlem Inobua szívét az anyja?!

—Édes fiacskám, ha ennyire nem bízol a saját bájaidban, akkor ne kacsintgass a nőkre, hanem vonulj kolostorba! Különben pedig nem hinném hogy efféle veszély fenyeget, habár azt én sem kétlem hogy Nínia valóban megpróbál beszélni leánya fejével!

—Esetleg te, Felséges Őrző, amilyen kedves vagy…

—Ne is folytasd, úgyis tudom mit akarsz mondani! Eszem ágában sincs beszélni Inobuával, mert akkor olybá tűnne, mintha én erőltetném a házasságot! És Zsínának és Dibrillának is megtiltom hogy beszéljenek Inobuával! De ne félj, Mudar, Inobua nem fogja meggondolni magát! Nem úgy viselkedett az ebédnél! Én magam ígérem meg neked, hogy nem gondolja meg magát, és hidd el, ismerem a húgomat! Na, elmehettek!

* * *

Ugyanakkor amikor Cielíta bölcs tanácsokkal és utasításokkal látta el Mudart, Zsínát és Dibrillát, maga Nínia királyné is tanácskozásra vonult vissza szobájába, de ő csak egyvalakit hívott magához: leányát, Zsurullát.

—Ez így nem mehet tovább, leányom! Kell valami tervet készítenünk, aminek segítségével végetvethetünk Cielíta hatalmaskodásának, különben semmi nem lesz trónörökössé kinevezésedből – sőt talán még én sem maradok meg királynénak! Láttad mennyire belebolondult apád abba a Szisilla nevű némberbe?!

—Igen, bár csodálkozom rajta – még csak nem is szép!

—Azért tetszik neki, mert Efivára hasonlít, Efiva, tudod, Cielíta anyja volt! S nem is kétlem hogy Cielíta szándékosan hozta a palotába, éppen pontosan azért választotta Szisillát és senki mást, mert Szisilla Efivára hasonlít! Apád nagyon szerette Efivát, s most gondolom ezen érzelmeket akarja feleleveníteni Cielíta! Ráadásul ért a zenéhez is – veszélyes a helyzet, nagyonis veszélyes!

—Mégiscsak te vagy a király felesége! Meg kell mondanunk apámnak hogy nem szégyeníthet meg téged nyilvánosan azzal, hogy ezzel a jöttmenttel hentereg!

—Nem, nem, leányom, az nem volna jó! Ő is és Szisilla is azt mondanák hogy kizárólag művészeti kérdésekkel foglalkoznak, és nem szerelmivel!

—De hát ez nyilvánvalóan nem igaz, különben nem bújnának el Cielíta palotaszárnyába naponta! Mert tudd meg anyám hogy azt teszik, hallottam róla!

—Teljesen mindegy, akár megcsal apád, akár nem, mindenképpen letagadnák! S még csak rajta sem kaphatom őket, mert Cielíta testőrei oda be nem engednének!

—Akkor is meg kell mondani neki a véleményünket!

—Hát hiszen meg is tenném ezt nagyon szívesen, de Cielítát nem szabad lebecsülni! Eddig lebecsültem, de most már látom hogy ez nagy hiba volt! Minden bizonnyal éppen arra számít, hogy én majd féltékenykedni kezdek és ezzel magam lököm Szisilla karjaiba apádat, hiszen ki az a férj aki szereti ha felesége állandóan pöröl, rikácsol, veszekszik?! Nem, nem, lásd be, ennek semmi értelme nem volna! Megpróbáltam feleségi sőt anyai tekintélyemre támaszkodni most az ebédnél, és látod mit értem el vele – az égvilágon semmit! Apád nemhogy nem vonta meg Cielíta címét, de megerősítette abban! Erőszakkal semmire sem mehetünk – legalábbis mi nem mehetünk semmire sem erőszakkal!

—Én utálom Cielítát, és tudom hogy te sem szereted őt anyám! Beszéljünk nyíltan! Miért nem öleted meg?

—Megpróbáltam már! Megvesztegettem egy testőrét, de nem sikerült eredményt elérnie!

—Kisebb korában kellett volna végezni vele!

—Igen, igen, tudom már, nagy hibát követtem el hogy életben hagytam és nem küldtem az anyja után, de nagyon gyanús lett volna apádnak, azt pedig nem akartam!

—Hát te ölted meg Efivát?! - kérdezte kerekre nyílt szemmel Zsurulla.

—Kénytelen voltam rá leányom, kénytelen voltam! Mielőtt Pindamian király lett volna, hat ágyasa közül én voltam a kedvenc, s biztos voltam benne hogy előbb-utóbb feleségül is vesz! De aztán Szokobó király váratlanul meghalt, Pindamiant választották meg királynak, és amilyen tutyimutyi alak volt, nem volt szíve elzavarni Szokobó ágyasait, megtartotta őket magának! De még úgyis én voltam a legszebb azok között is, semmi rosszra nem gondoltam! Attól a csúnya Efivától meg aztán végképp nem tartottam! Úgy ért mint derült égből a villámcsapás amikor megtudtam hogy feleségül veszi őt Pindamian, hogy éppen őt veszi feleségül mind a tizenkét ágyasa közül! Ráadásul Efiva még gyereket is szült neki, Cielítát! Pukkadoztam a méregtől, gondolhatod! Még eszembe is jutott hogy ilyen mérges még sosem voltam! És abban a pillanatban az is eszembe jutott, hogy igen, a méreg talán jó lesz… És cselekedtem! Efiva egy reggel nem ébredt fel! Ne nézz már ilyen döbbenten, Zsurulla, nem ítélhetsz el, te is Cielíta meggyilkolásáról beszéltél, ha ezt helyesnek tartod azért hogy hatalomra kerülj, nem ítélhetsz el azért mert ugyanezt tettem Efivával, ugyanilyen cél érdekében! És Efiva nem szenvedett egy percig sem, este elaludt, s reggel nem ébredt fel! Mit gondolsz, mi lennél most ha nem cselekszem így?! Valószínűleg meg se születtél volna, vagy életed végéig csak fattyúként emlegetnének, mert nem feleségtől születtél csak ágyastól!

—Igen, igazad van, de mégiscsak más tervezni egy merényletet, és tudnom azt hogy anyám már tett is ilyesmit, és egy gyilkosság gondolatával él együtt vagy húsz esztendeje!

—Te csak hallgass! Erősnek, keménynek kell lenni! Nem hagyhattam hogy Efiva megjelenése elcsavarja mellőlem Pindamian szívét! Főleg hogy éppen Efiva, az a rondaság! Még szép sem volt! Ha legalább szebb lett volna nálam! De így ez még sértés is volt rámnézve! Nem, nem, Zsurulla, nem tehettem mást, s azóta sem bántam meg hogy így cselekedtem, sőt büszke vagyok rá!

—És most azt gondolod hogy a méreg Cielítánál is beválna?

—Nem. Jó lenne, de nem hiszem. Amennyi esze van, eddig is biztos gondolt rá hogy ne lehessen megmérgezni, feltételezem hogy a konyhában már mindenki a hű embere, s ezek után hogy így összeveszett velem az ebédnél – hisz hallottad, még meg is fenyegetett, ha burkoltan is! – ezek után még jobban ügyel majd erre! Nem, nem, ezzel megpróbálkozni sem érdemes!

—Akkor mi a terved?

—Legelsőbben is megkeresem Szisillát, és felajánlok neki százezer aranyat, ha hajlandó eltűnni a palotából!

—Mennyit?!

—Teljesen reménytelen hogy kevesebbel beérje! Hiszen ha sikerül behálóznia apád szívét, akkor királyné lehet belőle! És mert jól ért a zenéhez, egyáltalán nem lehetetlen hogy úgy bebolondítja magába apádat, hogy az ellök magától engem, s őt veszi feleségül! Ezt nyilván Szisilla is tudja, de ha magától nem jutott volna eszébe, légy nyugodt, Cielíta biztosan felvilágosította!

—De ha ennyi pénzt kiadsz, alig marad valamennyi pénzed anyám, mert hát hol van még a jövő évi jövedelmed!

—Azért marad még! Van vagy háromszázezer aranyam! És első és legfontosabb feladatunk hogy Szisilla eltűnjön apád mellől! Hallhattad a lakománál, mekkora hatással van már most is a királyra! Veszélyes! Nem hiszem hogy Cielíta találna még egy nőt aki Efivára hasonlít és a zenéhez is jól ért!

—Sok nő ért a zenéhez!

—Ez igaz, de nem úgy mint Szisilla! Nyugodtan feltételezhetjük róla hogy kiváló mestere számos hangszernek, mert apád valóban jól ért a zenéhez, ezt el kell ismerni, és így igen hamar felfedezné, ha Szisilla csak tettetné a hozzáértését! Nem, nem, Szisilla valódi művész, erre mérget vehetsz!

—Babonás vagyok, kérlek ne emlegess velem kapcsolatban mérget, anyám!

—Jól van! Tehát Szisillát el kell tüntetni!

—Nem lenne egyszerűbb őt megmérgezni, ha már Cielítát nem akarod?

—Akarnám, csak nem bízom a sikerben! De ha Cielítát nehéz lenne, Szisillát egyenesen lehetetlen! Még sosem láttam hogy részt venne az ebédeken. Cielítánál étkezik, vagy apáddal a szobájában úgy lehet, mert én még nem láttam őt, csak ma először, és azt is kétlem hogy fegyveres merénylőt találnék aki elvállalná a láb alól eltevését! Mit gondolsz, ki vállalná hogy kezet emel a király kedvesére?! Ugyan már, Zsurulla! Régen is nehéz lett volna találnom ilyen férfit, hát még most hogy a vár teljes személyzete valósággal Cielíta kezéből eszik, még azok is, akik nem tőle kapják a zsoldjukat! Láttad hogy megtorpantak a lakománál a katonák, akiket Mudar elfenekelésére küldtem?! Elég volt ehhez hogy Cielíta egyetlen szót szóljon!

—Sajnálom azt a sok pénzt!

—Én is, hidd el! De kevesebbért biztos nem lesz hajlandó lelépni! Én sem tenném kevesebbért az ő helyében!

—És mi lesz ha nem sikerül?

—Bizonyos értelemben mindegy hogy sikerül-e vagy nem! Mindenképpen lépnünk kell nemcsak Szisilla, de Cielíta ellen is! Lépnünk kell - márpedig nem léphetünk!

—Nem értem!

—Gondolom az világos előtted, miért kell lépnünk!

—Igen, hisz hamarosan már minden hatalom Cielíta kezében lesz!

—Úgy van! És azért nem léphetünk, mert mit sem tehetünk a király szava ellen! S erőnk is kevés! Ráadásul Cielíta növekvő szolgahada minden lépésünket figyeli! Hamarosan már az árnyékszékre se mehetek úgy hogy egy perccel dolgom bevégezte után Cielíta ne tudja hogy keményet vagy puhát hagytam ott! Nem, leányom, külső segítségre van szükségünk!

—Kire gondolsz?

—Nem kire, hanem kikre! Egy nemes, akármilyen hatalmas is, nem elég! A városok Cielítát támogatják, sok birtokra földesúr helyett Birodalmi Intéző került, tehát azon birtokok erejére is számíthat mostohatestvéred, és neki magának is sok pénze van már! Fogadhat fel fegyvereseket! Sőt, egyelőre még apád is őt támogatja! Én elkövettem azt a hibát hogy botfülü lévén, alig pár koncerten vettem részt, rosszallotta is ezt Pindamian, s bár Cielíta éppoly botfülü mint én, s ő sem sok koncerten fordult meg, mégis többön mint én, tettette a tetszést, s most még Szisillát is megszerezte apádnak, hogy legyen aki a nevében, mondhatni helyette képviseli a koncerteken s minden egyéb zenei kérdésben! A király most nagyon támogatja Cielítát! Ez így együtt nagyon nagy hatalom! De ha számos földesúr összeszövetkezik, mégis legyőzhető! A baj csak az, hogy az urak egymás ellen is fenekednek, s nem kétlem hogy titokban, ravaszul Cielíta maga is szítja ellentéteiket! Meg kell teremtenünk közöttük az összefogást, leányom!

—Felkelést akarsz hirdetni apám ellen?!

—Nem, nem, nem! Ellenkezőleg! Azt kell elhíresztelni, hogy Pindamian király ártatlan azokban a törvényekben amiket Cielíta hozott, mert - így mondjuk majd - apád gyöngélkedik, holmi betegség és a kor megzavarta elméjét, s így került át a hatalom Cielíta kezébe, aki bitorolja a Nagypecsétet! Lábbal tiporja hazánk ősi törvényeit, megsérti a nemesek hagyományos kiváltságait, és apád felett is zsarnokoskodik! Mi nem felkelést hirdetünk apád ellen, hanem felszólítunk minden hithű nemest, hogy lépjen fel Cielíta ellen, apád, Pindamian király érdekében, az ő védelmében, mentse meg apádat Cielíta zsarnokságától! Így már az összefogás is létrejöhet, s bátrabban is lépnek fel, hisz az erélyes fellépésre jogcímük lesz!

—És mi lesz ha győznek?

—Akkor apádat gyámság alá helyezzük, s bár névleg megmarad királynak, nevében te fogsz uralkodni! Természetesen Cielíta valamennyi törvényét vissza kell vonnod!

—A terv tetszik nekem, de kissé veszélyesnek tartom!

—Az egész helyzetünk veszélyes! Mit gondolsz, mi lesz a sorsunk ha Cielítának sikerül megkoronáztatnia magát?!

—Igen, igen, de mi lesz ha a lázadó nagyurak - mert ez mégiscsak lázadás ha nem is annak nevezzük - szóval ha ezek vezére esetleg úgy véli miután diadalt aratott, hogy márpedig ő maga akar király lenni, kivégezteti apámat és minket is, és önmagát koronáztatja meg?!

—Igen, hát ez a veszély persze fennáll, de légy nyugodt, én is gondoltam erre! Nem csak Cielítának van esze, én sem vagyok sültbolond!

—És mit találtál ki?

—Van erre, ennek elkerülésére is egy tervem, de készülj fel leányom arra amit mondani akarok! Légy erős!

—Hallgatlak!

—Mielőtt ezt az egészet elindítjuk, hozzá kell menned feleségül ahhoz a földesúrhoz, akit a főurak egyesült hadereje élére vezérnek kiszemeltünk! Így biztosítva lesz hogy minden úgy történjék amint azt elterveztük, ahogy mi akarjuk, de még ha a legrosszabb meg is történik, ha az a főúr netán mégis megöletné apádat, és saját magát koronázza meg, te legalább akkor is a király felesége vagy illetve leszel! Ez még mindig jóval több mint amit Cielíta uralkodása alatt remélhetsz!

Zsurulla nem is kicsit döbbent meg e szavakat hallva.

—Nem túl kétségbeesett terv ez?!

—Jobbat nem tudok! És nem, egyáltalán nem kétségbeesett! Ezt diktálja a legjózanabb, kristálytiszta logika!

—Hm! Eddig nem gondoltam még férjhezmenésre! És kit szántál férjemül?

—Olyasvalaki kell, akinek nagyok a birtokai, gazdag, és lehetőleg nagyon utálja Cielítát! E célra a legalkalmasabb jelölt pedig nem más, mint – Dozsor!

—Dozsor?!

—Igen, pontosan ő! Nézd, tudom hogy vannak nála szebb férfiak, de láthattad őt nemrég, igazán nem csúnya!

—De hát őt akartad nemrég még Cielíta férjéül!

—Igen, de az a házasság nem jött össze!

—De hát ő is és az apja is hülye, ostoba, nevetséges fajankó mindkettő!

—Ugyan már! Akkor csak valami szerencsétlen pechsorozata volt, vagy még azt sem tartom lehetetlennek hogy maga Cielíta mesterkedett már akkor is valamit!

—El sem tudom képzelni miként!

—Én sem, de most már kezdem sejteni hogy az ő ravaszsága végtelen!

—Nem igazán kedvelem Dozsort, nem kötök vele szívesen házasságot!

—Te nem Dozsorral kötsz házasságot, hanem a hatalommal, a királysággal! És Dozsor elvette volna feleségül Cielítát, akkor hát biztos téged is szívesen vesz feleségül, sőt még sokkal szivesebben, mert nemcsak királylány vagy, de ráadásul sokkal szebb is mint Cielíta! És Dozsor hatalma nagy, sok pénze is van, nagyok a birtokai, ha mindemellé még a te férjed is lesz, akkor számos nagyúr melléje áll majd, és megindul a felkelés, és kisöpritek innen a palotából ezt a Cielíta nevű mocskot!

—Úgy véled, le lehet írni ilyesmit egy levélben? - kérdezte tartózkodóan Zsurulla.

—Természetesen nem! De ez nem is szükséges, elég ha csak annyit írok Dozsornak, hogy miután Cielíta kezét nem sikerült megszereznie, jöjjön el hogy megismerkedjék veled, mert te nem vennéd rossz néven ha udvarolna neked! S aztán ha már itt van, négyszemközt mindent elmondunk neki!

—De apám már Cielítát sem akarta Dozsorhoz adni, hogyan adna hát engem!

—A te házasságodba bele fog egyezni, mert én majd a döntő pillanatban azt mondom neki, hogy ha nem ellenzi a te házasságodat, akkor én sem fintorgok tovább Inobua házassága miatt, s mert apád alapvetően mégiscsak fél a veszekedésektől, ennek hallatán boldogan beleegyezik majd! Inobua, tudd meg, már úgysem érdekel, de így legalább utoljára hasznunk lesz belőle, még a házasságából is! Különben is, Cielíta nem akart Dozsorhoz menni, s ezt apád is tudta, de mindjárt más a helyzet ha te viszont kijelented hogy szívesen leszel Dozsor felesége! Nos leányom, beleegyezel mindebbe? Megbízol anyád bölcsességében?

És Zsurulla nagyon lélegzett, majd így szólt:

—Legyen hát!

* * *

Eltelt a hét éjszaka és a hat nap, s midőn felvirradott a hetedik reggel forró lángsugara, Cielíta felkereste apját hogy megkérdezze tőle, tartja-e még a szavát miszerint Inobua Mudar felesége lehet. Pindamian felkeresése különben nem is volt nehéz neki, mert mindössze a szomszéd szobába kellett átballagnia, a király ugyanis már kora hajnaltól ott időzött Szisillánál, annak ellenére hogy előző nap is késő éjjelig, majdnem éjfélig nála volt.

Amikor kora reggel, hajnalok hajnalán benyitott a nőhöz, Szisilla még aludt. Ám ezt a király először még csak észre sem vette, annyira elámult azon amit látott: mert bár amikor előző este magára hagyta, már csaknem éjfél lehetett, most reggelre mégis át lett rendezve az egész szoba! Óriási, baldachinos ágy lett beállítva a szerény kis heverő helyére, mindenütt függönyök, melyek sejtelmes félhomályt varázsoltak a rafináltan kialakított kis sarkokba, terítők, díszes bútorok, s megannyi egyéb leleményes ötlettel, női furfanggal Szisilla elérte, hogy szobája titokzatos, szívdobogtató hangulatot árasszon, izgató erotikát, mely mindenkinek aki csak kicsit is férfi, önkéntelenül is a szerelmet juttatja eszébe.

A sok függöny mögött Pindamian még Szisilla ágyát sem találta meg rögtön. Amikor aztán odaért, azt látta hogy Szisilla csaknem meztelenül, kitakarózva fekszik benne, mindössze egy vékonyka hálóing borítja a testét, s Pindamian meg kellett állapítsa, hogy bár Szisilla arca nem épp a legelőnyösebb, teste annál inkább formás, fiatalos, ruganyos, és igazán semmi kivetnivaló nincs benne.

—Szegényke! Biztos egészen hajnalig dolgozott csakhogy egy kis örömet okozzon nekem! - gondolta Pindamian, azzal mert nem volt szíve felébreszteni a nőt, lábujjhegyen kifelé igyekezett a szobából.

Az ajtóban találkozott Cielítával.

—Pszt! Alszik! - tette ujját a szájára a király, azzal kifelé tuszkolta Cielítát, s csak a folyosón kérdezte meg tőle. —Mi ez az egész? - intett a szoba felé.

—Mi lenne? Kért tőlem egy kis pénzt hogy berendezze a szobáját, s én adtam neki! Hiszen tudod hogy én is sokra becsülöm a művészetét! Hallottam a játékát a legutóbbi koncerten, s bár tudod apám hogy hallásom nem a legkiválóbb, még én is el voltam ragadtatva tőle! Egészen természetes hát, hogy nem tagadtam meg csekélyke kívánságát!

—De miért ilyen furcsán rendezte be a szobáját?

—Furcsán? Ugyan kérlek! Hogy miért ilyen a szoba, tőle kérdezd, ne tőlem, de szerintem nem furcsa, csak nőies! Azt kivánnád talán hogy pajzsokat és kardokat meg egyéb gyilkolóeszközöket aggasson a falakra mint a férfiak?! Ugyan már apám, Szisilla, ha nem vennéd észre, nő, igazi nő! Méghozzá szép nő, okos nő, vonzó nő, ez neked is fel kéne hogy tűnjék! Egészen természetes hogy egy nő a szobáját nőiesen rendezi be!

—Igen, igen, ez végülis valóban természetes, és nekem tetszik is a szobája, de… hogy is mondjam… Nínia is nő, és mégsem ilyen a szobája!

—Valóban! De hát Níniát csak a hatalom érdekli, és nem a művészet!

—Gyanús vagy nekem Cielíta, te most Szisillát dicséred és Níniát kárhoztatod! Csak nem azt akarod hogy Szisillát vegyem feleségül, miután elüldöztem Níniát?!

—Milyen érdekes gondolat apám! - vágott csodálkozó szemet Cielíta. —Nekem ez eddig meg sem fordult a fejemben, és nem is merészelnélek ilyesmire biztatni, de most hogy mondod, bevallom, nagyon örülök hogy neked magadnak ilyesmi az eszedbe jutott, és biztosíthatlak róla, hogy ha netalán valósággá válna ez az ötleted, úgy az csakis legnagyobb megelégedésemre történne, mert először is meggyőződésem hogy Szisilla mellett sokkal több örömben lenne részed, s mint jó gyermeked kötelességem hogy érdekeidet szem előtt tartsam, másrészt mert bár én nem sokat értek a zenéhez, de annyit igen hogy tudjam, micsoda korszakalkotó művész jött a világra amikor te megszülettél, s tudom hogy ha Szisilla lenne a feleséged, sokkal több remekművet alkothatnál! Egy efféle feleségcsere tehát önmagadnak is hasznodra válna, és a világnak is, meg úgy általában, az egész Művészetnek is!

—Magasságos mennybéli Atyaúristen, én ezt csak úgy megpendítettem méghozzá helytelenítően, te pedig úgy beszélsz róla mint aki halálosan komolyan gondolja!

—Dehogy, efféle témában nem is merészeltem volna még véleményt nyilvánítani sem ha te felséges atyám magad szóba nem hozod, de ha már így történt, kötelességem hogy biztosítsalak egyetértésemről!

—Nem érthetsz velem egyet, mert én ilyesmit nem terveztem el, s nem is fogok!

—Ahogyan óhajtod atyám! Csak tudd, hogy bárhogyan is döntesz, én mint hű leányod mindig szeretni foglak és támogatlak! Tiszteletem irántad töretlen marad! Beszéljünk hát másról! Mint döntöttél Mudar és Inobua házasságáról? Mert az egy hét letelt!

—Hívasd ide őket, hadd kérdezzem meg, megmaradtak-e szándékuk mellett!

Cielíta már intézkedett hogy a közelben legyenek, így pillanatok múlva máris földre borulhattak a király előtt. S természetesen mind a ketten fennen hangoztatták, hogy a hét alatt szerelmük mit sem csökkent, sőt egyre nőtt.

—E hét nekem oly nehéz volt Inobua nélkül, mintha tíz esztendeig tartott volna minden egyes napja! - kiáltotta Mudar.

—S nézz meg engem apám, egészen lesoványodtam, mert másra sem bírtam gondolni csak Mudarra, az én hősömre, és egy falat sem ment le a torkomon!

Igaz, Inobua arca egyáltalán nem tűnt olyannak, mint aki eddig az éhkoppot nyelte volna, de amit mondott jól hangzott, s maga Pindamian is szemügyre vette Inobuát, s aggodalmasan csóválta a fejét – ki tudja mit láthatott rajta!

—Hát jól van, gyermekeim, kitűzhetjük az esküvő időpontját ha akarjátok! Mert természetesen bármennyire szerelmesek vagytok is, az én leányom nem mehet férjhez csak úgy kutyafuttában! Illő, nagy lakodalmat kell csapnunk! Ennek megszervezéséhez idő kell! Nagyon sajnálom, de bármint töröm is a fejemet, lehetetlennek tartom hogy e lakodalmat három hónapnál előbb megtartsuk, még így is nagyon hamari lesz a megszervezés, de nem akarom fölöslegesen kínozni sem leányomat, sem téged, Mudar fiam, a várakozással! Mához három hónap múlva legyen meg tehát a lakodalom, de az ünnepélyes eljegyzést már egy hét múlva meg lehet tartani! Mind a lakodalom, mind az eljegyzés megszervezését terád bízom, Cielíta, ha már egyszer annyira pártoltad ezt a házasságot, meg gondolom szívesen is foglalkozol ilyesmivel! Én nem érek rá, a zenének kell szentelnem magamat, Níniát meg, tudod, hiába is kérném ilyesmire!

Cielíta mosolyogva bólintott.

—Meglesz, apám!

—A költségekre is neked kell előteremtened a pénzt! Nekem már sajnos egy aranyam sem maradt, semmi pénz nem jön hozzám amióta neked adtam a Nagypecsétet! Azt sem tudom hogy hogyan áll a kincstár, különösebben egyébként nem is érdekel, de hát így nem várhatod el tőlem hogy én foglalkozzam a pénzügyekkel, akárcsak a lakodalom pénzügyeivel is! Mellesleg, ez sem érdekel, habár az már bosszantó, hogy… Na de mindegy, ez nem tartozik rátok! - nézett hirtelen összeráncolt homlokkal Inobuára és Mudarra. —Menjetek! Menjetek és örüljetek egymásnak!

Azok felpattantak a földről, megfogták egymás kezét, és boldogan szaladtak el. Pindamian pedig zavartan meredt Cielítára.

—Nem akartam előttük mondani, leányom, de épp most jutott eszembe, hogy napokon belül ki kell fizetnem a zenekaromat, és igazán semmi pénzem nincs reájuk! Ugye nem hagysz szégyenben, Cielíta?! Tudom hogy sokba kerülnek, de hát te is azt mondtad az imént, hogy a művészetek pártfogolása kedves a szívednek!

—Nem egészen ezt mondtam, de nem tévedsz apám, valóban örvendek ha pártolhatom a művészeteket, persze csak akkor ha a Te művészetedről van szó, mert a többi művész a közeledbe sem jöhet! Arról természetesen szó sem lehet hogy én fizessem ki a zenekarodat, ilyesmivel nem terhelhetem magamat az államügyek mellett, ne is küldd hát hozzám őket, a te embereidet neked kell fizetned amint én is magam fizetem az én embereimet, de micsoda furcsa játéka a sorsnak, hogy éppen tegnap este jutott az eszembe, hogy szívesen meghallgatnék egy óriáskoncertet Mudar és Inobua lakodalmán, pontosabban az arra következő napon, amin persze Szisilla is fellépne, s hozzá nem is egyszer, s e rendezvényre boldogan rászánnék százötvenezer aranyat! Tudom persze hogy nem kerül ennyibe, talán felébe sem, de semmi baj, e pénzt reád bíznám apám, hogy tetszésed szerint pártold vele a zene művészetét! Micsoda hihetetlen egybeesés, ugye? Tegnap este jutott eszembe ez, csak már túl késő volt hogy zavarjalak ilyesmivel, s most íme, ismét szóba került a művészetek támogatása! De ismétlem, én nem törődöm holmi zenészek bérével, az nem az én feladatom! Én csakis neked adom a pénzt jóapám, hogy bölcsen magad gazdálkodj vele! Ugye nem utasítasz vissza, s ugye megrendezed nekem azt az óriáskoncertet? Reggeltől késő estig szeretném ha tartana, persze az ebéd idejét kivéve! S amint én megszervezem a lakodalmat és az eljegyzést, úgy ezt te szerveznéd meg egymagad!

Pindamian király eddig állt, de most lecsüccsent Cielíta heverőjére, s izgatottságában a homlokát kezdte el törölgetni.

—Izé… Cielíta, kérlek, ne tréfálj a te öreg apáddal! Te valóban százizé… mennyi aranyat is mondtál?!

—Százötvenezret! De ez persze sok pénz, ezért talán jogom van feltételül szabni hogy kizárólag a művészetek érdekében költheted el, méghozzá nem is akármilyen művészet, de pontosan a zene érdekében, s olyan hitványságokkal mint például a szolgák vagy a konyha javadalmazása, nem foglalkozhatsz! Azt bízd énrám!

—Még mindig nem hiszem el! Cielíta! Én azt reméltem, hogy kifizeted a zenészeket, vagy adsz nekem erre pénzt, mit tudom én tíz vagy húszezer arannyal már bőven megelégedtem volna! Honnan van ennyi pénzed?! Nem költheted az egészet énrám! Én tíz év alatt nem költöttem ennyit talán a zenekaromra!

—Ellenedre van talán, ha bőven van most pénzed?

—Nem, nem, dehogy! Végre olyan zenekart alakíthatok ki amilyent régóta akartam! De honnan van ennyi pénzed?!

—Befolyt a városok negyedéves adója! Jópár falu pedig komoly áldozatokra volt hajlandó hogy várossá kinevezzem! Most már érdemes arra törekedni hogy megkapja a városok kiváltságait! Nevetséges, nemigaz? Legnagyobb örömömre szolgál ha egy falu város lehet, hiszen azontúl nekem adózik, engem szolgál hadserege is, s ezek a falvak még óriási összegeket fizetnek is nekem azért, hogy városokká nyilvánítsam őket! Aztán meg több földesúr legyőzte a szomszédait, mert azok fellázadtak a városok kiváltságai ellen, s e legyőzöttek birtokainak a fele az enyém lett! Sokan olyan földesurakat győztek le, akikről nagyon jól tudtam hogy eszükben sem volt lázadni, csak ezt híresztelte róluk támadójuk, de én bölcsen szemet hunytam ezen aprócska tény fölött, mert így is enyém lett a birtok fele, s ez a lényeg! Minél kevesebb az úr, annál jobb énnekem! S elárulok még egy titkot: mint a Nagypecsét Őrzője, hagyom néha megvesztegetni magamat! Nem vagyok olcsó, hidd el! Ha jó sok pénzt nyomnak a markomba, hajlandó vagyok a fizető számára kedvező ítéleteket hozni például birtokperekben! Örökösödési ügyekben is! Úgyis mindegy melyiknek ítélem a birtokot, mert tudom hogy idővel az egész az enyém lesz! Ne hidd hát hogy ez az összes pénzem! Hogy mennyi van azt nem árulom el, de légy nyugodt, hogy jóval több! Csak azt kérem hogy rendezd meg azt az óriáskoncertet! S ha a Művészetnek esetleg kell majd egy kis támogatás a későbbiekben, csak fordulj hozzám bizalommal, apám! Amíg az én kezemben van a Nagypecsét, addig mindig lesz aki pártolja a zenét, s addig a múzsák nem kényszerülnek koldulásra!

—Látom, bölcs voltam, hogy megerősítettelek a Nagypecsét Őrzője címben!

—Valóban az voltál apám! - és Cielíta homlokon csókolta az apját.

Bár Níniának szándékában állt lefizetni Szisillát, ez nem is volt olyan könnyű, mert ilyesmihez ugyebár múlhatatlanul szükséges találkozni az illető személlyel, de Szisilla napokig ki sem mozdult Cielíta palotarészéből. Ezért aztán eltelt egy hét is, mire Nínia végre szerét ejtette hogy beszélhessen vele. Így történt hát, hogy azon a napon melyen bejelentették Inobua hercegnő és Mudar herceg eljegyzését, déltájban, Szisilla felkereste Cielítát.

—Úgy, tehát Nínia le akar fizetni téged? És hozzá százezer arannyal? - kérdezte somolyogva Cielíta, mikor végighallgatta Szisillát.

—Igen! S mert arra gondoltam hogy miért ne tartsam bizonytalanságban, azt mondtam hogy a választ majd holnap mondom meg neki! Addig gondolkodom!

—Mire ő?

—Mire ő természetesen beleegyezett, hiszen más választása úgysem volt! Csak azt mondta hogy neked ne szóljak erről, ezt én meg is ígértem!

—Hm! Azért csodálkozom rajtad hogy nem egyeztél bele, Szisilla! Ennyi temérdek pénz, gondolj csak bele, nemrég pedig még két rézpénzért is könyörögtél! Százezer arany!

—Nem élvezhetném sokáig! Magányos nő vagyok, akitől elrabolhatnák! Ha meg férjhez megyek valakihez, az vagy a pénzemért venne csak el hisz nem vagyok szép, vagy maga is hitvány, semmitérő volna aki szép nőt nem kap! S ha mégis élvezném e sok pénzt, kinyomoznád hol élek és bosszút állsz amiért elárultalak!

—Ó, hát feltételezel rólam ilyesmit? – kérdezte Cielíta nyájas, szende mosollyal.

—Naná, ennél biztosabb abban sem vagyok, hogy e pillanatban élek! De még nem is ez a legfontosabb! Hanem az, Cielíta, hogy tudd meg, végre embernek kezdem érezni magamat itt a palotában! Apád, a király még nem bújt ágyba velem, bár én igyekszem csábítani amennyire csak lehet a nyílt vallomást kivéve, de mégis annyira megbecsül engem, ahogyan azt maga Buxus kinek ágyasa voltam sem tette! Nem a testemért becsül hanem a tudásomért! Ezt soha sehol meg nem kaphatom csakis itt édesapád mellett! Eszem ágában sincs beleegyezni Nínia javaslatába, csak gondoltam nyerek egy napot neked a halogatásommal, s lásd rögtön szóltam is neked! S mert magam is úgy vélem hogy nagy művészi alkotásokat hozok létre jóapáddal közösen, s mert végre önmagamért becsülnek, légy nyugodt hogy egymillió aranyért sem vagyok hajlandó megszökni a palotából!

—Pedig megszöksz! De meg ám! Persze, abban igazad van hogy nem százezerért! Ha Nínia ennyit ajánl fel önmaga, önként, légy nyugodt hogy nagyon veszélyesnek tart téged, és megér neki az eltűnésed ennél jóval többet is! Kétszeresét… sőt, háromszorosát is! Igen! Ez az! Helyes! Tehát - nézett határozottan Szisillára - holnap azt mondod Níniának, hogy gondolkodtál a dolgon, és háromszázezer aranyért hajlandó vagy elmenni nemcsak a palotából, de még Szüprimából is! Pontosan így mondd ezekkel a szavakkal: ennyi pénzért elmész nemcsak a palotából, de még Szüprimából is! Kevesebbért azonban nem! Érted?!

—De én nem akarok elmenni innen!

—Tudtommal megegyeztünk abban, hogy azt csinálod amit mondok! Kétségkívül abba kell hagynod élvezetes zenélgetésedet, de hogy megnyugodjál, elárulom hogy legfeljebb pár napra! Figyelj rám! Ugyan miért ne szerezzük meg Nínia vagyonát, ha ilyen könnyedén megtehetjük?! Gondolj csak bele! Szegényen lényegesen ártalmatlanabb mint ennyi temérdek pénzzel! Hát nincs igazam?!

Szisilla arca e szavakra lassan földerült.

—Kezdem már érteni! De mondd csak… nem tisztességtelen ez, Felséges Őrző?

—Dehogynem! De az is az amit Nínia akar tenni! Hát képzeld csak el! Meg akarja fosztani legkiválóbb segítőtársától a világ legzseniálisabb zeneszerzőjét! Szóval ne legyenek kételyeid. Ahhoz ragaszkodjál, hogy kapj egy lovat, amire felkötözöd az arannyal teli ládikót, s abba előtted számolják bele az összes aranyat! Az összeset, előre! Aztán a déli kapun hagyd el a palotát. Ha ragaszkodnak hozzá hogy elkísérjenek, tehetik, de csak a városkapuig. Azon aztán kimész, egyenesen Ciprima felé! Le nem térsz az útról! Nem térhetsz le, mert végig az útra embereket állítok majd, akik vagy a bokrok mögött leskelődnek vagy békés járókelőnek álcázzák magukat, s téged figyelnek majd, hogy ha Nínia netán olyasmit tervezne hogy a várostól távol kirabol téged, ezt megakadályozhassák! Aztán az út egy pontján majd én foglak téged személyesen várni, átadod nekem az összes aranyat, te pedig mész tovább Ciprimába!

—Hát nem térek vissza a palotába?! - sápadt el Szisilla.

—Nem. Te természetesen betartod az ígéretedet! Sőt, akár meg is esküdhetsz erre Nínia előtt! Te vissza nem térsz a palotába többé! Te nem visszatérsz – téged visszavisznek!

—Nem értem!

—Ejnye! Látszik hogy ágyas voltál és nem kereskedő! Odaadod nekem az aranyakat! Én abból elteszek magamnak kétszázötvenezret! Ötvenezret pedig leteszek a szobád asztalára egy levéllel, amit te magad írsz meg – Pindamian királynak!

—Még mindig nem értem!

—Mindjárt megérted! Isteni szerencse hogy tudsz írni! Na, mindjárt hozatok neked írószereket, aztán megérted majd ha diktálom neked a levelet!

A levél így szólt:

Felséges Mesterem!

Remélem megengeded hogy Mesternek szólítsalak király helyett, mert fontosabbnak érzem a Művészetek, mint az ország érdekében végzett áldozatos és odaadó munkádat!

Bizonyára csodálkozol hogy csak e levelet találod itt az asztalon, a szobában, énhelyettem! Kérlek ne haragudj rám! El kellett mennem, elmentem a palotából, el mellőled, el mindörökre, és még most is sírok hogy e sorokat írom, de nem tehettem másként, hidd el! Csaknem belehalok az elválás miatt érzett fájdalomba, de semmit nem tehetek ezellen, ez a sors akarata!

Alig látok már a könnyeimtől. Igyekszem a lényeget leírni gyorsan, amíg teljes erővel rám nem tör a zokogás! Arról van szó, hogy Nínia királyné, a feleséged, azzal keresett meg hogy ad nekem ötvenezer aranyat ha eltűnök a palotából! Féltékeny volt, azzal gyanúsított engem hogy a szeretőd vagyok. Lehordott mindenféle kurvának, büdös ribancnak, szajhának, s azt mondta hogy ha nem lódulok innen ki, akkor megölet. Ettől ugyan nem félek, mert tudom hogy itt Cielíta lakrészében tökéletes biztonságban vagyok, s természetesen az ötvenezer arany sem vonz. Mit nekem a pénz, amikor én melletted az örök dicsőség fényébe juthatok a művészetet szolgálva! S hidd el, először vissza is akartam utasítani Nínia felháborító ajánlatát. Csakhogy aztán amint gondolkodtam itt a szobám magányában, rádöbbentem, hogy Nínia bár ocsmányul beszélt, undorító szavakat használt, de alapvetően mégis igaza van: érthető hogy meg akar szabadulni tőlem kiben vetélytársat érez – sőt, még abban is igaza van hogy vetélytársa vagyok! Mert mondom, amint itt magányomban gondolkodtam, s megvizsgáltam érzelmeimet, rémülten kellett rádöbbennem, hogy Benned már nem csupán a Mestert látom, de a Férfit is, s bizony, vágyom arra hogy férfimód megölelj engem, érezni akarom hogy nemcsak mellettem vagy hanem bennem is, de még ez is a kisebbik baj, mert hát nem olyan nagy dolog az ha a szeretőd lennék, számtalan nagyúr tart ágyasokat a felesége mellett, ám még ennél is borzasztóbbat fedeztem fel magamban: szerelmes vagyok beléd!

El sem tudod képzelni Mester, mennyire megrémisztett ez a képtelen gondolat! Szerelmes vagyok a királyba, kinek ráadásul felesége is van! Tudom hogy ennek az érzelemnek nincs jövője, ám nekem iszonyú kínszenvedés úgy látnom naponta Téged, úgy hallani kedves hangodat hogy meg kell maradnom az udvariasság és illem szabta határokon belül, nem lehetek bizalmas Hozzád, holott Te vagy az akit valaha is magamhoz a legközelebb állónak éreztem! Ezért megyek el. Illetlenség is lenne megpróbálnom elhódítani Nínia mellől a férjét, s ez lehetetlen is volna, mert hiába hogy Nínia annyira hallja csak a te művészi zenédet amennyire az edény érzi a benne fővő étel ízét, hiába botfülü, hiába ocsmány a modora, hiába nem tudja hozzám hasonlóan átérezni, mennyire kivételes tehetség a férje, hiába mutatta ki mellettem hogy gyilkos hajlamok is rejtőznek benne, mégiscsak ő a feleséged, nem én, ki még széparcú sem vagyok! Megtiszteltetésnek érezném ha némi bánatot éreznél távozásom miatt, bár ugyanakkor azt is kívánom hogy ilyesmit ne érezz, hátha zavarná harmóniádat mellyel a Mindenség zenéjét hallgatod! Igen, így lesz a legjobb, ha nem is gondolsz rám, úgyis csúnya arcú vagyok, s ha netán éreztél is valaha valamit irántam, csak azért lehetett az, mert Efivára hasonlítok egy kissé!

Elmegyek hát. S csak egyetlenegyet kérek tőled, Mester: ne hidd hogy amiatt a hitvány pénz miatt teszem ezt! Hogy efelől csöppnyi kételyed se legyen, íme itt hagyom az asztalon a teljes összeget amit Níniától kaptam, mind az ötvenezer aranyat, megszámolhatod hogy magamnak egyet sem vettem el ebből, mert hidd el, engem nem lehet megvásárolni! Megígértem Níniának, hogy szíve könnyebb legyen, hogy eltűnök Szüprimából, s ez így is lesz. Arra kérlek, utolsó, a művészetért tett szolgálatomként fogadd el tőlem e pénzt, s költsd arra, amire legjobb belátásod szerint helyénvaló elkölteni! Legyen ez az én ajándékom a Te művészetednek!

Szisilla.

—Mit gondolsz, mi történik ha elolvassa ezt a levelet?! - kérdezte Cielíta Szisillát.

—Gondolod hogy azonnal utánam rohan?

—Ha nem teszi, csak azért lesz mert előbb úgy leteremti Níniát hogy olyat mostohaanyám még nem kapott!

—Akkor miért kell hazudni és csak ötvenezer aranyat írni?

—Mert először is nekem is jól jön az a kétszázötvenezer arany különbözet, másrészt és még inkább mert lehet hogy Pindamian fogja azt a zacskó aranyat és Nínia képébe vágja, s nem akarom hogy Nínia többet kapjon vissza mint amennyi feltétlenül szükséges!

—És én mit mondjak ha visszajövetelem után találkozom a királynéval?

—Azt, hogy te eleget tettél ígéretednek és esküdnek: nemcsak a palotát, de Szüprimát is elhagytad! Ráadásul nem is te jöttél vissza, hanem visszahoztak! A király parancsának természetesen muszáj volt engedelmeskedned! S mindennek megvan az az előnye is, hogy nem kell többé úgy tenned apám előtt, mintha nem volnál szerelmes belé! Ha pedig Nínia megkérdi, mi van a többi pénzzel, mondd hogy a művészetekre költötted, különben sincs köze hozzá, hiszen neked adta, s te eleget tettél kívánságainak! Ha meg nagyon erősködik, mondd neki hogy ha ad újabb háromszázezret, hajlandó vagy ismét elmenni, erre meglásd, káromkodni fog és azonnal otthagy!

* * *

Két nappal azután hogy Cielíta kiokosította Szisillát, miként szerezhetik meg maguknak Nínia királyné pénzét, az a pénz valóban bekerült egy pónilóra erősített kis ládikóba, majd később, már a Ciprima felé vezető úton, Cielíta kezébe jutott. Szisilla pedig immár egyetlen garas nélkül folytatta útját Ciprima felé, koldusszegényen, éppoly vagyontalanul mint nem is olyan rég még, a palotába kerülése előtt. Most már ha ki is kutatja bárki, akkor sem találna nála pénzt, senki nem mondhatta volna hát róla hogy a felajánlott fizetségért szökött el a palotából!

A király valamivel dél után érte utol. Már messziről megismerte, s kiáltozni kezdett Szisilla felé:

—Szisilla! Drágám! Állj meg! Állj már meg végre te bolond nő, állj meg mert megtiltom hogy tovább menj, úgy is mint királyod, és úgy is, mint mestered! Állj már meg azonnal, hallod‑e! Hát hogy képzeled te azt hogy csak úgy megszöksz előlem és többé nem szolgálod a művészeteket, mi?! Állj már meg!

Amint Szisilla meghallotta e szavakat, megfordult, s látva hogy valóban a király az, lecsusszant a lóról, s engedelmesen földre borult, úgy várta be Pindamiant.

—Bocsáss meg mester - suttogta aztán hogy a király odaért, de még mindig fejét fel nem emelve mintha csak a pornak beszélne - kérlek ne haragudj rám, de úgy véltem így teszem a legjobbat méghozzá nemcsak önmagamnak, de neked is, ó legnemesebb!

—Ostoba! Hülye! Bolond! Lám, hát kiderült hogy mégis minden nő eszement, sőt el sem megy az eszük mert olyan soha nem is volt nekik, a nőknek! Hát hogyan tehetsz ilyet, mi?! - azzal lenyúlt Szisilláért, és felemelte, majd a keblére szorította. —Te átkozott idióta! - kiáltotta, de durva szavait meghazudtolta kedves ölelése. —Mit képzelsz, mi lenne velem nélküled?! Épp egy nagyon fontos részhez érkeztem, tudod, abban az óriáskoncertben amit Inobua eljegyzésére készítek, abban lesz a fődarab, és abban… és erre amint belépek a szobádba, csak azt az ostoba levelet találom helyetted! Van neked fogalmad róla te hülye liba, micsoda mérhetetlen veszteséget okoztál nekem a szökéseddel?! Nem is nekem, de a művészetnek?! Jövök hozzád, dúdolgatom a taktusokat, de amint azt a borzalmas levelet elolvastam, minden jó dallam kirepült a fejemből, mintha szélvész fújta volna ki onnan! Azóta sem jutott az eszembe egyik sem! Egészen összezavarodtam! Képzelheted mit éreztem! Azonnal elfutottam Níniához, képébe vágtam a pénzeszacskót, de úgy ám hogy még az ajka is vérezni kezdett tőle, és kérdőre vontam hogy mit képzel! Amíg csak Cielíta ellen áskálódott az hagyján, intézze el azt egymás között ő és a leányom, de az már hogy te velem vagy-e művészeti kérdés, s ebbe nem tűröm hogy bárki is beleszóljon! Megkérdeztem tőle hogy merre mentél, de azt mondta hogy nem tudja, csak annyit hogy a déli kapun mentél ki! És akkor én felemeltem az arannyal teli zacskót, mert ha Nínia ilyen ocsmány célra költötte akkor az már nem az övé, jó lesz az valóban a művészeteket pártolni, azzal felugrottam az első lóra amit találtam, kivágtattam a déli kapuhoz, s megkérdeztem az őröket, nem láttak-e téged elmenni! És szerencsére akadt ott egy értelmes, józan fejű katona, aki emlékezett rád, és elmondta hogy Ciprima felé lovagoltál!

—Naná hogy akadt, biztos az is Cielíta embere volt akit jóelőre kiokosított a királylány! - gondolta Szisilla, és fejét Pindamian vállába fúrva elmosolyodott, de ezt a király természetesen nem láthatta mert Szisilla arca le volt hajtva.

—Annyira megörültem hogy azonnal tíz aranyat nyomtam a markába! - folytatta Pindamian király. —És megállás nélkül vágtattam amíg csak meg nem találtalak! De most aztán jössz is azonnal vissza velem a palotába, mert nem bírok élni nélküled!

—Nem lehet! Bocsáss meg mesterem, de nem tehetem! Hiszen… hiszen olvastad a levelemet… kérlek hadd ne kelljen ki is mondanom, ne fokozd tovább szégyenemet…

—Ó te drága, drága nő! - ölelte át Pindamian király. —Hiszen én is szeretlek! És miért lenne az szégyen, engem, a nagy művészt szeretni?! S nyugodj meg, éppoly drága vagy szívemnek mint Efiva volt, az első feleségem! Sőt, még kedvesebb, mert ő egyszerűen csak okos volt, de te nemcsak okos vagy, de igazi szellemi partnerem a művészet, a zene világában, és olyan pompásan zenélsz hogy azt lehetségesnek sem hittem eddig! Hidd el ha csak rajtam múlna, elküldöm Níniát s téged veszlek magam mellé feleségnek, főleg most miután ezt az aljasságot akarta művelni! De hát érts meg, nem tehetek ilyesmit, elvégre mégiscsak a gyermekeim anyja! Ha nem érezném sértésnek, felajánlanám hogy most amint visszaérünk a palotába, ünnepélyesen kinevezlek hivatalos ágyasommá! Tudod, Nínia addig-addig piszkált miután a feleségem lett, hogy végül elküldtem az ágyasaimat, de természetesen csakis rajtam múlik hogy tartok-e mellette ágyasokat! De úgy érzem ez egyszerűen nem volna méltó hozzád, ezért nem is teszek ilyesmit! Hanem tudd meg, hogy szerelmed így is beteljesedhet, mert most reggel amikor összevesztem miattad Níniával, a képébe vágtam hogy eddig ugyan nem voltam veled, bármit gondoljon is, de vegye tudomásul hogy a ma éjszakát veled töltöm, s a többit is ha úgy tartja kedvem, úgy bizony, elvégre mégiscsak én vagyok a király! És nem is kétlem hogy ölelésed hamarost új ihletre serkenti lelkemet! Egymás karjaiban, társunk szívének dobogását hallva minden bizonnyal kiélesedik hallásunk a Mindenség Zenéje iránt is! Gyere hát kedvesem, gyere, ülj fel a lovadra, és többé el ne szökj mellőlem, mert tudd meg hogy akkor iszonyú vétekkel terheled meg lelkiismeretedet: esküszöm ha elmész mellőlem, többé soha egyetlen dalt sem írok! És tudd meg azt is hogy te leszel a fénypontja az óriáskoncertnek is! Már régen elterveztem! Mit is érne az nélküled! Nem, nem, te nem mehetsz el! Melletted, tudd meg, újra ifjúnak, tevékenynek érzem magamat! Melletted minden szép és jó, de nélküled minden perc is szenvedés, hogy is bírnák hát ki nélküled napokat és heteket! Többet ilyen ne legyen, hallod-e!

S mert Szisilla mást nem mondhatott, de nem is akart mást mondani, ezt válaszolta:

—Nem lesz ilyen, mesterem!

—Na, akkor fel a lóra, és gyerünk vissza! És ha esetleg valami hiányzik a boldogságodhoz, szólj csak! Bármibe kerül is, megveszem neked!

—Ó, én a magam számára igazán semmit sem kérnék, kevéssel is beérem, hisz tudod jól, mester, írtam is hogy semmi pénzt nem vittem magammal…

—De?

—Hát igen, eszembe jutott egy ötlet… de ez csak afféle bolondos női szeszély…

—Nem baj! Mondd csak! Bármibe kerüljön is, teljesítem!

—Fogalmam sincs mennyibe kerül, de abban biztos vagyok hogy elképesztően sokba! Lehet hogy akár félmillió aranyba is vagy még többe!

—Tessék?! - sápadt el hirtelen Pindamian király. És már bánta hogy felelőtlenül ígérgetett. Egy király nem vonhatja vissza az ígéretét, de gondolnia kellett volna rá, hogy a nők vágyainak nincs határa, és a világ összes aranya sem elég a kielégítésükre! Jóságos úristen, honnan teremtse elő ezt az iszonyatos összeget?!

És hirtelen egy gondolat villant az agyába, amit először megpróbált elhessegetni, de azután mégis muszáj volt rágondolni, mert más megoldást nem látott: Cielíta. Igen, Cielíta kell hogy segítsen rajta, hogy szégyenben ne maradjon Szisilla előtt!

Azt azért megkérdezte, mire kellene ez a bődületes összeg Szisillának, mert még elképzelni sem tudott olyan ékszert ami ennyibe kerülne! Ennek a pénznek a töredékéből is színarany hintót építhetne neki!

Mikor Szisilla meghallotta Pindamian kérdését, csak nevetett.

—Bocsáss meg ó érdemes mester, de lebecsülsz engem! Pedig meg is mondtam hogy nem magamnak kérem! Arról van szó, hogy bár nem az orgonát tanultam meg az összes hangszerek közül elsőként kezelni, mégis talán az a legkedvesebb zeneszerszámom! De sajnos van egy baj ezekkel a kis hordozható orgonákkal! Mindig amikor kiviszik hogy játsszak vele koncertjeiden, úgy érzem hogy a hangjait elviszi messzire a szellő, elszállnak, elillannak, s nem töltik be a teret ahol a hallgatóság figyel zenémre! Neked még nem tűnt fel ez, mester? És még az is a baj hogy e kis orgonába nem férnek el igazi vastag sípok, a magas hangokat jól kiadja, ez igaz, de az igazán mélyek, azok sápadtan, haloványan szólnak! Pedig azoknak dübörögni kellene, hogy a lüktetésük megrázza a hallgatóságnak még a belső szerveit is, a gyomrát, máját, szívét, hogy ne csak a fülükkel halljanak de egész testükkel is! Én tehát nem is kérek semmit sem magamnak, egy rézpénzt sem, csak ha igazán tetszik neked a játékom, s főleg az orgonamuzsikám, tedd akkor kérlek hogy építtetsz nekem egy nagy-nagy, de igazán nagy épületet, aminek nem is kell hogy több szobája legyen, elég ha egyetlenegy óriási teremből áll, s abba beleépíttetsz egy orgonát! Nem kell hogy hordozható legyen, ez nem is lehetséges, mert akkora nagy sípokat akarok! Az én kis orgonámon a legvastagabb síp csuklóvastagságú, jól tudod, de azt szeretném hogy abban a nagy orgonában olyan vastag sípok is lennének amik háromszor-négyszer is vastagabbak mint egy jól megtermett ember dereka! És nem is csak azt szeretném ha egy síp volna minden hanghoz, hanem három: egy a terem végében ahol játszom, egy baloldalt és egy jobboldalt, de valahogyan ügyesen kellene megoldani, hogy amikor én lenyomok egy billentyűt, akkor mindhárom síp szóljon ami ahhoz a hanghoz tartozik, hogy így akik beülnek majd oda meghallgatni játékomat, azok minden oldalról hallhassák a zenét, s így egészen olyan volna az mintha nem én szólnék hozzájuk az orgona által, hanem valóban a Mindenség zenélne nekik, minden oldalról egyszerre szólna hozzájuk a zene! Képzeld csak el Mester, milyen lenne az ha megszólal három síp, egy elölről, egy baloldalról és egy jobboldalról, megszólalnak egyszerre, mindegyik derékvastag vagy még szélesebb, megszólalnak dübörögve, még a szék is megrezdül majd azalatt aki hallgatja, még akkor is ha nem is túl hangosan játszom, mert ilyen mély hangok már bizony megrezegtetik a bútorokat, és e mély dübörgéssel állítom ellentétbe a legvékonyabb, icipici sípocskák magas hangját! Aki eddig nem értette meg a te zenei lángelmédet, ettől még az is átérez majd valamit belőle, mert természetesen ezen a csodaorgonán a Te műveidet játszanám el! Hát még ha esetleg olyan ügyes mestereket találnál, akik még azt is el tudják érni, hogy ha akarom, mégse egyszerre szóljon mind a három síp, hanem mondjuk a magas hangok baloldalról jöjjenek, s a mély hangok jobboldalról, akkor pedig olybá tűnne mintha a hangok beszélgetnének egymással! És mindez a Te nevedhez fűződne, mert te adod ezt a világnak!

Pindamian király egy pillanat alatt átérezte a terv nagyszerűségét.

—Igen, igen! - kiáltott fel, s izgalmában még a kezét is kitárta, mintha látná maga előtt az új, nagy orgonát, s át akarná ölelni azt. Emiatt aztán majdnem leszédült a lóról, de még idejében visszanyerte az egyensúlyát. De ezzel sem törődött, csak lelkendezett. —Igen, igen! Nagyszerű terv! Pompás terv! Méltó hozzád, Szisilla! Nem csalódtam benned! De a költségeket alaposan lebecsülted! Mire mindez elkészül, addigra… Á, jócskán a millió arany fölött lesz a költsége, s talán még keveset is mondtam! A legjobb mestereket kell elhívni, és több évbe is beletelik míg mindez elkészül! Hiszen nemcsak a nagy épületet kell elkészíteni, hanem úgy kell megcsinálni azt, hogy a legjobb legyen az akusztikája! A sok év alatt fizetni kell a mestereket és az egyszerű építőket, s a legjobb anyagokat kiválogatni… De akkor is megépítem! Igen! A világ legnagyobb orgonája lesz! És úgy nevezem el majd azt a helyet, hogy a Zene Temploma, s te leszel ott a főpapnő!

—De mester, ha ennyi pénzbe kerül…

—Ne törődj azzal, Szisilla drága! Az nem a te dolgod! Különben, még csak nem is az enyém! Ez a terv, igen, ez végre meghozná a halhatatlanságot a nevemnek! Ezzel örökre fennmaradna a nevem, méghozzá úgy, mint kiváló művészé, zeneszerzőé, és a zene érdekében építtetőé! Hogy is nem jutott eszembe nekem magamnak ez a kézenfekvő ötlet! Hiszen én is imádom az orgonaszót! Neked köszönhetem ezt is Szisilla! Esküszöm ha nem volna feleségem, azonnal feleségül vennélek! Azonnal! Rögtön! Egy napot sem várnék vele! Igazán, te vagy a méltó, egyedül csak te, ahhoz hogy mellettem élj és mellettem állj a dicsőség pillanataiban!

—Hát igen, Nínia sajnos nem érti meg a te művészetedet! Milyen rossz és szomorú lehet neked drága mester! Mennyire sajnállak, hogy nem értenek meg téged, éppen otthon, a családodban nem értenek meg!

—Hát igen, sajnos! Bárcsak ismertelek volna már húsz évvel ezelőtt is! Akkor most te lennél gyermekeim anyja! - és Pindamian király eltöprengett, szinte elkomorodott. Szisilla pedig nem szólalt meg, tudta hogy minden perc amit ilyesmin töprengve tölt el a király, az ő esélyeit növeli. Végül aztán a király megrázta a fejét, mint aki elhessegeti gondolatait, s így szólt felderült arccal:

—Hát igen, a költségek miatt ne aggódj! Ez a terv mindent megér, és a költségek nem rád tartoznak, de mondtam azt is hogy nem is rám! Gyere, nógassuk meg ezeket a rusnya, lusta lovakat, hogy mielőbb a palotába érjünk, s ott azonnal szólok Cielítának! Hidd el, Szisilla, Cielíta leányom maga is zseni, még ha nem is zenei téren! Nem hiába hogy Efiva volt az anyja! Majd Cielíta előteremti a kellő összeget!

—Nem szívesen mondok ellent neked mester, de ekkora borzasztó összeg semmivé apasztja a kincstár bevételeit!

—Nem igaz! Van ott pénz, épp a minap mondta Cielíta nekem, s adott, képzeld csak el, százötvenezer aranyat, csak úgy, a zenekaromnak!

—De ez jóval több pénz!

—Na és aztán?! Oldja meg ahogyan akarja! Az ő dolga és az ő baja! Különben - és e szavaknál titokzatoskodó arccal hajolt Szisilla felé - tudd meg, hogy nem is kérem tőle ingyen! Tudod, mindinkább úgy találom hogy nekem valóban nem való a korona, és igazán a művészetnek kell szentelni hátralevő életemet! Korábban is voltak már ilyen gondolataim, de most hogy melletted újra ifjúnak és tettvággyal eltöltekezettnek érzem magamat, most már biztos vagyok benne! Hihetetlenül nagyszerű érzés ha valakinek segítőtársa is van életcélja megvalósításában, s hozzá olyan kiváló segítőtársa mint te! Én tehát teszek egy alkut Cielítának, méghozzá a következőt…

Apja szavait hallván még Cielíta is megdöbbent.

—Adjak neked apám egymillió aranyat valamiféle zenei templom építésére?!

—Nem, nem, hallgass végig! - intette le hevesen, türelmetlenül Pindamian király. —Nekem nem kell egyetlen arany sem! Én csak azt mondtam, hogy akarok egy ilyen épületet, a Zene Templomát, s az ennyibe is belekerülhet, sőt többe is! Te oldod meg úgy, ahogyan akarod a felépítését, azaz csak a költségeket, mert hogy milyen lesz azt én döntöm el és Szisilla! Te csak arról gondoskodj hogy felépüljön, s minél hamarabb, de persze tökéletesre! S úgy döntöttem, hogy ha te ebbe beleegyezel, leányom, s bizonyítod ezáltal hogy ennyire a szíveden viseled apád művészetét, elismered a tehetségemet, akkor illő, hogy én is elismerjem a te másféle tehetségedet, tehetségedet az ország kormányzásához! Vagyis, ha megegyezünk, én akár azonnal… de nem! Nem azonnal! Ilyesmihez ünnepélyes alkalom illik… igen! Úgy van! Ez a megfelelő időpont! Igen! Tehát, ha igent mondasz apádnak, akkor Inobua leányom eljegyzésének ünnepén, s az már csak pár nap kérdése, azon a napon ünnepélyesen bejelentem mindenkinek, hogy te vagy hivatalosan is a trónörökös! S azt is megígérem, hogy amint elkészül a Zene Temploma, nyilvánosan lemondok a javadra a királyi hatalomról, és saját kezemmel helyezem a fejedre a koronát - te leszel Laenor királynője! Elvégre csinálja mindenki azt amihez ért, én a zenét, te az uralkodást, nem igaz?!

Ez azért kissé meglepő sőt döbbenetes javaslat volt, amire Cielíta nem számított.

—Hm! Érdekes ötlet ez, felséges apám!

—Á, nem is az én ötletem, tulajdonképpen Szisilla találta ki az egészet, az én érdemem csupán a neve, az hogy hívjuk a Zene Templomának!

—Amint látom, nagyon megnyerte a tetszésedet Szisilla ötlete!

—Ugyan már, hát persze hogy megnyerte! Ennél értelmesebb és kitűnőbb javaslatot még soha életemben senkitől sem hallottam! Nem is csodálhatod hogy azonnal hozzádjöttem, s bevallom, lélekszakadva, Cielíta, mert tudom azt hogy nélküled reményem sincs rá hogy valaha is megépítsem! Amíg nem lettél Felséges Őrző, kongott a kincstár az ürességtől, most meg… nos, arról fogalmam sincs hogy most mi a helyzet a kincstárban, de nem is érdekel, az viszont biztos hogy szemlátomást nem nélkülözöl, több a szolga és a testőr mint bármikor volt a palotában, mindnek vadonatúj a felszerelése, a legutolsó szolga is bőségesebben étkezik mint valaha, és persze a legfontosabb hogy annyi pénzt adtál a zenére amennyit évek óta nem költhettem rá! Ha még ezt, életem nagy álmát is megvalósítod, nos, akkor kétségtelenül bebizonyítottad hogy méltó vagy a koronára, sőt: egyedül te vagy a méltó rá!

—Hát jól van, édesapám, ez valóban mérhetetlenül nagy összeg, de légy nyugodt, meglesz a templomod! Természetesen nem kell egyszerre előteremtenem a pénzt rá, de ez ne is érdekeljen téged, még ma kihirdetem hogy várom az építő- és orgonakészítő mestereket, te csak azzal törődj, hogy kijelöld a helyet a Zene Templomának! Ha megkérhetlek, valahol itt a palotában, úgy naponta a körmére nézhetek az építőknek, s te is láthatod hogy hogyan halad az építkezés, miként váltom be ígéretemet! Ne sajnáld ha esetleg valami régebbi épületet le kell bontani miatta! Meglesz a Zene Temploma, elkészül majd, de hadd szabjak két feltételt!

—Hát nem elég az, hogy trónörökös leszel és királynő?! Mi egyebet adhatnék még?!

—Ennyi elég volna, csak sajnos ezek olyasmik, amik majd teljesednek be! Az rendben van hogy Inobua eljegyzésén jelented be trónörökössé kinevezésemet, de azt kérem, hogy már rögtön ugyanakkor jelentsd be, hogy amint kész a templom, én leszek a királynő! Arra persze számíthatsz, hogy Nínia még életében soha nem volt olyan dühös, mint amilyen akkor lesz!

—Erre már én is gondoltam, de nem érdekel, tudd meg! Már jóelőre elterveztem hogy utána legalább egy hétig de talán egy hónapig is Szisillánál alszom nem nála, akkor nem tud veszekedni velem!

Cielíta csak nehezen tudta elfojtani a mosolyát ezt hallva.

—Ahogy óhajtod apám! Amint azt már megígértem neked, én biztosítom a legteljesebb nyugalmadat! Így lesz hát ahogyan kértem?

—Így! Igazad is van Cielíta, jobb ha mielőbb tisztázzuk a te helyzetedet, és senkit nem hagyunk bizonytalanságban – még Níniát sem! Kijelentem ezt az eljegyzésen ahogyan kérted! De két feltételt említettél!

—Úgy van! A másik feltételem az, hogy Szisillát kinevezzed, méghozzá őt is legkésőbb az eljegyzésen, hercegnővé, méghozzá nem is csak úgy közönségesen hercegnővé: azt akarom, hogy megkapja a legmagasabb hercegnői méltóságot: Birodalmi Nagyhercegnő legyen, örökletes címmel, s megkapja a következő kiváltságokat is: joga legyen egyszerűen a nevén szólítani a mindenkori királyt vagy királynőt, szabad legyen neki leülni a király jelenlétében, neki hátat fordítani, sőt bármiféle fejfedőt hordani a király előtt! Mindezt természetesen írásba kell adni!

És Cielíta arra gondolt, hogy ha mindezt megkapja Szisilla, hát Nínia egyszerűen szétpukkad dühében.

—Nahát! Cielíta! Te valóban egy lángész vagy! Én bolond, én állat, hogy is nem gondoltam már korábban arra, hogy Szisilla ragyogó tehetsége megérdemel valamiféle elismerést, sőt a legnagyobb elismerést! Micsoda szégyen hogy te kell emlékeztess erre engem! Persze, természetesen megkapja mindezt Szisilla, légy nyugodt, sőt bárcsak még ennél is többet adhatnék neki!

—Adhatsz! - mondta nyugodtan Cielíta.

—Nem, nem, nem vehetem feleségül, Nínia a gyermekeim anyja! - emelte fel a kezét szinte rémülten Pindamian.

—Nem arra gondolok. Van rá mód, hogy úgy tedd meg Szisillát az ország legelső hölgyévé, persze énutánam és húgaim után a legelsővé, hogy Nínia közben nem lesz elmozdítva mostani helyéről!

—Hogyan?

—Egyszerű! Mindamellett amit felsoroltam, kihirdeted hogy ezentúl megengeded Szisillának a felséges-jelző használatát, mely eddig csak a királyi család vér szerinti tagjainak járt! Ennek joga persze nem volna örökletes.

—Én megtenném, de…

—Nem ér meg ennyit a művészete, a tehetsége?!

—De akkor Nínia is ugyanezt fogja követelni!

—Követelje! De neki nem adhatod meg, mert akkor mit sem ér az egész! Hiszen ennek épp az az értelme, hogy bár Nínia megmarad a feleségednek, Szisilla magasabb méltóságba emelkedik mint ő, a királyné, mert méltó erre az elismerésre tehetsége révén! Nézd, apám, ha Nínia nem volna a feleséged, úgyis feleségül vetted volna Szisillát, igaz?

—Igaz, de…

—Szegény Szisilla most szomorú! Szomorú, mert a feleséged nem ő, hanem egy hozzád teljességgel méltatlan nő, aki ráadásul most már nemcsak ellenem, de ellene, s a művészet ellen is áskálódik! Ez bizonyára nem tesz jót Szisilla művészetének sem! Mármint a szomorúsága! Lehet hogy most is zseniálisan komponál és játszik, de meglásd, mit tesz majd akkor ha így nyíltan kifejezed hogy minden nők közül őt becsülöd a legtöbbre, még Níniánál is többre, s megengeded hogy őt, Szisillát ugyanúgy szólítsák mint téged, a királyt! Ez majdnem olyan mintha feleségül vetted volna! És gondolj csak bele! Nínia megérdemel némi büntetést, nem igaz?!

—De hogy is néz az ki hogy Nínia csak fenséges maradjon, mikor ő a leányaim anyja!

—Pedig logikus! Nínia csupán testével alkotott, amikor lányokat szült neked, s még ahhoz is kellettél jómagad is! De Szisilla a te szellemi gyermekeid, műveid anyja, illő hát hogy legalábbis ugyanúgy tiszteljék mint a vér szerinti, testi gyermekek anyját, de ha te fontosabbnak tartod a művészeteket a rút anyagi világnál, akkor még jobban is kell őt, a szellemi gyermekek anyját tisztelni!

—Igen! Igazad van! Hát persze! Valóban logikus! Ó, Cielíta, hogy te mennyire okos vagy! Hát persze hogy a szellemi alkotás magasabbrendű mint az amit Nínia a testével művelt! Hiszen szülni, azt akármelyik nő képes, a legutolsó ringyó is, de bezzeg úgy muzsikálni mint Szisilla, s olyan értelmesen segíteni nekem a komponálásban, olyasmire ezer nő közül egy sem képes!

—Megkapja hát a felséges címet Szisilla?

—Persze, persze, hát nem épp erről beszélek már egy ideje?!

—Akkor most bocsáss meg, de elmegyek hogy intézkedjek az új orgonád ügyében! De kérlek, Szisillának és Níniának egyelőre ne szólj, hadd legyen meglepetés nekik!

* * *

Se Inobuát, se Mudart nem érdekelte különösebben, miféle címeket és kiváltságokat ajándékoz Szisillának az eljegyzési ünnepségen Pindamian király. Ők csak egymással voltak elfoglalva. Annál inkább felfigyelt azonban erre a vendégsereg többi résztvevője! Cielíta azonban nem törődött velük, pillantásra se méltatott senkit, egyedül csak mostohaanyja arcát figyelte, miként reagál arra hogy Szisilla nemcsak itt maradt a palotában, de még a méltósága is nagyobb lett mint az övé!

Nínia meglepően jól fogadta e kétségtelen megaláztatást. Arca ugyan elsápadt, és úgy megszorította az asztal szélét hogy az izületei is belefehéredtek, majd gyilkos pillantást lövelt Cielítára, mert jól tudta hogy valamiképpen Cielíta keze van ebben is. Hanem azután önuralmat erőltetett magára, s a továbbiakban nyugodt maradt, s egy szót sem szólt az egész ünnepség alatt. Sőt, amikor Zsurulla végre megértette mi történik - mert először el sem akarta hinni - és méltatlankodva készült felpattanni, hogy tiltakozzék az anyját ért sérelem miatt, még Nínia volt az aki kezét karjára téve visszafogta őt.

—Csillapodj leányom! Nyugalom!

—De hát hogy tűrheted ezt?!

—Nehezen tűröm el, leányom, de eltűröm! Ki kell várni a mi időnket! S az már nincs is messze! Nézz csak végig a vendégseregen! Nem tűnt fel neked valami?

—Mi kellett volna hogy feltűnjék?

—Itt van közöttük Dozsor is! A levelünk még ennyi idő alatt oda sem érhetett Tabatómára, biztos elkerülte őt! Valamiért errefelé járhatott, s nyilván úgy vélte résztvesz ő is Inobua eljegyzésén, s mulatozik egyet királyi költségen! Amint vége lesz ennek a majomparádénak, elhivatjuk magunkhoz, s megbeszélünk vele mindent!

—Az jó lesz! Most már én is tűrhetetlennek tartom amit Cielíta megenged magának! Szívesen leszek Dozsor felesége, ha ezzel végetvethetek ennek!

Ám Dozsort csak másnap hajnalban tudták magukhoz hívni, mert az ünnepség késő éjszakáig tartott.

* * *

A legtöbben akik az eljegyzési ünnepségen résztvettek, még másnap déltájban is aludtak, vagy legfeljebb álmosan nyitogatták a szemüket, sőt, sokan közülük egyszerűen merevrészegek voltak. Kétségtelen tény hogy Dozsor, aki egyáltalán nem vetette meg a jó bort, maga is ez utóbbiak közé tartozott volna közönséges ünnepségeken, de ez az ünnepség a számára csöppet sem volt közönséges, mert amikor már éppen kezdett volna a fejébe szállni a bor, Nínia sündörgött mellé, s azt mondta neki hogy ne igyék sokat, mert a házasságáról, közelebbről Zsurulláról akar beszélni vele amint vége a mulatozásnak – s hát ez olyannyira meglepő bejelentés volt, hogy még meglepőbb mint Szisilla felséges-címe, meglepőbb mint Cielíta előre bejelentett királynősége, s ettől aztán egy pillanat alatt kitisztult Dozsor feje. Nem is ivott többet aznap este, józanul tárgyalhatott Níniával. S így aztán délfelé már az alkoholmámornak végképp kicsinyke jele sem mutatkozott rajta mikor a megfelelő helyen azért folyamodott hogy amint lehetséges, de lehetőleg azonnal, a Felséges Őrzővel szeretne beszélni fontos ügyben.

Azt tudta hogy Cielíta nem éppen barátságos érzelmeket táplál iránta. Ő maga lepődött hát meg a leginkább, amikor Cielíta azonnal hajlandó volt őt fogadni.

Nem ültette le, bár ő maga, Cielíta természetesen ült, sőt félig fekvő testhelyzetet foglalt el a heverőn.

—Felséges Őrző, azért kerestelek fel, mert… - kezdte Dozsor.

—Tudom, tudom! - intett Cielíta, és elnyomott egy ásítást. —Megnyugodhatsz, nincs kifogásom ellene, hogy feleségül vedd a húgomat, Zsurullát!

—Tessék?! De hát… honnan tudod?!

—Mindent tudok! - intett megint, fennsőbbségesen Cielíta. Aki természetesen onnan tudott Nínia tervéről, hogy az írnok, aki írta a Dozsornak szóló levelet, amint papírra vetette a sorokat, rögvest szaladt a hírt elújságolni a Felséges Őrzőnek - kapott is érte nyolc aranyat, s igazán meg volt elégedve az összeggel. De Cielítának persze esze ágában sem volt ezt elmondani Dozsornak! S azt sem hogy amint megpillantotta a lakománál Dozsort, sejtette hogy Nínia haladéktalanul beszélni fog a fiatal földesúrral.

—Igen, bocsáss meg, tudhattam volna hogy te mindent tudsz… - hebegte Dozsor. —De azt talán még te sem tudod, hogy…

—Ha mindent tudok, akkor mindent tudok! - intett harmadszor is, most türelmetlenül Cielíta. —Ha most azt akarod nekem mondani, hogy Nínia nem ingyen akarja hozzád adni Zsurullát, hanem cserébe azt akarja hogy szervezz a főurak között ellenállást, melyek egyesült erejével sikerül engem letaszítani jelenlegi helyemről, sőt esetleg még apámat is eltenni láb alól, hogy így Zsurulla legyen a királynő, esetleg te a király és Zsurulla a feleségedként királyné, szóval ha ezt akartad mondani, akkor inkább hallgass, mert ezzel nem mondasz újat! Új híred van a számomra? Valami tényleg új, valami igazán meglepő? Unalmas fecsegéseket nem szívesen hallok!

Dozsor most már olyan sápadt volt, hogy egy színdarabban eljátszhatta volna önmaga szellemét.

—De hát… te tényleg mindent tudsz!

—Megmondtam! Igazán nem volt nehéz kitalálni, mire készül Nínia! Egészen csekély ész kellett csak hozzá, mondhatom, nem tellett kicsiny erőfeszítésembe sem hogy rájöjjek erre! Ő szegény azt hiszi hogy gazdag vagy, s hogy vannak még saját birtokaid - nem tudja a szerencsétlen hogy pénzed alig lehet mert ami volt, nekem adtátok, s a birtokaid is már csak hűbérbe a tied, mert vazallusommá esküdtél fel! Gondolom volt annyi… no nem eszed, mert sültbolond vagy, eszed az nincs, de talán volt annyi büszkeséged hogy ezt nem kötötted az orrára!

—Nem, nem, természetesen nem! És nem is adtam választ neki, azt mondtam, ezt meg kell még gondolni!

—Aha! Hát ezt legalább jól tetted! És tetszik neked Zsurulla? Szívesen lennél a férje?

—Igen, persze, nagyon csinos, és királylány is! De eszem ágában sincs felkelést kirobbantani ellened! Bevallom, félek tőled!

—Na, most, életedben először bölcs vagy, Dozsor! - és Cielíta úgy pillantott a férfira, hogy Dozsor rémületében hátrált egy lépést. —Félhetsz is tőlem, úgy bizony! De ne aggódj, aki fél tőlem, azt nem öletem meg! Mert az engedelmeskedik nekem! Csak annak hull le a feje a nyakáról, aki nem fél, aki lázad! De mégegyszer: tetszik neked Zsurulla?

—Igen, de az életem még nála is jobban!

—Megkaphatod mindkettőt! Zsurulla valóban szép nő, s gondolom királylánnyal még sosem voltál! Még jól is jársz, látod-e, nem én leszek a feleséged, a csúnya királylány, hanem a szép Zsurulla! Tehát vedd csak feleségül őt, s egyezz bele mindenbe amit Nínia akar!

—De én nem akarok lázadni! Pénzem sincs rá s nem is hiszem hogy győzhetnék ellened!

—Ostoba! Viziló! Majom! Figyelj már rám! Nem azt mondtam hogy lázadj, hanem hogy ígérj meg mindent! Feleségül veszed Zsurullát, aztán elkezditek szervezni a felkelést! Írogatsz leveleket a földesuraknak, s lázadásra buzdítod őket! Ne félj hogy valamelyik beárul téged nálam, mert tudom hogy az én megbízásomból szervezkedsz! Hanem aki hajlik a buzdításra, s árulóvá lesz, annak nevét megírod nekem! Így pontosan tudni fogom, ki az akiben nem bízhatok meg! S én majd sorra mindegyikkel leszámolok a magam módján! Níniának pedig azt mondod hogy már szervezed a felkelést, már a legjobb úton haladsz a siker felé! Szerintem legalább fél esztendeig hitegetheted őt mire gyanús lesz mindez neki!

—Szégyen ilyesmit bevallani, de szerintem Zsurulla okosabb nálam, és hamar rájön minderre!

—Ugyan már Dozsor! Mondd, neked mi lóg a lábad között: a férfiasságod vagy csak egy dísztök?! Zsurulla természetesen hozzád kell hogy költözzék a birtokodra, hiszen a te feleséged! A te birtokodon lesz, a hatalmadban! Mondd, nem elég neked hogy én, egy nő, sőt fiatal lány parancsolgatok neked, még azt is eltűrnéd hogy a feleséged is irányítgasson?! Hát mióta van egy asszonynak szava a férje mellett a házban?! Természetesen meg kell szervezned, hogy Zsurulla egyáltalán semmit se tehessen az engedélyed nélkül, még a szükségét végezni is csak úgy járhasson hogy előtte az írnokkal kérvényt irat neked róla hogy mit akar! Ha pedig sokat kárál, veszekszik, gondolj arra hogy sokkal erősebb vagy nála, és néhány jól irányzott pofon még a legházsártosabb nőkből is szelíd, békés báránykákat, jámbor nyuszikákat képes nevelni! S megfenyegetheted azzal is, ha nem marad békében, befalaztatod valahová! Különben ezt csak fenyegetésnek használhatod, azt megtiltom hogy megöld, mert lehet hogy még hasznát vehetem, de most előre felhatalmazlak rá hogy ettől eltekintve úgy bánhatsz vele ahogyan csak akarsz, még ha karja-lába törik, akkor sem büntetlek meg, feltéve hogy legalább arra vigyázol, hogy örökre meg ne nyomorodjék! Erre az egyetlenegyre kell vigyáznod: meg ne haljon, s ne legyen nyomorék! Minden egyéb tekintetben szabad kezet adok neked, hogy illedelmes feleséggé neveld, aki tudja, hol a helye!

Cielíta szavait hallva Dozsor arca felderült.

—Aha! Értem már! Ez igen! Köszönöm neked, Felséges Őrző! Ez nekem való feladat!

—Előre tudtam hogy élvezni fogod! - fintorgott Cielíta, és nem is igyekezett leplezni Dozsor iránt érzett undorát. S magában arra gondolt, hogy ez az a parancs az összes eddig kiadott parancsa közül, amit a legnehezebben ad ki, ettől a tettétől viszolyog a legjobban. Szinte önmagától is megundorodott most, hogy ennek a részeges baromnak a karjaiba löki a húgát. De hát hiába, nincs mit tenni, Zsurulla magának kereste a bajt, még Dozsort is épp ő és az anyja választotta, s ha egyáltalán van remény rá hogy megmentheti Zsurulla életét, azt csak így teheti. Zsurullát vagy meg kell nevelni, vagy ki kell végezni. Más megoldás nincs.

—Tehát mégegyszer - nézett szigorúan Dozsorra - Zsurulla életben kell maradjon, ha meghal, fejedet vétetem! Az nem érdekel ha tele lesz kék-zöld foltokkal, de kezét-lábát már óvatosan tördösd, és a szemére is vigyázz, mert nem akarom hogy nyomorék maradjon: ami maradandó károsodás lesz benne, ugyanazt te is visszakapod, méghozzá kamatostul, ígérem neked!

—Nem, nem, nem kell félned Felséges Őrző, nagyon jól értek a makrancos nők megneveléséhez, nemegyet engedelmessé szelidítettem már a paraszlányok közül aki nem akarta az ölelésemet! S természetesen semmi maradandó bajuk nem esett, hisz akkor az én örömem is kisebb lett volna!

Cielíta hátán ismét végigfutott az undor.

—Mi lett volna velem, ha Níniának sikerül a terve és Dozsor felesége leszek! - gondolta, és hálát érzett Kirti iránt, aki a legjobbkor jött a segítségére. De hiába kutatta gondolataival Kirtit, nem találta meg, mintha ott sem lenne, úgy a háttérbe húzódott. Úgy látszik ez a jelenet őt is undorította, nem akart beleszólni. Cielíta nagyot lélegzett, s így szólt:

—Én nem félek, Dozsor! Félnivalója itt csak neked lehet – no és persze Zsurullának! Még talán annyit, hogy lehetőleg azért ha nem muszáj, ne kínozd nagyon a testét! Inkább a büszkeségét törd meg, mindenféle megaláztatásokkal! Érted ugye: csókoltasd meg vele a talpadat amikor ráadásul minden szolga látja ezt, meg ilyesmi… ez szerintem épp elég lesz neki, s így biztosan nem nyomorodik meg!

—Értem hát! - és Dozsor most már egészen nyíltan, szélesen, fülig érő szájjal vigyorgott. —Királylányt nevelni, ez igen! Nagyon jól értek az ilyesmihez, mondom! Megbízhatsz bennem, Felséges Őrző!

—Jól van, csak el ne feledd, hogy közben igyekezz végrehajtani Nínia tervét, a lázadást is, szorgalmasan biztass lázadásra minden nemest akit csak el tudsz érni levéllel vagy személyesen, persze amint az beleegyezett, azonnal értesíts engem róla! Viszont egyiküknek se mondd meg hogy kik álltak már át a te oldaladra! Mindegyiknek azt mondd, hogy vele beszéltél elsőként! Ez nagyon fontos! Ismételd el!

—Mindegyiknek azt mondom hogy vele beszéltem elsőként!

—Helyes! Ha jól végzed a munkádat, elengedem a jövő évre esedékes százezer arany adódat, sőt még éntőlem kapsz ötvenezer aranyat!

E szavakra kerekedett csak igazán jó kedve Dozsornak!

—Hálás köszönetem, Felséges Őrző!

—Nagyon vigyázz arra hogy Zsurulla meg ne szökhessen, s levelet se írhasson senkinek sem! Azaz, írhat levelet, ne tiltsd meg neki, de legyen gondod rá, hogy ő ugyan azt higgye, a levél a címzettjéhez megy, de valójában minden levelét, bárkinek írja is, azonnal nekem továbbítsál!

—Így lesz minden esküszöm! De csodálkozni fog hogy nem kap választ!

—Annyi baj legyen! Legfeljebb méginkább kétségbeesik hogy mindenki magára hagyta! És mégvalami: pontosan fél évvel azután hogy megvolt az esküvő, visszavárlak ide, méghozzá Zsurullával együtt! Kapsz is majd erről értesítést! Ne feledd hát hogy semmit nem titkolhatsz előlem el! Ha látszik a fegyelmezés Zsurullán az hagyján, de nem lehet nyomorék! Mégiscsak a féltestvérem!

—Minden pontosan így lesz ahogyan elrendelted, Felséges Őrző! - hajbókolt Dozsor.

—Nem én rendeltem el. Zsurulla akarta így. Ő ajánlkozott feleségednek, csak azt kapja amit akart! - sóhajtotta Cielíta, majd így szólt:

—Mehetsz! Indulj azonnal Níniához! És most még legyél nagyon kedves, mert másképp fuccs a házasságnak, s akkor nem kapsz pénzt sem! Na tünj már innét mert rosszul leszek a látványodtól is!

És Dozsor sietve, de boldogan távozott.

* * *

Három hónap múlva kettős esküvő színhelye volt a királyi palota: Mudar herceg feleségül vette Inobuát, Dozsor pedig Zsurullát. S egy héttel az esküvő után Dozsor és Zsurulla el is utazott Tabatóma szigetére, a férj, Dozsor birtokaira…

8. fejezet

A leleplezés

ÖT HÓNAP TELT EL AZ ESKÜVŐ ÓTA, mikor egy nap Cielíta azt hallotta hogy egy Csubucsár nevű férfi kéri a legnagyobb alázattal, hogy Cielíta Felséges Őrző, a trónörökös fogadni méltóztasson őt.

Cielíta már egészen megfeledkezett Csubucsárról. Azt hitte, a kereskedő nem volt képes végrehajtani a rábízott feladatot, megtalálni a húsz évvel ezelőtti méregkeverőket, s így eltűnt a környékről. De íme, most mégis itt van – lehetséges hogy mégis ért el eredményt?! Azonnal fogadta.

Csubucsár mélyen hajlongva köszönte meg Cielíta kegyét hogy fogadta őt, de Cielíta közbevágott:

—Ne untass hízelgéssel! Kezdd a lényegnél! Sikerült megtalálnod a méregkeverőket?!

—Sőt, még többet is elértem!

—Miféle még többet?

—Hát ugye, nem volt nehéz rájönnöm hogy mit is akarsz elérni a megbízatásommal Felséges Őrző! Mindenki tudja Laenorban, hogy Nínia csupán mostohaanyád tenéked! Vagyis kézenfekvő volt levonnom a következtetést, hogy te azért keresed a húsz évvel ezelőtti méregkeverőket, mert magad is húszéves körüli vagy, és arra gyanakszol hogy Nínia megmérgezte édesanyádat! Hát mit mondjak, nem volt könnyű feladat kiderítenem, csöppet sem volt az! De most már nemcsak hogy kiderítettem, kik foglalkoztak akkoriban ilyesmivel, de megtaláltam közülük is pontosan azt, aki elkészítette Níniának a szert, mert hogy el ne felejtsem, gyanakvásod megalapozott volt Felséges Őrző, és Efiva, édesanyád valóban merénylet áldozata lett! Sőt, még ennél is többet elértem, elfogtam őt, s most néhány hű emberem őrizete alatt várja odakint a palota kapuja előtt hogy ítéletet hirdess felette! Hogy eddig elmaradtam, azt viszont ne csodáld, kérlek, sokfelé kellett kérdezősködnöm, kutakodnom, s ez a méregkeverő ráadásul nem is lakott már itt Szüprimában, hanem elköltözött Tátueva szigetre, s odáig is sokáig tart a hajóút, visszafelé is, s még a szigetet is be kellett járnom!

—Bevallotta hogy ő keverte Níniának a szert?! - csodálkozott Cielíta.

—Természetesen nem rögtön! Be kellett csapnom! Azt mondtam neki, hogy megint a királyné megbízásából jövök, mert Nínia csak benne bízik, s ugyanolyan szert kér mint amit húsz éve adott! Különben már nem foglalkozik ilyesmivel, s mondta is hogy abbahagyta már az efféle szerek gyártását, de megfenyegettem, ha nem készíti el, a királyné haragos lesz! Erre vállalta. Ily módon meggyőződtem róla hogy valóban ő az akit keresek, legényeimmel elfogattam, s idehoztam, bár nagyon nem akart jönni! Nagyon meg van ijedve hogy hamarosan az fog ítéletet hirdetni felette akinek az anyját megölte, vagy legalábbis bűnrészes volt e halálban, s azt hiszem meg is van minden oka a félelemre! Előre is elnézésedet kérem Felséges Őrző hogy hogyan néz ki, de mondom hogy nagyon nem akart eljönni, s ezért kénytelenek voltunk őt kissé megverni!

Cielíta csöngetett, mire belépett Juxur. A királylány megparancsolta neki, hogy Csubucsár foglyát azonnal vezesse elé, erős őrizet alatt, nehogy megszökhessen.

—Az én embereim között biztosabb őrizet alatt van mint a te embereid között! - mondta Csubucsárnak.

—Minden bizonnyal, Felséges Őrző! - udvariaskodott amaz.

A méregkeverő nem is kicsit volt megverve. Bicegett, és egyik szeme nyomtalanul eltűnt egy hatalmas véraláfutásban. Olyan ötvenéves-formának látszott, de ezt csak hosszas szemrevételezés után lehetett megállapítani róla, mert arca tele volt karcolásokkal, horzsolásokkal, kék foltokkal, orra is félreállt, nyilván egy jókora ütéstől, és amikor megszólalt, selypítve beszélt, mert több foga is kitört.

—Kegyelem, felszégesz úlnő! - esett térdre azonnal, amint Cielítát megpillantotta. —Kegyelem! Én nem tudtam hogy kinek kell a méleg!

E szavak végképp bizonyossá tették hogy Csubucsár jó embert fogott el. Cielíta intett felé:

—Menj ki Csubucsár, hagyj magamra vele! De várj az ajtó előtt, mert még nem végeztem veled!

Csubucsár tudta hogy Cielíta valami olyasmit akar beszélni a méregkeverővel, amit nem szán az ő fülének, de természetesen azonnal bólintott és kiment. Tulajdonképpen megnyugtatta Cielíta e parancsa, mert remélte ez azt jelenti hogy a királylány betartja az ígéretét, és nem zavarja el jutalom nélkül.

Bár most már négyszemközt maradt a szobában a méregkeverővel Cielíta, s az férfi volt, erősebb nála, annak esze ágában sem volt rátámadni, mert tudta hogy elég egy kiáltás, és neki vége van. Engedelmesen, alázatosan, és a rémülettől remegve maradt továbbra is a padlóra borultan, s csak reménykedett benne hogy hátha nem ölik meg, vagy ha meg is ölik, de legalább nem kínhalállal.

—Mi a neved? - kérdezte Cielíta.

—Liász, Felszégesz Őlsző!

—Na hát, Liász, remélem szeretsz élni?!

—Igen, igen, nagyon szeletek élni, Felszégesz Őlsző! Aszélt isz költösztem el innen Szüplimából… aszután!

—Hogyhogy?

—Hát melt hidd el kélek, hogy én szoha nem akaltam felszégesz anyád életéle tölni, ész nem isz attam volna ki szoha mélget ellene! Én főleg állatoknak szoktam mélget készíteni, patkányok ellen, meg vetészt dészmáló őszek, antilopok ellen, meg még elefánt ellen isz tudok mélget, kutya ellen isz, mindegyiknek több fajtát, ész van még olyan mélgem isz, ami embelnek való ugyan, de igaszából általmatlan, melt csak alla való hogy ha egy szelelmesz ifjú beadja valahogyan egy leánykának, akkol az elkábul tőle, könnyebben enged a csábításznak, szebbnek, vonzóbbnak látja asz ifjút, könnyedén le lehet venni a lábálól, igen, ilyen szeleket szoktam készíteni, ész…

—Ne mondd nekem azt hogy emberre halálos mérget nem készítettél! - dörrent rá Cielíta.

—Dehogy mondom, készítettem isz, nem isz egyszel, egyik legjobban fiszető szelem volt asz, de nem ám alla készítettem hogy valakit meggyilkoljanak vele, vannak akik adnak a vászállóknak olyat, de én csak egyetlen embeli mélget csináltam, ami alla jó hogy ha valaki a halálán van amúgy isz, akkol eszt be kell vennie, ész a nagy fájdalmai elmúlnak, békészen elszendeledik, ész úgy megy át a túlvilágla! Esz nem isz gyilkosszák igaszából, ugye?! Ész akkol isz amikol anyáddal volt asz asz eszet, akkol is asz töltént, hogy jött hoszzám egy szép nő, moszt mál tudom hogy Nínia volt asz, de akkol nem mutatkozott be, ész akkol aszt mondta hogy a félje a halálán van, ész nagyon szenved melt daganat nő a haszában, és kélt tőlem valami szelt amivel békészen át lehet küldeni a Mászik Oldalla, ész én attam isz neki belőle! Asztán mál másznap hallottam hogy valaki meghalt a palotában, a kilály feleszége méghosszá, ész láttam a temetészi menetet isz, ész feliszmeltem a kilály ágyaszai köszött asz elősző napi nőt, ész akkol nagyon meglémültem hogy mi lesz ebből, ha kidelül hogy én keveltem a szelt, akkol nekem végem, megölet a kilály, de lehet hogy esz a nő ölet meg hogy el ne álulhasszam, ész olyan gyolsan elköltösztem Szüplimából de még a szigetlől isz, ahogy csak bíltam! Kéllek Felszégesz Őlsző, ne ölessz meg engem, igaszán nem tehetek szemmilől szem!

—Hát egy módja talán van annak hogy elkerüld a halált!

—Bálmile hajlandó vagyok, Felszégesz Őlsző!

—Először is, minden vagyonodat elkobzom. Mert tartok tőle hogy félig se mondtál nekem igazat, s e vagyont más emberek halálából szerezted, többek között anyám halálából, legkevesebb tehát hogy ne élvezhesd! Egyetlen huncut rézpénzt sem tarthatsz meg belőle, mindössze azokat a rongyokat amikben most vagy! Továbbá most szépen börtönbe zárlak, s ott is maradsz egy kis ideig, talán két-három hónapig, azután, amint megfelelőnek ítélem a helyzetet, édesapám, Pindamian király előtt tanúskodol Nínia királyné ellen, tanúsítod hogy ő, éppen ő bízott meg téged annak a szernek az elkészítésével, ami Efiva halálát okozta! Azt nem bánom ha megpróbálod tisztára mosni magadat apám előtt is, ahogyan azt most előttem próbáltad, de az legyen egészen nyilvánvaló hogy Nínia volt a bűnös, hogy ő maga, pontosan ő volt a tettes! Cserébe megígérem neked, hogy vagyonod nélkül ugyan, de életedet megtartva mehetsz el a palotából, sem én, sem apám nem ölet meg téged! Ha nemet mondasz, kénytelen leszek legnagyobb sajnálatomra elevenen megnyúzatni! Ha igent mondasz, csak a vagyonod vész el, pár hetet börtönben ücsörögsz, azután elmehetsz, még csak meg sem veretlek! Mi a válaszod?!

—Telmészeteszen minden úgy lesz ahogyan palancsolod, Felszégesz Őlsző! - suttogta Liász rémülten.

Erre Cielíta csengetett, s így szólt a belépő Juxurhoz:

—Börtönbe vele! - mutatott Liászra. —De ne bánjatok vele túl keményen, és ne rakjátok nagyon rossz helyre, nem akarom hogy megbetegedjék! Adjatok neki rendesen enni-inni, és senkinek sem szabad tudni róla hogy a foglyom! De úgy őrizzétek hogy ha megszökik, lefejeztetem az aznapi őrség minden egyes tagját!

Ahogy Juxur távozott, Cielíta így szólt magában Kirtihez:

—Azt hiszem éppen ideje hogy meglátogasson engem szeretett testvérem, Zsurulla!

—Gondolod hogy most már meghunyászkodik majd előtted?

—Egészen biztos vagyok benne! S végülis ha mégsem, hát van annyi hatalom a kezemben hogy visszazsuppoljam Dozsorhoz! Sajnálom őt kissé, tudod, szerintem bárki nőnek elég fél esztendő Dozsor mellett, s mire a levelem odaér, épp ennyi ideje lesz ott nála!

—Ismerem az érzelmeidet, Cielíta! Áldott jó nő vagy te, mert nem is kicsit sajnálod hanem nagyon!

—Azért majd ha találkozom vele, igyekszem visszafogni az érzelmeimet! Szerintem Zsurulla hajlamos visszaélni a jóakarattal, vigyázni kell hát vele! Na de most ne tétovázzunk, azonnal írok egy levelet Dozsornak, hogy látni akarom Zsurullát!

—Ne feledkezz meg Csubucsárról!

—Igaz is, ő még vár rám!

—Mi a szándékod vele?

—Megteszem a kémszolgálatom[4] vezetőjének! Jó munkát végzett, bebizonyította hogy ért az ilyesmihez, s erre a posztra épp ilyen hozzá hasonló, lelkiismeretlen, ugyanakkor megbízható gazember kell mint ő! Hanem mielőtt ezt megbeszélem vele, mégis megírom és elküldöm a levelet Dozsornak, Csubucsár ugyanis várhat, de nem akarom meghosszabbítani Zsurulla kínjait! Lehet hogy Csubucsárnak nincs lelkiismerete, de nekem igenis van, nem vagyok olyan mint ő! - és mert Cielíta szobájában mindig volt papír és írószerszám, azonnal neki is ült hogy parancsot írjon Dozsornak…

* * *

Dozsor természetesen azonnal engedelmeskedett a parancsnak hogy induljon Zsurullával együtt Szüprimába, a parancs kézhezvételét követő napon már indult is, de mire a gyorsfutár elért hozzá, három hétbe is beletellett, ő még lassabban haladt a főváros felé, így aztán attól számítva hogy Cielíta megírta a levelét, két hónap is eltelt mire Zsurulla végre-valahára újra beléphetett a királyi palota kapuján. Igazán nagyon vágyott már e pillanatra!

Cielíta egyáltalán nem tartotta szükségesnek hogy értesítse apját Zsurulla jöveteléről, Níniát pedig még úgy sem óhajtotta felkészíteni erre az eseményre, a puszta véletlen műve volt hát hogy amint Zsurulla belovagolt a főkapun, az udvaron éppen szembejött vele anyja, Nínia.

Amint a királyné megpillantotta leányát, elsápadt.

—Mi történt veled, édes Zsurullám?! - kiáltott fel, és a döbbenetes látványtól földbegyökerezett a lába. Zsurulla ugyanis nem nézett ki sokkal jobban mint Liász, a méregkeverő. Igaz, neki látszott mindkét szeme, de a jobboldali alatt jókora kék foltok sötétlettek, ajka dagadt volt mint akit jól szájon vágtak, és orcáin is nemegy kék foltot sőt félig behegedt sebet lehetett látni. Tényleg csak annyival nézett ki szebben mint Liász, hogy neki legalább az orra nem állt félre és a fogai is mind megvoltak, erre vigyázott Dozsor, mert tartott tőle hogy ezt Cielíta esetleg maradandó károsodásnak tartaná. Ő pedig félt a Birodalom Első Szolgájától.

Nínia mindezideig igazán semmi rosszra nem gondolt. Kissé lassabban haladt ugyan a felkelés előkészítése mint ahogyan azt szerette volna, de hát Laenor végsősoron szigetvilág volt, s a szigetek nem is voltak éppen túl közel egymáshoz, sőt némelyik, mint például Szomosíla, ugyancsak távol, ezért érthető volt hogy lassan halad ez, hisz egyetlen levélváltás oda-vissza egy távolabbi helyre két hónapba is beletelik, de ha valami csekélység közbejön, a három hónap sem ritkaság! S Dozsor állandóan olyan leveleket irogatott neki, hogy minden rendben van, számosan csatlakoztak már hozzá, sőt leányától is kapott kedves, bizakodó leveleket, melyekben arról is írt hogy milyen boldog és megelégedett Dozsor mellett.

Nem gondolt arra szegény Nínia, hogy ezeket a leveleket nem Zsurulla diktálta az írnoknak, hanem Dozsor! Hisz Zsurulla nem tudott írni, s az írnoknak ugyebár bárki diktálhat levelet… sőt, volt olyan levél amit nem is Dozsor diktált, hanem Cielíta íratott, s úgy vitette egy küldönccel Níniához, mintha most jött volna Dozsortól a levél…

Most hát igazán megdöbbent Nínia. Mikor döbbenete végre oszladozni kezdett, megmozdult és leányához lépett. Az épp akkor ugrott le a lóról. Anyja a kezét nyújtotta felé.

—Mi történt veled, lányom?! - kérdezte ismét, mert eddig választ még nem kapott. —Ki tette ezt veled?! - és hirtelen Dozsorra pillantott. —Csak nem a férjed?! - kiáltotta.

—Nem! Ezt nem a férjem okozta! - kiáltott Zsurulla is, de hangosabban mint Nínia. —Ezt nem Dozsor okozta, hanem te meg azok az átkozott ötleteid! Ó igen! Hogy bízzak meg anyám bölcsességében, ugye?! Egy nagy büdös lószart! - kiáltotta, sőt szinte sikoltotta e szavakat, és mert Zsurulla nagyon ritkán beszélt csúnyán, ez is szinte sokkolta Níniát.

—De hát… - kezdte, és kezét nyújtotta Zsurulla felé ismét, de ő ellökte azt.

—Hagyj békén! Én többet nem tárgyalok veled! Rajtam már csak egyvalaki segíthet! - és rohanni kezdett.

—De hát hová futsz?! - kiáltotta Nínia. És bár választ szinte nem is várt, kapott választ mégis, olyat amire nem számított. Mert Zsurulla visszakiáltotta neki, hová fut:

—Cielítához! - és már el is tűnt a szeme elől.

Cielíta természetesen már jóelőre tudott arról hogy Dozsor és Zsurulla a városhoz közelednek, parancsba is adta hát hogy vezessék azonnal elé amint ezt kéri. S így Zsurullának várnia sem kellett, akadálytalanul elébe járulhatott, s ott anélkül hogy akárcsak rápillantott volna nővérére, a legalázatosabban földreborult. És Cielíta nem minden elégedettség nélkül gondolt rá, hogy lám, most már mindkét húgát tökéletes behódolásra kényszerítette.

—Felállhatsz! - szólt hozzá. Ő maga természetesen ült, s azt hogy Zsurullát leülteti-e, még nem döntötte el.

Meg kell hagyni, Cielíta maga is elsápadt kissé, látva Zsurulla megviselt arcát. Már a sebek, kék foltok sem mutattak éppen szépen, de leginkább nem is ez döbbentette meg Cielítát, mert ilyesmire végülis számított. Ami nem is annyira megdöbbentette hanem sokkal inkább megrázta a lelkét, az Zsurulla tekintete volt. Riadt vadként pislogott körbe, mint aki állandóan támadástól tart, és látszott hogy minden ízében reszket – annak ellenére látszott ez, hogy jól fel volt öltözve, minden porcikáját ruha borította, pedig ugyancsak meleg volt az idő.

Ez Cielítának is feltűnt.

—Mielőtt bármit mondanál, vetkőzz le pucérra! - parancsolta. —Látni akarom, miféle sérülések estek rajtad!

Zsurulla egyetlen hang nélkül, azonnal engedelmeskedett, méghozzá villámsebesen. Úgy hajigálta le magáról a különben patyolattiszta ruhákat, mintha pestisesek volnának. Látszott hogy megszokta az azonnali engedelmeskedést.

És most aztán ahogy nézte a meztelen Zsurullát, Cielítába beléhasított a kínzó lelkiismeretfurdalás. Mélységesen szégyelte magát. Zsurulla bal combján jó tenyérnyi ibolyalila folt „díszelgett”, ami igazán semmi más nem lehetett mint egy szörnyű erős rúgás nyoma. A hátán többhelyütt ostorcsapás nyomát láthatta. Foltok voltak a hasán is, jobb vállába beleharapott valaki, és mindkét karja is tele volt sebekkel.

—Te szegény… téged aztán jól elintézett a férjed… Na ülj le ide a székre, rádfér a nyugalom azt hiszem… - mondta résztvevő hangon. S mert Zsurulla megérezte a szánalmat Cielíta hangjában, elsírta magát, s ahelyett hogy leült volna, Cielíta lábához borult, átölelte azt, fejét Cielíta lábfejére hajtotta, s így kezdett el panaszkodni:

—Cielíta, én tudom hogy sokat vétkeztem ellened, és tudom azt is hogy Dozsor a te engedelmeddel „nevelt” engem, és tudom azt is hogy megérdemeltem amit kaptam, de kérlek most már bocsáss meg nekem és ne büntess tovább, ne küldj vissza hozzá! Te olyan jólelkű vagy, bizonyára nem gondoltál bele hogy mit kell Dozsor mellett kiállnia egy nőnek, mert erősen hiszem hogy akkor nem küldtél volna hozzá!

—De hát magad mentél oda, hogy ellenem tüzeld!

—Igen, de ha tudod hogy milyen, biztos kitaláltál volna valami mást ellenem! Mert ne hidd hogy csak ennyit kaptam tőle amennyit látsz!

—Gondolom a régi verések nyoma nem látszik.

—Ez igaz, de én nem is csak erről beszélek! Mit nekem a verés! Már egészen megszoktam azt! De képzeld el, hát ez egy őrült, ennél nem elég hogy nem ellenkezek vele, megkérdezte például egy alkalommal hogy van-e kedvem vadászni menni! Ez nem volt parancs, s én őszintén megmondtam hogy nincs kedvem. Erre felháborodott, hogy minek képzelem én magamat, szégyelem talán a férjemet hogy nem akarok mutatkozni a társaságában, és azt mondta hogy majd megmutatja hogy ki az úr a házban, és agyba-főbe vert! Pedig ha azt mondta volna hogy menjek vadászni, szó nélkül engedelmeskedtem volna neki! De csak megkérdezte hogy akarok-e jönni! Egyszer meg sokat ivott, s amikor kedvét akarta tölteni velem, hát nem volt harcra kész a micsodája, rámparancsolt hát hogy csináljak vele valamit, és én bár undorodtam tőle, de istenbizony mindent megpróbáltam, de hát nem ment neki, nem ment na, erre felháborodott, s azt mondta hogy bennem van a hiba, sőt szándékosan csinálom rosszul, de ha nem akarok vele lenni, úgyis jó, akkor majd segít hogy lehessek mással, és behívott egy csomó szolgát, több mint tizen voltak, és sorra minddel megerőszakoltatott, és nemcsak oda dugták de még hátulra a fenekembe is, aztán meg amikor már alig éltem, rámparancsolt hogy köszönjem meg mindnek az élvezetet amiben részesítettek, és hálám jeléül mindnek tisztára kellett nyalnom a talpát, meg még… azt is! - suttogta elhaló hangon Zsurulla.

—Istenem, ilyesmi meg sem fordult a fejemben! - suttogta az iszonyattól sápadtan Cielíta.

—Ez az, látod, erről beszéltem, hogy értem én hogy meg akartál nevelni, hiszen Dozsor nem is titkolta előlem a megegyezéseteket, de még ha bosszút akartál is állni, erre biztos nem gondoltál, ilyesmit nem akarhattál, mert ennél a halál is jobb lett volna! De ez még mindig nem minden! Mert két hónap múlva éreztem hogy másállapotban vagyok, de persze nem lehetett tudni, Dozsor-e a gyerek apja vagy valamelyik szolga, s erre Dozsor kikötözött a falhoz, s addig ütötte és rúgta a hasamat, míg csak el nem vetéltem! Aztán pár nap múlva amikor már kissé magamhoz tértem, meg akartam halni, fel is akasztottam magamat, de sajnos észrevették és levágtak onnan! És azt hiszed tán hogy erre Dozsor visszafogta magát?! Épp ellenkezőleg! Megbüntetett amiért öngyilkos akartam lenni! Kikötött pucéran a tűző Nap alá, s addig ott hagyott lógni, míg csak olyan szomjas nem lettem, hogy meg nem ittam… a vizeletét! - sikoltotta Zsurulla. —Érted ezt Cielíta?! Az ő büdös, undorító vizeletét itatta velem, méghozzá három teljes napon át, sőt azt is csak nagy kegyesen adta, hagyta hogy könyörögjek érte! És úgy esketett meg hogy nem leszek többé öngyilkos, mert ha megpróbálkozom vele és nem halok meg, azt mondta hogy akkor legközelebb enni is csak szart ad nekem! Cielíta, Cielíta drága, hidd el én nem haragszom rád, én elhiszem hogy fogalmad sem volt róla hogy milyen ez a Dozsor, te biztos csak azt gondoltad hogy ad egypár pofont nekem és kész, és azt valóban megérdemeltem volna, de ez egy szörnyeteg, egy állat, ez nem ember, ezt a pokolból szalasztották! És még aludni sem lehetett mellette, időnként az éj kellős közepén elüvöltötte magát amikor felébredt, és sokszor ébredt fel éjjelente mert rossz alvó, elüvöltötte magát váratlanul hogy »Ki vagyok én?!« és nekem álmomból váratlanul felriadva ki kellett pattanni ilyenkor az ágyból, elé borulni a földre, átölelni a lábát, megcsókolni a talpát, és azt mondani hogy te vagy az én drága uram és parancsolóm! De ha emiatt álmos voltam és napközben lehunytam a szememet, akkor azonnal pofonokkal vagy durvább módon térített magamhoz, úgy serkentett ébrenlétre, büntetésül mert úgymond unatkozom mellette! Pedig mellette nem lehet unatkozni, csak rettegni!

És bármennyire is fogadkozott Cielíta hogy erős lesz és nem mutatja ki az érzelmeit Zsurulla előtt, erre már oly erősen kínozta az önvád, hogy még a könnyei is eleredtek.

—Zsurulla, ó Zsurulla, sajnállak, de hát most már látod mi lett volna az én sorsom ha anyádnak sikerül engem Dozsorhoz adni!

—Igen, igen, és tudom azt is hogy én is akartam akkoriban hogy legyél Dozsor felesége, hibás vagyok ebben mert én akartam a trónörökös lenni, de hidd el nem tudtam hogy milyen ez a Dozsor! Ha tudom esküszöm hogy már akkoriban sem engedtem volna hogy a felesége légy! Ugye nem kell visszamennem hozzá?! Tőled kérem ezt mert tudom hogy minden hatalom a tied, és hiába is panaszkodnék apánknak, ha akarod valamiképp úgyis el tudnád intézni hogy visszakerüljek oda, de ugye nem teszel ilyet?! Hidd el én nem akarok már királynő lenni, se trónörökös, semmit sem akarok csak azt az egyet hogy elváljak Dozsortól! Csinálj valamit kérlek hogy kimondják a papok a válást, szabadíts meg tőle és esküszöm mindent megteszek amit csak kérsz, soha ilyen engedelmes alattvalód még nem volt, nincs és nem is lesz mint én, csak ezt az egyet tedd meg!

—Igen, természetesen el tudom intézni a válást! A válást ugyan a papoknak kell kimondani, de nemegy papot ismerek aki jó pénzért boldogan megteszi ezt! Bevallom, előre érdeklődtem már ezügyben, mert számítottam erre a kérésedre, Zsurulla, habár azt valóban nem tudtam hogy Dozsor ennyire szakértő leányok átnevelésében! De szeretném ha megértenél valamit, ó Zsurulla! Magam is undorodom Dozsortól, sőt magamtól is amiért Dozsort kellett igénybe vennem e munkához, de jó ha tudod, hogy ti állandóan ellenem áskálódtatok, te meg anyád, sőt nemcsak a tróntól akartatok megfosztani, mely pedig legidősebb gyermekként engem illetett, de még személyemben is fenyegettetek, éppen azzal hogy Dozsorhoz akartatok hozzáadni! Muszáj volt tennem ezellen valamit! S később az életemre is törtetek! Így volt, magad is tudod! Ha életben akartam maradni, tennem kellett valamit veletek, és hidd el mindenki a helyemben egyszerűen kivégeztetett volna téged! Én azonban mégiscsak szeretlek, bár hitemre mondom nem érdemled meg, de mégis a testvért látom benned, s nem akartalak megöletni. Ki kellett találnom valamit amivel egyszer s mindenkorra bebizonyítom neked, hogy én vagyok az erősebb és okosabb, s így megtanulod hogy hol a helyed, s engedelmeskedsz nekem, szemvillanásomnak is, s elmegy a kedved, de örök időkre ám, a lázadástól, cselszövésektől! Hidd el, az első pillanattól kezdve tudtam mindig minden lépésetekről! Tehát bár ez kegyetlen lecke volt, és valóban jóval keményebbre sikerült mint azt akartam, de még mindig hálás lehetsz nekem amiért így megmentettem az életedet, s nem a bakó alá küldtelek vagy nem egy orgyilkost béreltem fel!

—Igen, igen, belátom, de ugye elválasztasz Dozsortól?!

—Te szegény, alig is figyelsz rám, tényleg csak ez érdekel, ugye? Pedig figyelhetnél, mert teljesítem ugyan a kérésedet, de annak ára van mint a világon mindennek: méghozzá az, hogy tanúskodol anyád, Nínia ellen, apánk, Pindamian király előtt!

S erre már elsápadt Zsurulla.

—Áruljam el anyámat?!

—Zsurulla! Te magad akartál hozzámenni Dozsorhoz! Hozzá is mentél! A saját akaratotokat fordítottam ellenetek! Ebből már sejthetnéd hogy nem mondhatsz ellent nekem!

—De hát nekem mégiscsak az édesanyám!

—Igen, de nekem nem! Én más anyától születtem, Efivától, s Efivát éppen pontosan Nínia gyilkolta meg, senki más! Igen, úgy van, Zsurulla, erről is tudok, látod! Vagy nem hiszed?!

—De, elhiszem, nekem is bevallotta…

—Igazán?! Nagyon helyes! Akkor ezt is el kell mondanod apánknak! Én ugyan megtaláltam a méregkeverőt, de csak jobban elhisz mindent ha te is, Nínia saját leánya, tanúsítod a szavait! Ne is haragudj, elhiszem hogy anyád drága a szívednek, de nekem is drága az én anyám, még ha nem ismerhettem is, s vedd bár zsarolásnak, de kénytelen vagyok ezt feltételül szabni neked! Szívem szakad meg érted, de Nínia gyilkos, és az ellenségem is, meg kell szabadulnom tőle, tehát vagy tanúskodol, vagy visszamész Dozsorhoz!

S ekkor Zsurulla felállt, s bár sírt, könnyeit határozott mozdulattal dörgölte le.

—Rendben van! Értem! Akkor visszamegyek Dozsorhoz!

—Micsoda?! Elment az eszed?! Hiszen tudod hogy milyen! És nem azt mondtad hogy mindent megteszel csak vissza ne kelljen menned?!

—Mindent meg is teszek – anyám elárulását kivéve! Akár még azt sem bánom ha férjhezadsz egy megbízható hívedhez mint Inobuával tetted volt – mert már sejtem hogy valamiképpen az is a te műved – mondom, még akár arra is hajlandó vagyok, de anyámat nem árulhatom el, mert nem tudnék utána egy életen át tükörbe nézni! Nem okozhatom a halálát! - azzal ruhájáért nyúlt, és szedelődzködni, öltözni kezdett. —Ennél még Dozsor is jobb! Majd csak megtalálom a módját annak, hogy öngyilkos legyek mellette! Előbb-utóbb sikerülni fog!

És Cielíta, aki valóban szánta Zsurullát, ekkora lelki kitartást látva most már némi elismerést is kezdett érezni iránta.

—Hiába mész vissza hozzá Zsurulla, úgyis megvádolom Níniát, de még ha apám nem ítéli is el, akkor is halál lesz a sorsa, mert legrosszabb esetben felbérelek egy orgyilkost! Nem tudnék nyugodtan élni amíg ő életben van, mert állandóan retteghetnék a cselszövéseitől!

—Ez nem számít. Érts meg Cielíta: itt már nem az a lényeg hogy anyám él-e! Tudom hogy valóban megölte anyádat. Ő is bevallotta ezt előttem. És azt is elismerem hogy ezért, meg mert meg akart öletni téged, megérdemli a halált. De azt én is megérdemlem, mert én is beleegyeztem hogy végezzünk veled. Ettől függetlenül azonban, mondom, elismerem hogy anyámra jogosan lenne kimondva a halálos ítélet, de én nem vagyok, nem lehetek jogosult arra hogy kimondjam ezt az ítéletet, és segédkezet sem nyújthatok hozzá, éppen mert az én anyám! Ölesd meg őt Cielíta, s elismerem hogy igazad van, de tőlem ne várd hogy ebben segítsek neked! Még azzal sem hogy tanúsítom az igazságot! Inkább megyek magam is a halálba! És nem hazudtam, valóban mindenre hajlandó vagyok – ezt az egyet kivéve! Leszek akár árnyékszéktisztító szolgád vagy bármi csakhogy Dozsortól megszabaduljak, de anyám vérén nem vásárolom meg a szabadságomat, ezen az áron nem! - és Zsurulla, immár felöltözve, az ajtó felé indult. —Megyek vissza Dozsorhoz!

—Várj, Zsurulla! - csattant mögötte Cielíta hangja.

—Igen? - torpant meg engedelmesen a húga.

—Tudod, kezdelek becsülni! Arra tehát nem vagy hajlandó hogy segédkezz anyád halálában.

—Nem.

—Megértelek. Ha jobban belegondolok, talán nem is volna kedvem szerint ha annyira lealjasítanám a húgomat hogy ezt megtegye! De arra már ugye hajlandó vagy, hogy – megmentsd anyád életét?

—Megmenteni? Nem értem!

—Nézd, Zsurulla! Okos nő vagy. Megmondtam hogy nem lehet békesség amíg Nínia él! De ahogy jobban belegondoltam, egy megoldás talán mégis van! Méghozzá a száműzetés! Figyelj rám és ne szólj közbe! Ha nem tanúskodol Nínia ellen, apánk, amilyen szelíd, tutyimutyi, nem fogja elhinni hogy Nínia gyilkos, annál is kevésbé, mert én ugyan elhívom tanúskodni a méregkeverőt, de Nínia, meglásd, azzal veri majd vissza e vádat, hogy csak felbéreltem valakit aki hamisan tanúskodik ellene! A te vallomásod a döntő, mert apánk tudja hogy soha nem volt közöttünk jó kapcsolat, ha most mégis Nínia ellen vallasz, az meggyőzi őt! Én tehát nélküled nem ítélhetem el Níniát, azaz inkább úgy mondom: nem ítéltethetem el apánkkal Níniát nélküled, ezért kellesz feltétlenül! Vallanod kell, mert ha nem teszed meg, apánk nem ítéli őt el, s akkor ítélet nélkül nem tehetek vele semmit törvényesen, s kénytelen leszek meggyilkoltatni valami felbérelt pribékkel, orvul, alattomban! S ne hidd hogy visszariadok ettől, hisz Nínia maga is megpróbálta ezt ellenem! Talán ért annyi megpróbáltatás hogy elhidd: van hatalom a kezemben ilyesmihez, s nem jó ellenem szegülni! De ha tanúskodol, akkor megígérem hogy nem ítélem őt halálra, sőt ha apánk akarná kivégeztetni, akkor is közbenjárok az érdekében, és csak száműzetés lesz a sorsa! Természetesen szó sem lehet róla hogy megmaradjon bárhol Laenorban! A kontinensre száműzöm, aztán lesz ami lesz vele, engem nem érdekel! Lehet hogy nem lesz hosszú életű, ott a négerek között, de ez már nem érdekel, az ő baja, mindenesetre egy lehetőséget adok neki! Ha viszont ellenkezel, Zsurulla, biztos hogy meghal, erről én gondoskodom! És ez az utolsó ajánlatom! Abban viszont ne kételkedj hogy betartom az ígéretemet, mert még mindig jobb nekem ha Nínia száműzött csak, de törvényesen száműzött, mint ha titokban megöletem, s azt pusmogják hogy én parancsoltam ezt, ez rontaná a jóhíremet, s ennek sem örülnék, hát még annak hogy apám is állandóan vádló pillantásokkal méregetne, még ha ki nem mondja is a gyanúját! De légy nyugodt, megteszem még ezen az áron is, ha nem segédkezel a száműzetésében – és ezáltal élete megmentésében!

—Mikor kell választ adnom?

—Most, azonnal, ebben a pillanatban! Egyetlen percet sem vagyok hajlandó várni!

—És mi lesz az én sorsom?

—Amit magad javasoltál: elválasztalak Dozsortól, és hozzámész feleségül egy megbízható hívemhez, méghozzá pontosan ugyanazon a napon, amikor Dozsortól elváltál!

—És mikor válok el?

—Megígérem hogy még aznap hogy Níniát elítélte apánk!

—De ugye az a híved, az… az nem fog úgy bánni velem mint Dozsor?!

—Megígérem hogy nagyon rendes lesz veled! De én még külön figyelmeztetem is rá, és erre ügyelni fog, mert ő is meggyőződhetett már a hatalmamról! S nem is csúnya fickó, s ha igent mondasz nekem, azonnal meg is ismerheted őt! Igaz, vagy tíz esztendővel idősebb nálad, s nincs is magas rangja, nem nemesember, de házasságotok után megkapod tőlem egy kisebb sziget kormányzóságát, pontosabban nem te hanem a férjed, kinevezem őt is herceggé, s ott úrnőként élhetsz! Persze csak addig, amíg nem kezdesz el áskálódni ellenem, de remélem benőtt már a fejed lágya!

S erre Zsurulla rábólintott.

—Legyen hát úgy! Ha megígéred hogy nem ölöd meg anyámat, csak száműzöd!

—Esküszöm! - szólt ünnepélyesen Cielíta, majd megkérdezte:

—Van most benned elég lelkierő, hogy megnézd leendő férjedet?

—Kedves vagy Cielíta hogy még erre is gondolsz! De köszönöm, van bennem elég lelkierő, sőt nagyon kíváncsi is vagyok!

Cielíta csengetett. Juxur lépett be, most ő adta az őrséget Cielíta ajtaja előtt.

—Úgy hallottam Juxur, hogy Zsína, szeretett etikettmesterünk végülis Zsárnak akarja a kezét nyújtani, jól tudom? - kérdezte a férfitól.

—Hát ez bizony úgy van, Felséges Őrző, nekem is épp ma reggel mondta meg ezt!

—Akkor előbb tudtad mint én, mert én csak délben szereztem róla tudomást, akkor mondta el nekem – habár illendő is hogy te tudd ezt előbb, az érdekelt! Hát látod bizony ez így van, Zsár barátod idősebb volt, szebben tudott neki bókolni! Ám tudd meg hogy emiatt felesleges lógatnod az orrodat, mert épp emiatt tulajdonképpen hatalmas szerencse ért! Gondolom felismerted vendégemben Zsurulla királylányt, szeretett húgomat? Tudd meg, hogy azért jött el hozzám hogy oltalmamat kérje – méghozzá a férjével szemben! Dozsor, a férje, egy brutális barom, nézd csak meg, már húgom arcán is látni lehet hogy mennyire verte őt! Természetesen azonnal intézkedem a válásuk ügyében, s addig sem tér vissza Dozsorhoz hanem a védelmem alatt él majd, de mindemellett úgy vélem, a sok megpróbáltatás, kín, szenvedés után húgom igazán megérdemel végre egy szerető, kedves, melegszívű, jólelkű férfit, de olyat ám aki emellett képes a megvédelmezésére is, tehát vitéz kell legyen, erős, bátor, sőt hősies – vagyis pontosan olyan mint te, Juxur! Talán nem illendő kimondani, de szegény Zsurulla húgom annyit szenvedett Dozsor mellett hogy szeretném mielőbb egy jó házasság révébe elvezetni őt, ezért hát mégis kimondom: rögtön reád gondoltam amikor húgom tanácsot kért tőlem hogy kit ajánlok férjéül! S amint megemlítettelek, azt válaszolta hogy remek ötlet, sokat hallott már hősiességedről, vitézi helytállásodról, ráadásul még annak is örül hogy nem vagy valamiféle földbirtokos, mert Dozsor az, s így a földesurakból egy életre elege van! Természetesen vissza is utasíthatod Zsurulla kezét, bár ez nagy sértés volna ránézve, de biztos lehetsz benne hogy megtorlástól nem kell tartanod! Bárhogy dönts is azonban, itt és most azonnal meg kell mondanod a választ, mert Zsurulla húgom túlságosan értékes és nemes virág ahhoz, hogy holmi halogatással szabad lenne hervasztani őt, sőt már az is sértés a számára ha egyáltalán gondolkodnak rajta hogy kell-e ő valakinek feleségül! Válaszolj hát azonnal!

—Én… én… - hebegte Juxur sápadtan, mert soha eszébe nem jutott hogy egy királylányt vehetne feleségül. —De hát a felséges király…

—Apánkat bízd rám, majd én elintézem hogy beleegyezzék! Mi a válaszod?

S erre ugyan mit is tett volna mást Juxur, gondolhatjuk: leborult Zsurulla lábához, átölelte, megcsókolta a lábát és így szólt:

—Felséges királylány, az öröm amit érzek oly nagy hogy ki sem tudom szavakkal fejezni! Megtiszteltetés hogy elfogadsz férjedül, s ígérem mindig nagyon kedves leszek hozzád, s minden bántalomtól megvédelmezlek! Sőt, ezennel, hogy méltó legyek a belém helyezett bizalomra, ezennel párbajra hívom ki férjedet, a galád Dozsort, s remélem sikerül lándzsanyélre tűznöm a fejét! Kérem a párbajhoz az engedélyedet, Felséges Őrző!

Ez igazán váratlan fordulat volt, de Cielíta megértette hogy ha már nem Juxur kéri meg leendő felesége kezét, hát mindenféleképpen meg akarja őrizni valamiképpen férfiúi becsületét, s erre valóban ez a legjobb módszer.

—Legalább megspórolom a neki ígért ötvenezer aranyat! - gondolta. —S így ráadásul szavamat sem szegem, mert én valóban nem büntetem meg azért amit Zsurullával tett!

—Rendben van! - bólintott. —Engedélyezem a párviadalt, de nem most, hanem holnap! Holnap délben megvívhatsz vele! S most elmehettek, örvendjetek egymásnak! Zsína majd megmutatja Zsurulla szobáját, mert mint mondtam ő egyelőre nálam lakik! - azzal Zsínáért csengetett, elmagyarázta neki amit kell, azzal mindenki elhagyta a szobáját. És Zsurulla boldog volt mert íme, anyjának nem kell meghalni, neki nem kell visszamennie Dozsorhoz, sőt holnap biztos hogy Dozsor is meg fog halni, mert tudta róla hogy nem valami nagy vitéz, Juxur azonban annál inkább annak nézett ki, leginkább azonban Juxur volt boldog, aki már régóta irigyelte Mudar szerencséjét, aki királylányt vehetett feleségül. Kissé furcsállotta ugyan a dolgot, mert mindezideig úgy tudta hogy Nínia, és Nínia leánya, Zsurulla a legnagyobb ellensége úrnőjüknek, de ha egyszer Cielíta maga javasolja e házasságot, hát akkor jól van az úgy, neki nagyon megfelel! Biztos kibékült vele Zsurulla! Akárhogyis, ennél nagyobb szerencse nem is érhette volna őt! - és bizalmaskodva átölelte Zsurulla vállát, s ezt suttogta a fülébe:

—Már réges-rég megtetszettél nekem, felséges úrnőm, csak én, egyszerű, közönséges katona, szólni sem mertem… de meglásd, holnap bosszút állok érted!

—Ha megölöd, ígérem hogy engedelmes és hű feleséged leszek! - mondta Zsurulla, és megszorította Juxur kezét.

Cielíta természetesen azért halasztotta másnapra a párbajt Dozsor és Juxur között, mert nem óhajtotta feleslegesen izgatni a palotabeliek kedélyét, – de apjáét sem. Nem óhajtotta hogy mással foglalkozzanak aznap este mint amivel ő akarja. Aznap estére ugyanis nem párbajt tervezett, hanem teljesen mást.

Le akarta leplezni Níniát.

Ha nem is rendelkezett Cielíta találékonyságával, azért Nínia sem volt éppen ostobának mondható, s így bár halovány fogalma sem volt róla, mi történt Zsurullával, miért veri őt Dozsor - mert azt nem kétlette hogy igenis Dozsor bánt el úgy leányával - azt egy pillanatig sem kétlette hogy valamiképpen ez is Cielíta mesterkedéseinek köszönhető, s ha ez így alakult, akkor lett légyen Dozsor bármilyen bizakodó levelet is írott, a felkelésből sem lesz semmi! Cielíta úgy tűnik ismét győzedelmeskedett fölötte!

Legelsősorban is leányával szeretett volna találkozni, beszélni vele, habár már az is megdöbbentette hogy Cielítához szaladt, ahelyett hogy vele beszélt volna. S mert tudta hogy Cielíta beszélgetését úgysem zavarhatná meg, nem türelmesen ugyan, de várakozott egy jó órát. Ám leánya még ezután sem tért be hozzá, sőt saját régi szobájába sem ment vissza Zsurulla. Ekkor végső elkeseredésében megpróbálkozott azzal hogy megkérdezze Cielíta palotaszárnyában az őröket, hogy hol van Zsurulla. Alig is remélte hogy választ kap - de kapott. Igaz, különösebb tiszteletet nem tanúsított iránta az őrszem, mert a szakállas, ám kopasz, vörösfejű vénség - bár a szakáll ritkaság volt Laenorban - beszéd közben a kardjára támaszkodott, ki sem húzta magát a királyné előtt. De Nínia most már nagyon aggódott, ezt szinte észre sem vette, ennél kisebb gondja is nagyobb volt. A legrosszabbtól tartott. Különben meg az is lehet hogy csak valami háborús sérülés miatt volt kényelmesebb így állnia a testőrnek. Nínia is jól tudta eddigre már, hogy Cielíta testőrei közt mindenféle nyomorékokból is akad szépszámmal! Lám, ez a vén katona is valami szőrmét terített a vállára még ebben a rekkenő forróságban is, nyilvánvaló hát hogy nem egészséges - vagy nem normális! Persze, Cielítát csak az érdekli hogy a testőre hű legyen, más nem!

—Nincs már a Felséges Őrzőnél leányod - válaszolta a katona, - azaz, nála van de nem a ő szobájában! Már befejezték a beszélgetést, és itt kapott, e szárnyban szobát, itt lakik amíg el nem választják Dozsortól! A Felséges Őrző parancsára nagyon kell vigyáznunk rá, hogy bántalom ne érje, és különösen Dozsor nem mehet be hozzá! Felséges úrnőnket nagyon megrázta az ami a húgával történt, s nem akarja hogy bármi újabb sérelem érje!

—Méghogy megrázta! A pimasz, képmutató kis… - és Nínia hirtelen elhallgatott, mert eszébe jutott hogy bármit gondol is Cielítáról, jobb lesz nem kimondania, nem biztos hogy veszélytelen volna. —Azonnal felkeresem! - lépett közelebb. Ám abban a pillanatban egy kard hegye meredt a mellének. Úgy látszik nem csak támaszkodásra tudja használni a kardot a vén, didergő katona!

—Megbocsáss fenséges királyné, de a Felséges Őrző nem kíván fogadni téged!

—Mit érdekel engem Cielíta! Én a leányomat akarom felkeresni!

—Őt meg aztán még úgysem!

—De én nem vagyok Dozsor!

—Az mindegy. A Felséges Őrző azt parancsolta, hogy Zsurullához újabb rendelkezéséig senki be nem mehet Zsína etikettmester és Juxur őrparancsnok-helyettes kivételével! Senki! Az igaz hogy külön felhívta a figyelmünket Dozsorra, de ettől még érvényes a parancsa másokra is, hisz azt mondta hogy senki nem mehet be oda! Nem mondta hogy veled kivételt tehetünk!

—Én vagyok az édesanyja!

—Természetesen.

—Tehát jogom van beszélni vele!

—Nincs jogod, mert a Felséges Őrző megtiltotta.

S erre már Nínia látta hogy hiába minden szó, reménytelen hogy beszéljen nagyobbik lányával.

Mást nem tehetett hát, s bár így nem tájékozódhatott pontosan a történtekről, mégis felkereste férjét, Pindamian királyt, hogy elmondja neki, Zsurullát valaki, valószínűleg Dozsor, összeverte.

Azaz, csak fel akarta keresni, mert kiderült hogy a király szokás szerint megint Szisillánál van, természetesen Cielíta palotarészében. S azt már tudta Nínia, hogy oda ellátogatnia tökéletesen lehetetlen.

Nem volt más választása mint hogy megvárja a vacsorát. Cielíta ugyan nem szokott résztvenni a királyi vacsorákon, de ezt Nínia nem is bánta. Pindamian király azonban ritkán hagyta ki a vacsorát, még mostanában hogy állandóan Szisilla körül sündörög - Nínia szavaival élve - még most is ritkán maradt el a vacsorákról, mert mint mondta, éhesen elkerüli az ihlet, enni meg nem nagyon szeretett Szisilla szobájában, mert azt mondta hogy ilyen profán, hétköznapi tevékenységgel mint az evés, nem illik megszentségteleníteni a Művészet Szentélyét. Néha ugyan behozatta Szisilla szobájába a vacsorát, de általában nem így tett, így Níniának jó esélye volt rá hogy vacsoránál beszélhet férjével. Remélte, akkor leányát is láthatja majd.

Pindamian király valóban résztvett a vacsorán, Zsurulla azonban nem jelent meg. Eljött azonban másvalaki: maga Cielíta!

Ezen kívül a vacsora résztvevői között volt még Szisilla, ő természetesen Pindamian mellett ült, aztán Inobua, Mudar, sőt Cielíta utasítására Zsína és Dibrilla is. Mindösze ennyiből állt a vacsora résztvevőinek létszáma. Nemesek, urak nem szoktak résztvenni rajta, legfeljebb ha külön meghívják rá. De most senki nem hívtak meg.

Nínia rögvest Zsurullát kereste a tekintetével, ám sehol sem látta.

—Hol marad el Zsurulla?! - támadt rá azonnal Cielítára. —Mit tettél vele?! Börtönbe csukattad, te dög?!

Pindamian király felkapta a fejét. Először is azért mert úgy látta megint veszekedés lesz, s azt nem szívesen élte át, s már sajnálta hogy nem maradt meg Szisilla szobájában, amely mindig békés, nyugodalmas, másrészt az is meglepetésként érte, hogy itt van valahol a palotában Zsurulla. Meg is kérdezte:

—Itt van Zsurulla?!

—Itt, itt, és férje, Dozsor úgy összeverte hogy rossz ránézni is! - válaszolta Nínia. —S úgy látom hogy Cielíta ráadásul szobafogságra is ítélte, mert nem jöhet ki tőle, engem meg nem engednek be hozzá hogy meglátogassam! Nem engednek be a testőrei! Engem, az édesanyját! S látod, felséges uram, még vacsorázni sem engedi ki!

—Igaz ez, Cielíta?! - kérdezte szigorúan Pindamian király.

S erre Cielíta mélyet lélegzett, mint aki összeszedi erejét a végső leszámolásra. Megszólalt.

—Annyi igaz ebből, hogy Zsurullát valóban megverte Dozsor, sőt még sokkal kegyetlenebbül is bántalmazta mint amit néhány pofon jelent! Elszörnyednél ha megtudnád hogy mi mindent élt át szerencsétlen leány! De bátorkodlak emlékeztetni rá jóapám, hogy én bár sok boldogságot kívántam Zsurullának a házasságához, de egy percig sem hittem abban hogy boldog is lesz a házassága! Emlékezz csak apám, hogy még engem is megkérdeztél róla hogy mi a véleményem erről, mert feleséged, Nínia megzsarolt hogy csak akkor egyezik bele Inobua házasságába ha te beleegyezel Zsurulla házasságába, s erre én azt mondtam hogy e kérdésben nem nyilváníthatok véleményt, de bár Inobua házasságát nagyon a szívemen viselem, kötelességem megmondani hogy Dozsort nem tartom jó férjjelöltnek, ám ha te, apám, úgy döntesz, hát természetesen jó képet vágok a házassághoz, s nem fogom a fanyalgásommal elrontani az esküvőt! Ezt mondtam, igaz?

—Igaz… - bólogatott szomorúan Pindamian király.

—Feleséged, Nínia akarta e házasságot!

—Akkor is szeretném látni Zsurullát! Helytelen hogy nem engeded velünk vacsorázni! Különben is, nem parancsolhatsz neki!

—Eszemben sincs parancsolni, habár mint a Birodalom Első Szolgája, mint trónörökös, s mint leendő királynő, igenis parancsolhatok neki, s nemcsak neki, de mindenki másnak is az országban, téged kivéve! Ennek ellenére ne hidd apám hogy megtiltottam volna neki az idejövetelt! Ő maga volt az aki azt mondta hogy amíg Dozsor él, és itt van a palotában, fél kimenni a szobájából, holott megígértem neki hogy semmi bántódása nem lesz! De ha parancsolod, természetesen azonnal eléd vezetem!

—Igenis parancsolom! Látni akarom a leányomat! - üvöltötte Nínia.

—A te parancsod nem érdekel, Nínia! - válaszolta Cielíta. —Én édesapám parancsáról beszéltem!

—Nos, ha a nyugalom fontos neki… - töprengett a király, majd mégis így szólt:

—Ez akkor sem mehet így tovább! Igenis azt akarom magam is, hogy vezesd ide őt, Cielíta!

—Máris apám! Kívánságod, legkisebb óhajod is számomra parancs! - azzal Mudarhoz fordult.

—Mudar! Azonnal menj Juxurhoz, és parancsold meg neki a nevemben, hogy felséges húgomat, Zsurullát húszfős kísérettel azonnal és haladéktalanul kísérje ide a vacsoraasztalhoz! A kíséretet ő maga vezeti, és legyen közöttük Zsár is! A kíséret azután hogy idekísérte Zsurullát, itt marad és résztvesz a vacsorán, mert megígértem Zsurullának hogy míg válása le nem zajlik, a védelmem alatt áll, sehová nem kell egyedül mennie, semmitől nem kell tartania, és nem akarom hogy szégyenben maradjak!

Mudar máris bólintott, s indult, Cielíta pedig Zsínához fordult.

—Etikettmester! Gondoskodj még kellő számú terítékről a katonák és Zsurulla számára!

—Nem túlzás ez, Cielíta? - kérdezte Pindamian.

—Mi, felséges apám?

—Hogy húsz katona itt a vacsoránál… Hiszen itt semmi veszély nem fenyegeti leányomat!

—Természetesen valóban nem! E katonák kizárólag Zsurulla megnyugtatására jönnek ide és maradnak itt! Szegény Zsurulla nagyon rémült, halovány fogalmad sincs róla, min ment keresztül! Kérlek ne is kérdezd őt majd erről most, a katonák előtt, amíg így magunk közt vagyunk annyit elárulok neked hogy még meg is erőszakolták, méghozzá férje, Dozsor parancsára, több mint tizen! De még ennél is iszonyúbb dolgokon ment keresztül, de talán jobb lenne ha ezekről még négyszemközt sem faggatnád, mert kellemetlen lehet neki e szörnyű emlékek felidézése is!

—Micsoda?! - bődült el Pindamian király, és úgy meredt rá hirtelen Níniára, hogy a királyné még soha életében nem látta ilyennek a királyt. Most, most életében először és talán utoljára Pindamian király egyáltalán nem hasonlított valami tutyimutyi, határozatlan papucsférjhez, nem, ó egyáltalán nem! Inkább félő volt hogy gutaütést kap, nyakán kidagadtak vérvörösen az erek, halántékán is lüktetett valami ér, szeme vérben forgott, felugrott, a nehéz, jó félmázsás széket eközben csak úgy a háta mögé lódította, és ismét elbődült.

—Micsoda?! - és Nínia ettől a látványtól falfehérre sápadt, kezéből kiesett a kanál, de mozdulni sem volt ideje, mert Pindamian kinyújtotta a karját, s csak a jó ég tudja hogy honnan merített hirtelen erőt hangszerekhez szokott, gyönge keze, de fél kezével megragadta a királyné ruháját a mellén, felemelte, valósággal kiemelte a székből, s úgy lódította a falnak, hogy odáig nem bukdácsolt, de repült Nínia. Meg is üthette magát alaposan, mert feljajdult, s elterült a fal mellett mint egy zsák. Reszketett mint a kocsonya, félt hogy még további verést is kap, de Pindamian király nem ment utána, csak megállt és így dörögte:

—Hát miféle helyre adtad te a leányomat, te mocsokfajzat, te sárkányok fattya, te! Megerőszakolni az én leányomat?! És még volt bőr az ocsmány pofádon hogy azzal fenyegess meg hogy csak akkor egyezel bele Mudar házasságába, ha engedem hogy Dozsor, ez a nemtelen féreg vegye el másik leányomat?! Mintha olyan fontos lenne a te beleegyezésed! Mennyit szapultál amiért Mudarhoz engedtem Inobuát, pedig Mudar legalább jól bánik a leányommal! Mit szóljak akkor én a te választásodhoz! Már az is túlzás ha a férje megpofozza az én leányomat, de hát az néha elő szokott fordulni a legjobb házasságokban is hogy elcsattan egy pofon, de a férje parancsára megerőszakoltatni?! Te ebszar, te!

És ebben a pillanatban nyílt az ebédlő ajtaja, s belépett rajta Zsurulla, az őrök társaságában. Mudar intésére valamennyien leültek az asztalhoz, Zsurulla természetesen Cielíta közelébe, Juxur pedig Zsurulla jobboldalára. Bár mindannyian észrevették a földön kucorgó Níniát, s a dühös Pindamian királyt, egyikük sem merészelt megszólalni, még Zsurulla sem.

Most azonban hogy láthatta leányát, Pindamian Zsurulla mellé sietett, sőt futott.

—Leányom! - kiáltotta, és elszörnyedve figyelte leánya kék-zöld arcát, jól megnézte minden oldalról. —Miért is hallgattál ostoba anyádra! Nem kellett volna Dozsorhoz menned, és nem kellett volna anyádra hallgatnod! A szívedre kellett volna hallgatnod, mint Inobua!

Bár Zsurullát erős kételyek kínozták, Inobua valóban a szívére hallgatott‑e, ahhoz viszont nem férhetett kétség, hogy Inobua, kinek Cielíta szerzett férjet, mérhetetlenül jobban járt ezzel mint ő, kinek anyja szerzett férjet. Nem is vitás, kire érdemesebb hallgatni: Níniára vagy Cielítára! S ezért most így szólt:

—Valóban nem lett volna szabad anyámra hallgatnom!

—Ezt az átkozott Dozsort azonnal kivégeztetem! Méghozzá kínhalállal!

És ekkor megszólalt Juxur:

—Bocsánatodért esedezem felség, amiért közönséges katona létemre hozzád merészelek szólni, de könyörgök légy velem kegyes, s engedd meg hogy Dozsor ne a te kezedtől nyerje el méltó büntetését, melyet elismerem hogy ezerszeresen is megszolgált, de hadd hívhassam ki párviadalra, s esküszöm hogy lándzsanyélre tűzöm a fejét! Kérlek felséges uram, engedd meg hogy így én magam álljak bosszút Zsurulláért!

—Ugyan miféle jogcímed volna neked a bosszúállásra?! - csodálkozott Pindamian király.

És erre már nem is Juxur, de Zsurulla felelt neki, aki elhatározta hogy mindenben Cielítát segíti ezentúl, nagyon engedelmes húga lesz, mert csak így biztosíthatja életét és jólétét:

—Édesapám! Én Juxur felesége szeretnék lenni, méghozzá mielőbb! S legegyszerűbb ha nem kell válással foglalkoznunk, hanem Dozsor meghal, az pedig külön örömömre szolgálna, ha a vitéz Juxur, leendő férjem ölhetné meg Dozsort!

—Juxur felesége akarsz lenni?! - sikoltotta a sarokban Nínia.

—Kuss, asszony! Befogod az ocsmány pofádat, mert ha nem, én fogom be! - dörögte Pindamian király. —A kínkeserves büdös életbe is, hát mégiscsak én vagyok a király ebben a rohadt országban, és nem te! Talán bizony megint te akarsz keríteni egy újabb férjet neki?!

—Hát nem veszed észre, hogy ez az egész csak Cielíta cselszövése?!

—Te hülye ribanc, neked elvette az eszedet valami betegség, vagy úgy lehet soha nem is voltál normális! Elegem van abból hogy folyton Cielíta ellen áskálódsz! Cielítánál pompásabb királynője nem is lehetne az országnak, pillanatok alatt rendet teremtett az egész birodalomban, és ha nem látnád még a húgait is szereti! Azt hittem nem így van, de mindenki láthatja mennyire szívén viseli Zsurulla sorsát, mindenesetre sokkal jobban mint te, te ostoba tyúk, és még most is húsz fővel vigyáz a biztonságára! Természetesen ezek után amiket Zsurulla kénytelen volt átélni, igazán a legkevesebb hogy ahhoz megy férjhez akihez csak akar!

—Édes jó apám, énnekem nem kell nagy esküvő! Egy nagy esküvőm már volt, szerencsétlenséget hozott rám, most már csak gyorsan férjhez akarok menni, minél előbb, ha lehet már rögtön a párviadal után, holnap délután!

—Csodálkozom ugyan a nagy sietségen, de ha kívánod, úgy lesz! Csak azt engedd meg hogy előtte Juxurt herceggé kinevezzem, mert úgy azért mégiscsak más a házasság!

—Boldogan apám! - és Zsurulla fél szemmel Cielítára pislogott, meg van-e elégedve vele nővére. Cielíta mosolygott, és mintha csak véletlenül tenné, néhányszor bólintott megnyugtatóan. Nínia azonban észrevette ezt.

—Most is Cielíta irányít mindent! Hát nem veszed észre?! Reám hallgass, a feleségedre, ne erre a pokolfajzatra!

—Csakhogy most már nem vagy többé a feleségem, vedd tudomásul! - vetette oda ridegen a szavakat Pindamian király, és Szisilla mellé lépett. Nem ült le, de átölelte a nő vállát. —Ágyasként kezdted, Nínia, de nem fogod ágyasként bevégezni: ezentúl nem vagy a feleségem, kijelentem, s hidd el, nagyon hamar kimondatom a papokkal is a válást! Mától, sőt e pillanattól kezdve Szisillát tekintem törvényes feleségemnek, téged pedig megfosztalak minden címedtől, és Szisilla szobalányának teszlek meg! Vedd tudomásul hogy egyedül csak azért nem zavarlak ki a palotából, mert lányaim anyja vagy, s nem akarom ilyesmivel megbúsítani gyermekeimet!

—Mester! Nem is sejted mennyire örülök annak hogy további éltedet velem kívánod megosztani! - mosolygott fel Pindamian király arcába Szisilla. —Annyira de annyira örülök hogy épp most mondtad ki e boldogító szavakat, mert így most már feleségedként közölhetem veled a jó hírt: Hamarosan engem is úgy tekinthetsz, mint egyik gyermeked anyját!

Pindamian király megszólalni sem bírt, nem volt ereje erre a meglepetéstől, de ideje sem volt, mert Nínia kiáltott fel:

—Akkor is én vagyok a törvényes feleség és nem te, az a kölyök tehát csak fattyú lesz!

S erre mintegy végszóra, Cielíta szólalt meg:

—Akkor talán az lesz a legjobb ha nem hagyod megszületni sem, ölesd hát meg Szisillát, Nínia, mérgezd meg, ahogyan azt édesanyámmal, Efivával tetted!

—Tessék?! Micsoda?! - kérdezte Pindamian király, és pillanatonként hol elsápadt, hogy kivörösödött. Kezdtek kissé túl gyorsan peregni az események.

—Ne hallgass rá! - kiáltotta Nínia. —Csak vádaskodik! Semmi közöm Efiva halálához!

Erre intett Cielíta.

—Liászt! - és Zsár, akit már jóelőre kioktatott, abban a pillanatban bevezette a terembe a tisztességtelenségben megőszült méregkeverőt. Már egy ideje ott kellett várakoznia az ebédlő ajtaja előtt, természetesen erős őrizet alatt. Amint beért, Cielíta most neki intett.

—Gyerünk, mondj el mindent, Liász! A király előtt állsz, úgy beszélj!

Liász hajlongani kezdett, s így szólt:

—Bocsáss meg felséges királyom, bocsáss meg szegény fejemnek, én nem akartam, tudom hogy pótolhatatlan veszteség ért téged, de hidd el én nem akartam, nem tudtam hogy kinek kéri Nínia a szert, még azt sem tudtam hogy ő a királyi ágyasok egyike, csak jóval később értettem meg ezt! Az úgy volt hogy… - és beszélt tovább, mentegetőzött, s jó bő lére eresztve, de végülis ugyanazt mondta el, mint korábban Cielítának.

—Nem igaz! Hazudik! - vágta rá Nínia. —A merényletek sosem voltak az én módszereim! Csak felbérelte ezt az embert Cielíta, hogy hamisan tanúzzék ellenem!

Zsurulla ezt hallva megint elámult Cielíta mérhetetlen éleslátásán. Előre megmondta hogy anyja ezzel fog védekezni!

—Hát nem látod hogy megint Cielíta irányít mindent?! Már előre iderendelte ezt az embert! - mutatott az ujjával Cielítára Nínia.

—Ha Cielíta irányít is mindent, ez még nem bűn, de a királyi feleség megmérgezése annál inkább az, s ez olyan vád amit nem lehet csak úgy szó nélkül hagyni! - válaszolta Pindamian király. —És az igaz valóban, hogy Efiva csak csúnya volt, de se nem volt vén, se nem beteges, s nagyon is hirtelen következett be a halála!

—Nem szoktam merényleteket elkövetni!

—Nem-e? Valóban nem?! - kérdezte vissza Cielíta, azzal megint intett, mire megint bevezettek a terembe egy férfit, egyik katonája volt az, s neki intenie sem kellett, tudta mi a dolga. Pindamian király felé indult, megállt előtte öt lépés távolságban, illedelmesen meghajolt, majd így szólt:

—Nagdar a nevem felséges uralkodóm, alegységparancsnok vagyok Cielíta Felséges Őrző testőrségében! Esküszöm hogy minden szavam igaz! Tanúsítom, – s egyben vádolom Nínia királynét, – hogy ezelőtt mintegy fél évvel pénzt adott nekem azért, hogy leányodat, Cielítát, a Birodalom Első Szolgáját bármely általam helyesnek tartott módszerrel öljem meg! Én természetesen azonnal jelentettem az ügyet a felséges Cielítának!

Nínia most már egészen sápadt volt. Érezte ő is hogy helyzete egyre súlyosabb, mert gyűlnek a fejére a bizonyítékok, s félt hogy végül maguk alá temetik.

—Ezt az embert is csak Cielíta bérelte fel! Nincs semmi bizonyítéka, Nagdar az ő embere, nem pártatlan tanúságtevő, ez az izé pedig - bökött Liász felé - ez egy sehonnani koldus, kis pénzért bármire hajlandó!

Pindamian király habozott, de az látszott rajta, nem tartja képtelenségnek a vádakat. Elvégre Nínia már megpróbált egyszer lefizetni valakit - Szisillát. Igaz, az nem volt gyilkossági kísérlet, de azért mégis…

—Nincs bizonyítékod! Én vagyok a királyné! Ezek senkik, ezeknek a tanúsága ellenem mit sem ér! - kiáltotta diadalmasan Nínia, látva hogy Pindamian habozik.

Pindamian ugyan habozott hogy elhiggye-e Nínia gyilkos mivoltát, de egyvalamiből nem engedett.

—Hogy bízom-e tanúskodásukban, azt majd még eldöntöm, de azt többé ki ne mondd hogy királyné vagy, mert esküszöm hogy szájon váglak! Megmondtam, én a király mondtam meg, hogy többé nem te vagy a feleségem, hanem Szisilla!

—Kis türelmet kérek apám! - szólalt meg most Cielíta, és Nínia hátán végigfutott a hideg, mert eddigre megtanulta már, hogy Cielíta nem szokott ok nélkül megszólalni. Ugyan mi jöhet még ami rosszabb mint az eddigiek?!

—Azt mondod, ezeknek a tanúskodása mit sem ér! - mondta Níniának Cielíta. —Hát legyen ahogyan kívánod! Tanúskodásra szólítok akkor olyasvalakit, akinek a szavában már meg kell hogy bízzon apám, s akire még azt sem mondhatod hogy le lehet fizetni, nem mondhatod hogy sehonnani, nem mondhatod hogy nem is nemes, egyáltalán, még azt sem mondhatod róla hogy az én emberem volna, vagy az lett volna bármikor is! Tanúskodásra szólítom leányodat, Zsurullát!

E szavakra Nínia már végképp nem bírt megszólalni sem, csak nézett rémülten leányára. S meg kell hagyni, maga Zsurulla is falfehérre sápadt. De nem tehetett mást, ha nem akarta a saját halálát vagy valami annál is rosszabbat, vagy nem akarta édesanyja, Nínia halálát, akkor muszáj volt elmondania az igazságot. Cielíta annyira elkötelezte magát az utóbbi percekben Nínia végleges legyőzése mellett, hogy ha nem sikerül a terve, akkor már tényleg nem marad más megoldás a számára mint a titkos merénylet. Egyedül így mentheti meg anyját, bár tudta hogy anyja ezt soha el nem hiszi neki, nem fogja megérteni őt, azt hiszi majd hogy elárulta. Eleredtek szeméből a könnyek. Apjához szaladt, s lába elé borult.

—Édesapám! Bocsáss meg! Méltatlan vagyok a szeretetedre!

—Nem értem! Miről beszélsz?! Nínia ellen tanúskodol vagy önmagad ellen?!

—Ellene is, magam ellen is! Tudd meg hogy Cielíta minden vádja maga az igazság! Anyám saját maga vallotta be nekem minden kényszer nélkül, sőt büszkén, hogy megmérgezte első feleségedet, Efivát! És megmérgezte volna Cielítát és Szisillát is, ha tudja hogyan tegye, csak nem látott lehetőséget rá! Elmondta azt is hogy felbérelt egy katonát hogy szúrja le Cielítát! Nem tudom hogy ez a Nagdar nevű katona volt-e az, de vagy ő volt az vagy többször is próbálkozott ezzel! És akkor tervet szőttünk mi ketten, én és anyám, Cielíta és a te megbuktatásodra! Sebeimet, megaláztatásaimat csakis magamnak köszönhetem, mert én magam akartam hozzámenni, igaz ugyan hogy anyám biztatására, Dozsorhoz, hogy ő legyen a felkelők vezére, akik megölnék Cielítát, s téged az én gyámságom alá vagy anyám gyámsága alá helyeztünk volna, mondván hogy vénségedre megháborodtál, ezért önkényeskedhetett az országban Cielíta! Jogos büntetésemet kaptam hát csak meg Dozsortól, és szégyelem magamat, nagyon szégyelem, mert igaz hogy egy jó leánynak hallgatnia kell édesanyjára, de nemcsak anyám van nekem, de apám is, és én mégis résztvettem ellened ebben az ocsmányságban! Nagyon szépen kérlek büntess meg ahogyan akarsz, csak legalább mondd azt hogy büntetésemet letöltve, azután megbocsátasz nekem! Ígérem nem teszek többé ilyesmit! Soha semmiben nem leszek ellenedre, engedelmes, jó leányod leszek, és azt sem bánom ha Cielíta lesz a királynő, semmi mást nem akarok már, csak hogy te apám megbocsáss nekem!

—Áruló! Hitvány ribanc! - sikoltotta Nínia. —Én csak neked akartam jót, királynőt akartam csinálni belőled, a leányomból, s elárultál! Te mocsok, te pokolfajzat, kígyót melengettem a keblemen, dögölj meg, a keselyűk játszadozzanak a szemeddel, te dög, pusztulj el nyomorultul… - és még rengeteg egyéb ocsmányságot kiáltozott Zsurulla felé, miközben köpködött is feléje, de messze volt, s így nem találta el leányát.

Cielíta tudta hogy nehéz mindezt végighallgatnia Zsurullának, de mégsem sietett hogy megfékezze Níniát. Tudta, minél tovább csinálja piszkos kis jelenetét, annál jobban megundorodik tőle apja. S valóban, végül Pindamian király maga szólt Cielíta testőreinek:

—Hallgattassátok már el ezt a szörnyeteget!

Ám a katonák természetesen Cielítára néztek habozva, mielőtt eleget tettek volna a király parancsának. Cielíta azonnal így szólt:

—Megkötözni, s tömjétek be a száját is!

—Ugye nem öleted meg őt, édesapám?! - kiáltotta Inobua. —Hiszen anyám nekem!

—Öless meg inkább engem, csak őt hagyd életben! - kérlelte Zsurulla is.

—Nagyon szerettem Efivát! Nagyon-nagyon szerettem! - szólt Pindamian király, és hirtelen eltűnt belőle a királyi tartás, őseinek akaratereje, cselekvőkészsége, mely rövid időre beléköltözött. Lecsüccsent székébe, tenyerébe hajtotta a fejét, és sírva fakadt. Most legalább húsz évvel idősebbnek nézett ki mint a kora.

—Liászt zavarjátok ki a palotából, semmi szükség itt rá! - szólt suttogva Cielíta. Két katona már lépett is Liász felé, de a méregkeverő is hallotta Cielíta suttogó parancsát, s már lépett is az ajtóhoz.

—Nem kell engem kizavarni, megyek én magamtól is boldogan! - szólt. De nem ment. Rohant. Mert hátha Cielíta vagy a király meggondolja magát…

—Nagyon szerettem Efivát! Halála után hónapokig egy hangot sem tudtam írni! - sírt tovább Pindamian király, mert felidéződtek benne a régi emlékek. Szisilla tőle telhetően vígasztalta, de ennek kivételesen nem sok foganatja volt. Végül felnézett, s arca bár könnyes volt, de gyűlöletben égő szemekkel meredt a megkötözött, betömött szájú Níniára.

—Igenis halált érdemelsz! - kiáltotta.

Zsurulla elsápadt. De Inobua is. Soha nem hitték volna hogy nagyobb veszély fenyegetheti anyjukat a jámbor Pindamian királytól, mint Cielíta részéről!

És Zsurullának már minden reménye csupán abban volt, hogy Cielíta betartja ígéretét. Soványka remény volt ez, mert hisz ennek az ígéretnek tanúja sem volt, s ugyan mi akadályozná meg benne Cielítát, hogy megszegje adott szavát? De más megoldás nem lévén mégis megpróbálkozott ezzel.

—Édesapám! Neked csak feleséged volt Efiva, de Cielítának az édesanyja! Úgy illő és méltó hát ha Cielíta mondja ki az ítéletet Nínia felett! - és könyörgő tekintettel nézett Cielítára.

—Ah! Valóban, ez igaz! - gondolkodott el Pindamian király. És bár ez nem volt előre megbeszélve Szisilla és Cielíta között, Szisilla úgy vélte semmi rossz nem lehet abból ha segíti úrnőjét abban hogy maga mondhasson ítéletet ellensége fölött, ezért így szólt a királyhoz:

—Nem lenne méltó hozzád, Mester, ha beszennyeznéd lelkedet efféle ocsmánysággal mint az ítélkezés egy mocskos gyilkos felett! Képzeld el, talán még a lelke is visszajárna kísérteni téged, vagy mit tudom én, már az sem lenne jó ha csak az emléke megzavarná harmóniádat! Bízd ezt bölcs és tehetséges leányodra!

—Igen, úgy van! Cielíta, mondd ki ítéletedet!

—Nem, nem, ezt nem tehetem apám, a te feleségedről van szó, s bár szeretetet nem kaptam tőle, mégiscsak nevelt sok éven át…

—Elég legyen ebből! A hatalom nemcsak jogokkal, kötelességekkel is jár! Én mint Laenor királya, ezennel megparancsolom neked, a Nagypecsét Őrzőjének és a Birodalom Első Szolgájának, hogy hirdess ítéletet a gyilkos Nínia felett!

—Hát jó. Parancsodnak, bár nem szívesen, de természetesen engedelmeskedem! - hajtotta meg a fejét Cielíta.

—Valóban képmutató vagy! - hallotta meg fejében Kirti hangját, de most nem törődött vele.

Körülnézett a teremben. Természetesen mindenki síri csöndben várta az ítéletét. Nínia rettegve, Zsurulla és Inobua reménykedve és aggodalommal telve, a többiek kíváncsian. És mindenki engedelmesen. Nyilvánvaló volt hogy bármit mondjon is, még maga Pindamian király is bele fog egyezni, hisz reá bízta az ítéletet. Ez a pillanat volt a diadal, a legteljesebb diadal pillanata.

—Mit tanácsolsz, Kirti? - kérdezte láthatatlan barátnőjét. —Mit tegyek? Kegyelmezzek meg neki, vagy ölessem meg?

—Mikor kérted te a tanácsaimat, Cielíta? Mindig a saját fejed után mentél! Most kéred ki a véleményemet az utolsó pillanatban?

—Talán nem csináltam jól mindent magam is?

—De igen. Ragyogóan. Egy rossz szavam sem lehet.

—Akkor miért érzek hidegséget a hangodban? Talán nem kedvelsz?

—Dehogynem! Semmi bajom veled, Cielíta drága!

—Mondd akkor, mit tegyek?

—Biztonságosabb megöletni. Ugyanakkor megígérted Zsurullának hogy ezt nem teszed, és Inobua sem akarja anyja halálát. A csuda tudja hogy mit kell tenned! Döntsd el hogy mire hallgatsz: eszedre vagy érzelmeidre, döntsd el hogy mit tartasz fontosabbnak: biztonságodat vagy adott szavadat, becsületedet! Én nem vállalom a felelősséget, Cielíta, bevallom, megundorodtam a hatalmi intrikáktól! Nem is olyan jó szórakozás ez mint hittem! Egymás ellen áskálódni, és játszani az emberek érzelmeivel, bábukként mozgatni őket!

S erre Cielíta mélyet lélegzett. Igen, döntenie kell, ismét, újra, s mert királynő lesz, ez így lesz most már egy életen át. De nem érezte ezt terhesnek, egyáltalán nem. Fogalma sem volt róla, mi baja Kirtinek.

Ismét végignézett a termen, ahol, mert eddig csendben volt Kirtivel beszélgetve, mindenki azt hitte hogy habozik. Zsurulla már egészen elsápadt. Igen, mindenki reá vár, ő most itt a mindenség, a hatalom, a halál és az élet! Most mindent megtehet! Ő most szinte maga az isten! Milyen pompás érzés is ez! Egyetlen szavával életet és halált is oszthat!

S ki is mondta e gondolatokat, legalábbis egy részét.

—Most én vagyok a hatalom, az én szavam az élet és a halál forrása, bárkit boldoggá tehetek, vagy a temetőbe küldhetek! S mert élet is és halál is tőlem függ, s csakis rajtam múlik melyik mellett döntök, az életet választom, mert az élet mindig jobb mint a halál! Halljátok hát ítéletemet! Nínia, aki már nem királyné mert felséges apánk megfosztotta valamennyi címétől, ezennel száműzetésre ítéltetik, örökös száműzetésre! Egy hajó holnap reggel vigye őt el a nyugati kontinensre, s ott tegye partra, mindössze egy szál ruhában, pénz és élelem nélkül, fegyverként egy kést vihet csak magával! S ezennel elrendelem azt is, hogy ha bármikor bárhol Laenor mostani vagy jövőbeli területein bárki felismeri Níniát, akkor annak joga sőt kötelessége őt azonnal kivégezni!

—Köszönöm neked kegyelmedet, hálásan köszönöm! - rogyott térdre Zsurulla, és kezét háládatosan nyújtotta Cielíta felé. Cielíta pedig mellé lépett, felemelte és átölelte.

—Legyünk jó testvérek!

S ezt látva Pindamian király arca is felderült.

—Végre már béke lesz a családban, remélem örökre! Ugye igaz hogy gyermeket vársz tőlem? - kérdezte Szisillát.

—Ugyan ki mástól ha nem tőled, Mester? Csak nem gyanúsítasz hűtlenséggel?! - pirult el.

—Ne haragudj, eszembe sem jutott ilyesmi, csak rosszul fejeztem ki magamat! Szóval igaz?!

—A legteljesebb mértékben, Mester! - s erre Pindamian király így fordult Cielítához:

—Intézkedj, hogy egy hét múlva óriási lakodalmat rendezhessek, mert feleségül veszem Szisilla nagyhercegnőt!

—Igen apám! - bólintott Cielíta, majd így szólt Zsárhoz:

—Níniát vigyétek tömlöcbe, s tégy róla hogy holnap reggel elhajózzék ahogyan elrendeltem! Hárman állandóan üljenek addig is a cellájában, s tízen őrködjenek előtte! Jaj nektek ha megszökik! Akkor…

—Tudom, fejét véteti az őrség valamennyi tagjának! - gondolta Zsár, de Cielíta nem ezt mondta.

—…ti mentek helyette száműzetésbe a négerek földjére!

—Apám! Legalább énnekem meg tudsz bocsátani?! - kiáltotta kétségbeesetten Zsurulla. S ekkor apja mellélépett, s keblére ölelte.

—Nem csak Nínia leánya vagy, hanem az enyém is! Hajlandó vagyok mindent nem is megbocsátani, de elfelejteni, ha ezentúl béke lesz a családban! - majd Cielítára nézett.

—Hanem abban biztos vagyok én is, Cielíta, hogy nem vagy te éppen minden furfang híján, s annyiból igaza volt Níniának, hogy jóelőre elterveztél te mindent! De belátom, igazad volt, s valóban helyes hogy nem ússza meg büntetés nélkül édesanyád, Efiva meggyilkolását! De ezzel azt is bebizonyítottad hogy énnálam sokkal alkalmasabb vagy az uralkodásra, hisz húszéves ügyet is lám hogy kibogoztál, én meg még nem is gyanakodtam! Azon a napon hogy Szisillát feleségül veszem, átadom neked a koronát! Azt természetesen elvárom hogy a Zene Templomát mielőbb befejezzed nekem! És ragaszkodom ahhoz is hogy Dozsor… - elhallgatott és Juxurra nézett.

—Hát nem bánom, legyen párviadal! - legyintett hirtelen. —Nem akarom elrontani senki örömét! De akkor már Zsurulla házassága se holnap legyen, hanem az én esküvőmmel egyidőben!

—Megengeded apám hogy egyik kedves hívem, Zsína is akkor menjen férjhez, a királyi esküvőn? - kérdezte Cielíta.

—Bánom is én, Cielíta, mától te vagy a királynő, azt csinálsz amit akarsz, csak az ünnepélyes koronaátadás vár addig míg Szisilla a feleségem nem lesz! Különben is, eddig tán nem mindent úgy tettél ahogyan akartad?! Tudod mit, én el is fáradtam, megyek és lefekszem! Szisilla, gyere velem! - és kibaktatott az ebédlőből.

—Nagyon megrázta ami történt! - hallotta Cielíta Kirtit.

—Igen, de végülis a javára válik! - válaszolta Cielíta, azzal ő is otthagyta az ebédlőt, ahol már úgyis mindent elintézett. Igaz ugyan hogy egy falatot sem evett. —Visszamegyek a szobámba, Kirti, úgy vélem nekem is egy kis nyugalomra van szükségem, hogy végre beszélgessünk egy jót!

S így is tett. Kivételesen nem a pokrócokra feküdt le, hanem a heverőre, s megkérdezte:

—Mi van veled már hetek óta, Kirti?

—Semmi.

—El akarsz hagyni hamarosan, ugye?

—Igen.

—Sajnálom! Jó barátnőm vagy!

—Én viszont nem sajnálom. De félre ne érts: nem ellened van kifogásom!

—Hát akkor?

—Nem is volt ez olyan jó szórakozás mint hittem! Eleinte annak tűnt, de aztán valahogyan elkomorult!

—Mi bajod van? Magad mondtad hogy nem éltél példás életet mielőtt varázsló lettél!

—Igen, de úgy tűnik megváltoztam! Valahogyan elegem lett a hatalmi intrikákból!

—Azt hiszem főleg a Zsurullával történtek ráztak meg, ugye?

—Igen.

—Jobb lett volna ha megöletem?

—Nem. Ezért mondtam hogy semmi bajom veled, Cielíta. Tényleg nagyon-nagyon szelíd voltál, de igazán! Ezt készséggel elismerem. De most legutóbb is mit mondtál? Azt hogy ami történt, apád javára válik! Lehet hogy ez így igaz, de kissé, hm… undorítónak tartom hogy mindig más, akár egy királynő is döntse el hogy egy másik embernek mi jó és mi nem! Nem szeretem mások becsapását, undorító hogy bábukként mozgatsz embereket, játszol az érzelmeikkel, pózolsz, hagyod megvesztegetni magadat, és… és minden efféléből elegem van! Elegem van az alakoskodásból, képmutatásból, mások becsapásából, már alig várom hogy visszatérjek Mesteremhez, s folytathassam tanulmányaimat! Csak még azt várom meg hogy teljesen hivatalosan is megkoronázzanak!

—Értsd meg Kirti, hatalmat csak vagy így lehet megszerezni, vagy nyers erőszakkal!

—Tudom, sőt azt is hogy nemcsak megszerezni, de fenntartani is csak így lehet! És ez az ami undorít, amit nem akarok! Értem már hogy miért küldött ide engem Badzsahárata! Lehet hogy nem is az volt a legfontosabb a számára hogy itt erős központi hatalmat találjanak a majdani kaul expedíciósok, hanem az, hogy én, aki valaha erővel törtem a királynői hatalomra, leckét kapjak belőle milyen is az, s megnyugodjak hogy semmit nem veszítek azzal hogy nem lehetek királynő! Hát megtanultam a leckét, igaza lett! Engem még az is zavar hogy holnap Juxur lemészárolja majd Dozsort, aki megérdemli ugyan, nem kár érte, de mégiscsak a te biztatásodra cselekedett így, ha alaposan túl is teljesítette elképzeléseidet, és bántatlanságot is ígértél neki!

—Én nem is ítélem el, sőt apám sem, párbajozni pedig amúgy is gyakran szoktak a vitézek!

—Igen, épp erről beszélek, látod! Szigorúan véve igazad van, nem szegted meg az ígéreteidet, de gyakorlatilag mégis arról van szó hogy Dozsor meghal, s te szótlanul nézed, sőt kedved szerint is van ez mert nem kell fizetned neki, pedig bántatlanságot ígértél neki!

—Sajnálod őt?

—Mondtam már hogy nem! Tényleg nem értesz! Itt elvekről van szó, Cielíta!

—Az én elvem az, hogy azt teszem ami jó az országnak!

—Lehet hogy igazad van, de én ilyen áron nem szeretnék egy országot igazgatni! Most kezdem megérteni, miért nem veszi át Badzsahárata és a többi mágus a hatalmat az emberiség fölött, pedig de sokszor biztattam erre magam is a Mestert, aki csak elnézően mosolygott ilyenkor! Hát persze hogy nem teszi, amikor ez azzal járna hogy olyasmikre kényszerülne mint te most Dozsorral, sőt főleg mint amit Zsurullával tettél! Vagy még kellemetlenebb, undorítóbb dolgokra is kényszerülne! Ó igen, megtanultam a leckét, értem már miért nem avatkozik bele ő meg a többi varázsló az emberek életébe! Kifejezetten szerencsésnek tartom magamat hogy nem kell királynőnek lennem, valóban!

—Igazán nem értelek még most sem Kirti, bár esküszöm hogy próbálom, teljes erőmből próbállak megérteni és megfeszített figyelemmel hallgatlak! De ugye tényleg nem haragszol rám?

—Nem, dehogy, kicsikém! Valaki kell hogy király vagy királynő legyen, s te legalább nem vagy véreskezű, még Níniának is megkegyelmeztél, tehát ha már vannak uralkodók, legalább te is legyél egy közülük! Én csak azt mondtam, hogy nekem elegem van ebből.

—Eljössz a koronázásomra?

—Azt szeretnéd ha nem benned volnék akkor már hanem testi valómban is ott lennék?

—Feltételezem hogy nem okoz nagy gondot neked az idejövetel, és hidd el, senkinek fel sem tűnnél, bemutatnálak mint egy jó barátnőmet, s még a húgaim sem mernék megkérdezni ki is vagy te, legfeljebb apám, de még inkább ő sem, mert ő megszokta hogy tele van új arcokkal a palota, tudja hogy akit nem ismer, az egyszerűen az én emberem és kész!

—Ha kívánod, akkor eljövök!

* * *

S így is történt. Kirti repülőszőnyegen érkezett meg Cielíta megkoronázására, de arra természetesen odafigyelt hogy ezt senki észre ne vegye. És ha a hatalom megszerzésének módszerei nem is tetszettek neki, legalább ez az ünnepség nagyon a kedvére való volt, leginkább azonban nem is a koronázás tetszett neki, hanem az azt követő hármas lakodalom: Szisilla és Pindamian, Zsína és Zsár, valamint Zsurulla és Juxur házassága, a hármas esküvő. Legesleginkább pedig annak örült, hogy Zsurulla arcán már alig látszottak csak az ütésnyomok, s kifejezetten szerelmes pillantásokkal méregette újdonsült férjét, Juxurt, mert Juxur csöppet sem úgy bánt vele az elmúlt hét alatt mint Dozsor, és Zsurulla, aki alaposan megkóstolta mi a rossz házasság, a legkisebb kedvességet is tudta már értékelni, és így valósággal belészerelmesedett az egykori katonába. Egykoriba, mert Pindamian király neki is megadott minden címet, amivel Mudar is rendelkezett… S bár Zsurulla nem volt kegyetlen természetű, de még annak is örülhetett hogy eddigre már teljesen lecsupaszították a madarak Dozsor koponyáját, mert bátor vőlegénye, Juxur természetesen betartotta a szavát, s lándzsahegyre tűzte Dozsor fejét…

S így aztán mindenki boldog volt. Vége volt a cselszövéseknek, más dolguk sem volt a lakoma résztvevőinek mint az öröm. Kirti egyenesen Cielíta mellett ülte végig az ünnepségeket és a lakomát, s bár senki nem értette ki ez az ismeretlen nő és mivel érdemelte ki e nagy megtiszteltetést, kérdezni nem merészelték.

—S valóban eljönnek a kaulok? - kérdezte Cielíta Kirtitől.

—Igen. Természetesen. A Mesterem nem hazudik. Fel kell készülnöd rá! Sok érdekes árut és tudást hoznak majd, de a te országod is szolgál majd nekik meglepetésekkel! A papírt például még nem ismerik!

—És mikor jönnek el?

—Hamarosan.

—De pontosan mikor?

Ám e kérdésre még a varázsló Kirti sem tudta a választ. Ha azonban a Tisztelt Olvasót ez érdekli, úgy ő megtudhatja, mikor és hogyan jöttek el a kaul expedíciósok Laenorba, sőt még azt is megtudhatja, mi lett a száműzött Nínia királyné sorsa, s ehhez mást sem kell tennie csak elolvasni azt a könyvet, melynek címe:

A barbár nő

Vége

Elkezdve: 1998.08.02.; 11 óra 17 perc

Befejezve: 1998.09.01.; 13 óra 00 perc

A Poliverzum-sorozat eddig elkészült művei

a történetek hozzávetőleges időrendjében

Cím

terjedelemterjedelem

A tökéletes megoldás

novella

Tenyészemberek

kisregény

Y

regény

Badzsahárata

regény

Nyomorékok

novella

A kétlyukú férfi

kisregény

Az égigérő fa

kisregény

Kajjám, a Tévedés

regény

Sötét igazság

novella

Egykor egy kor…

novella

Kajjám szerelme

regény

Az akasztányok első inváziója

regény

A renegát

kisregény

A Villámok Ura

kisregény

Kajjám

regény

Kajjám és a diadém

kisregény

Kajjám és a Szörnyetegek Ura

regény

Az Elveszett Hercegnő

kisregény

Szitti, a varázs-ló

regény

Cukros bácsi

novella

Kajjám és a jövendőmondó

regény

Kajjám és a Rejtett Város

regény

Kajjám kiszabadítása

regény

Kicsikém, a kicsi kém

regény

A papnő leánya

regény

Kajjám fogságban

regény

A Hatalom Könyve

novella

Fekete Gyöngyszem

regény

A törpe boszorkány

regény

A barbár nő

regény

A Nagy Elvándorlás

regény

Kajjám lánya

regény

A hernyó útja

regény

A Nagy Terjeszkedés

regény

A kiralynő emléke

regény

A testőrló

kisregény

A fallokraták szigete

regény

A kalózkirálynő

regény

Diadaljelvény

novella

Kajjám fogadása

regény

A Fény Leánya

kisregény

Tigrisnász

regény

Nyau története

regény

Add vissza a halálomat!

Regény

Az Úszó Sziget

regény

A szexbomba

kisregény

Kajjám mint nő

regény

Maua

regény

Zardán, a zsarnok

regény

Árulók

novella

A borostyán szelleme

regény

Nyami mami

novella

Kolosszus

regény

A szex-rabszolgák

novella

Kajjám írása

novella

A Kajjám-terv

kisregény

Kajjám könyve

kisregény

Az igazi arany

novella

Aranyatya birodalma

regény

Az Értelem Lovagjai

regény

Lélektani regény

novella

Az utolsó napok

novella

A szem

kisregény

A szeretetpajzs

novella

Egéristen

novella

Lidércgyermekek

regény

A Sors Könyve

novella

Bio

kisregény

A szeméthercegnő

novella

Szűzapa Gyermekei

regény

A csiszík bosszúja

kisregény

Barbárok

novella

A hősök visszatérnek

novella

Kajjám unokái

regény

Kajjám kísérlete

novella

A pénz vonzása

regény

Kajjám szelleme

regény

Kajjám, a sztár

regény

A Nagy Elvágyódás

regény

A földrengések szigete

regény

Szellemes ajándék

regény

Kajjám és az istenek

regény

Lélekjelenlét

kisregény

Az örökség

novella

Pénz beszél

regény

Fehérnép

regény

Fff

regény

Agy

regény

Alternatíva

novella

A megfelelő hely

novellasorozat

A menekülő vőlegény

novella

Dagik

kisregény

Őrördögök

kisregény

Rockzene

novella

Matt

novella

Tavasz

novella

A zene hatalma

regény

Specialisták

regény

A Fényhozó

regény

A szivárványtündér

regény

Ofra Haza és Kajjám

regény

A szeretett nő

novella

Az igazi vágy

Novella

A ködlakók

regény

A Vas Gyermekei

regény

A Hét Nap Bolygója

regény

A hordozható lyuk

regény

Kajjám és a történelem

novella

A varázshintó

regény

A művek itt közölt, történet szerinti hozzávetőleges időrendje nem okvetlenül azonos a megjelenés sorrendjével!

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai

1)

Mindez, tehát hogy miként tört Zorjána ellen az akkor még nem varázsló Kirti, a Kajjám és a jövendőmondó című regényben van leírva.  ↵

2)

Arról hogy mit követett el Ivi, a Tisztelt Olvasó a Kicsikém, a kicsi kém című regényben olvashat. Arról pedig, hogyan alakult Ivi sorsa a számüzetés után, értesülhet Olvasónk az Add vissza a halálomat! című regényből.  ↵

3)

Kirti természetesen a Zorjána királynő ellen elkövetett vétségekre célzott.  ↵

4)

Itt helyesebb lenne a titkosszolgálat-elnevezés, de hát azt Cielíta nem ismerte.  ↵

Table of Contents

A törpe boszorkány

1. fejezet

A tanítvány

2. fejezet

A láthatatlan barátnő

3. fejezet

A Hatalom Útja

4. fejezet

A béna lány

5. fejezet

A csábítás ezer módja

7. fejezet

Az összeesküvés

8. fejezet

A leleplezés

A Poliverzum-sorozat eddig elkészült művei