A MAGYAR HUMOR

Tréfák, humoreszkek, vidám jelenetek

Írták:
BRÓDY MIKSA, HARSÁNYI ZSOLT, KARINTHY FRIGYES,
LAKATOS LÁSZLÓ, LIPTAI IMRE, MOLNÁR JENŐ, SIPULUSZ,
SZINI GYULA, SZOMAHÁZY ISTVÁN, TÁBORI KORNÉL

RÉVAI KIADÁS

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-075-4 (online)
MEK-14480

TARTALOM

IRÓI INTIMITÁSOK
Időgép.
Papir-hiány.
Pesti nyelven.
Bródy Sándor mint fölolvasó.
Bródy és a „hólyag”.
Gorombaságok.
A siker után.
Az óvatos izraelita.
A peches iró.
A virzsinia.
Az uj cim.
Zeneirodalmunk szerencséje.
Az apja fia.
A kommüniké.
Asszonyi logika.
A magyar riporterek atyamestere.
Mindig sans gène...
A találó cím.
Az okos gyerekek.
A sovány és a kövér.
Az elismerés.
A nagy urak.
Jó tanács.
Egy koncert körül.
Aki mégis „jó költő”.
A hypochonder.
Egy bukás titka.
Memento.
Egy finom ebéd.
Az orvosi tilalom.
A rikkancs-költő.
A szinházi virágnyelv.
A társszerzők.
Az uj óra.
A librettó.
A melódia.
Az ötvenkoronás.
A másoló.
A kivágóművész.
Kabátkaland.
A legrosszabb.
A jó háziasszony.
A mentő ötlet.
A kávé.
A helyi intelligencia.
Guthiádák.
Az óvatos nyaraló.
Ha csak ez kell...
Az önérzetes rovatvezető.
Csalás...
A rosz novella.
Ünnepi kérdés.
A legjobb hely.
A külmunkatárs.
A finn toaszt.
A szolid iró.
Ki melyiket...
KIS TRÉFÁK
Egy letünt korszak humora.
A kaméleon.
A jó fogás.
Az idézet-mánia.
Benedek furfangja.
Ha a tanár telefonál.
Főispán.
A Petőfi-utcában.
A gyöngéd értesités.
A háttér.
Ami többet ér...
Ebben a drágaságban...
„Frocli.”
A jó ügynök.
A vérbőség.
A lép.
A fogorvosnál.
Az enfant terrible.
Hátul...
A falusi ártatlanság.
A boszu.
A jó háziasszony.
A kocasoffőr.
Hires emberek.
A bankfiókok.
Mire jó a feleség?
A kiváncsi szerző.
Előrelátás...
A praktikus tanár.
Falusi karriér.
Külvárosi idill.
Kávéházi játék.
A rivális.
A fránya fiskális.
Ha a paraszt válik...
Mire jó az alkohol?
A furfangos polgár.
A lábtörés.
Ügyvédi fogás.
A jó üzlet.
Egy csodabogár.
A ravasz fiskális.
Népszámlálás.
A vaskorona.
Mozi és szinház.
„A közigazgatás egyszerüsitése.”
A borravaló.
A főhadnagy és a pucer.
A bakfis meg a jogász.
A hivatalnok-halál.
Az ichneumon.
A konyhapénz.
Az uj pályázó.
A ravasz fiskális.
A kis féltékeny.
A groom és a koldus.
Az alkoholista.
A vetélytársak.
A ravasz sváb.
A szabadulás.
A konkurrensek.
Tanulmány-ut.
A gyerek-doktor.
Árverés.
A jó doktor.
A tanyai pógár.
Az előrelátó elnök.
Vám nélkül.
Hátha...
Feld papa szakvéleménye.
A jó kivánság.
A politikai meggyőződés.
Rövid birálat.
Wodianer-anekdoták.
Az utolsó kérdés.
Kinkérdések.
A jó ötlet.
Ami a grófot érdekli.
A régi barátnők.
Hadiék csevegnek.
A magyarázó-tábla.
Az operai kórus.
A keringő.
Ripacséknál.
A jó vidéken.
Kollokviumon.
Kávéházi jelenet.
Finom jelentés.
Az asszony neve.
A régi fajta titkos szavazás.
VIG JÁTÉK
A kassza.
A büvös szék.
Kártya és divat.
Halló, te vagy az, édes?...
Házi béke.
A nagyon okos ember.
A nagybácsi.
DERÜS HISTÓRIÁK
A tanácsos ur titka.
Rejtelmes esetek.
Három óra Bátyuban.
A nyiámsz.
A Kálóczyak.
Öngyilkosságom.
A kelet áldozata.
A kúra.
A monte-carlói fogoly.
Mi történt a sarkon?
Bandazur király.

IRÓI INTIMITÁSOK
IRTÁK:

KARINTHY FRIGYES
SZINI GYULA
TÁBORI KORNÉL

Kiadja a VIDÁM KÖNYVTÁR kiadóhivatala
Budapest.

Időgép.
H. S. Wells kitünő találmánya, az időgép, megállt a ház előtt. Gyorsan belepattantam és meginditottam a motort visszafelé. A kerekek zugva lendültek neki: eszeveszett gyorsasággal forogni kezdett a légcsavar. Egy helyben álltunk, de én tudtam, hogy utazunk: az időjelző óra sebesen zörgött, órák és napok pár pillanat alatt futották körül a kört: egy perc mulva az évjelző-mutató 1916-ot, majd 1915-öt mutatott. Még egyet csavartam a kormánykereken... 1914... október... szeptember... augusztus... julius... 28... 26... 24... stop! Helyben vagyunk. Egy nyekkenés, a gép megáll.
Kiugrottam a gépből és körülnéztem. Ugyanazon a helyen állunk, ahol az imént - de milyen változás! A köruton ragyogva égnek az ivlámpák, szaladnak a félig üres villamosok. Egy kávéház ablakából flanellruhás ur bámult ki felém kiváncsian; előtte kávé, dupla habbal, két császárzsemlye az asztalon és egy pasztrána - ki emlékszik még a pasztránára?
Egy percre elkábultam a rámzuhogó emlékek hatása alatt - de aztán eszembe jutott, hogy nem merengeni jöttem az időnek ebbe az elmult tartományába. Nekem itt fontos és sürgős dolgom van és egy óra mulva utazom vissza, a gépet csak hatig kaptam kölcsön.
Munkára hát, gyorsan! Gyerünk csak; szedjük össze az eszünket, hol lehet most az az illető ur, akit én keresek? Otthon aligha, most félöt lehet - négy évvel ezelőtt én ilyenkor az Abbazia-kávéházban szoktam ülni, hátul az egyik páholyban.
Villamosra ültem és perc mulva leszálltam. Jól sejtettem: már az ablakon keresztül megismertem magamat. Ott ültem a rendes helyen; a hajam valamivel sürübb és az arcom tiz évvel fiatalabb. Valamit irtam éppen.
Lihegve futottam be és leültem, szemben magammal, az asztalhoz.
Én 1918-ból: Szervusz! Kérlek ne csodálkozzál sokat, kevés időm van. Sürgősen beszélnem kell veled.
Én 1914-ből felnéz, kissé meg van lepetve, nem nagyon): Ejnye... hol láttam én már magát?
Én 1918-ból: Sehol. Te nem ismersz engem, én jól ismerlek. De most nem erről van szó.
Én 1914-ből (vállat von): Nekem mindegy. De talán jöhetnél későbben, kérlek látod, most dolgozom...
Én 1918-ból: Mit dolgozol, szerencsétlen?
Én 1914-ből: Egy humoros krokit irok. Őrült vicces dolog, kérlekalássan. Hallgasd csak (Olvas.) „Az idén télen olyan kevés a szén, hogy egy országgyülési képviselőt láttam, aki maga hajtotta a szeneskocsit, hogy biztosan berakhassa a pincéjébe.” (Röhög.) Őrült jó, nem?
Én 1918-ból (csodálkozva): Ez egy vicc?
Én 1914-ből: De ez még semmi! Itt alább azt irom, hogy ezt már nem lehet kitartani, tizenkét koronát kérnek egy spulni cérnáért. (Röhög.) Jó?
Én 1918-ból: Ez egy humor?
Én 1914-ből: Hát akkor ezt hallgasd meg. A kroki végén szerepel egy zsidó, mint... hahaha... mihint... hö... hö... hö... mint orosz... jaj az oldalam... mint orosz miniszterelnök... (fuldoklik a röhögéstől).
Én 1918-ból (szánakozva): Na, fiam, mondhatom, én nagyon sokat fejlődtem négy év alatt. De nem ezt akartam mondani. Hagyd abba az irást.
Én 1914-ből: Ugyan!
Én 1918-ból: Hát nem tudsz a hadüzenetről?
Én 1914-ből (legyint): Tudom! Bevonultunk Szerbiába és kész. Három hét alatt minden rendben lesz.
Én 1918-ból: Azt hiszed? Nekem nem az a véleményem.
Én 1914-ből: Ugyan ne nevettesd ki magad. El tudsz képzelni a huszadik században olyan háborut, ami két hónapnál tovább tart? A technika mai vivmányai mellett? A negyven centiméteres ágyuk korában? (Fölényesen.) Egyébként gazdaságilag se birná ki Európa a háborut félévig.
Én 1918-ból (nyelek egyet): Nna jó. Hát akkor talán ne politizáljunk. Fontosabb dolgot akarok mondani neked. Vegyél zsirt.
Én 1914-ből (rámmered): Megbolondultál?
Én 1918-ból (lázban): Vegyél zsirt, tiz kilót, ha többet nem és tedd el! Vegyél bőrt! Vegyél cérnát! Vegyél szappant! Mit bánom én, vegyél mézgát! Vegyél firniszt!
Én 1914-ből (idegenül): Őrült vagy? Ugyan hagyj békén!
Én 1918-ból (siráshoz közel): Ó te szamár! Hát nem akarsz érteni? Vegyél teát! Vegyél citromot! Vegyél patkószöget!
Én 1914-ből (haragosan): Na most már igazán erigy innen és hagyj engem dolgozni! (Fogja a tollat.)
Én 1918-ból (kétségbeesve, kirántom a papirt a keze alól): Szerencsétlen, tönkre akarsz tenni? Legalább akkor ne irkáld tele ezt a papirt - hanem tedd el, gyüjtsd össze tisztán - többet fogsz, akarom mondani: fogok keresni rajta 1918-ban, mintha te most teleirnád!
Én 1914-ből (dühösen): Alászolgája! (Felugrik és el.)
Én 1918-ból (lemondóan): Jól van, nyavalyás! Soha se törődtél velem! Megyek vissza 1918-ba, szegény embernek.

Papir-hiány.
Abban a kellemes helyzetben vagyunk, hogy végre részletesen beszámolhatunk a nagy magyar papirhiány hiteles és kimeritő történetével: ha ez a riport ennek dacára egészen rövid lesz, kérjük szivesen ennek okát abban keresni, hogy a történet csakugyan kimeritett bennünket.
Átlapoztuk az ügyre vonatkozó valamennyi okmányt - nem kis munka volt, de hálás és eredményes, mert - de erre mindjárt rátérünk.
Annyit mindenekelőtt meg kell állapitani, hogy a kormány a legnagyobb jóindulattal és lelkiismeretes pontossággal intézte az ügyet.
Ezt az is bizonyitja, hogy már akkor, mikor a hiány még kicsi volt, tehát csirájában a bajnak, nem fogván fel könnyelmüen a kérdést, a kormány foglalkozni kezdett a dologgal és felszólitotta az illetékes köröket, terjesztenék elő a helyzetet.
Az illetékes körök részletes felterjesztést nyujtottak be a kormánynak, megjelölve a papirhiány méreteit és jelentőségét.
Ezt az okmányt haladéktalanul átküldték a Papiripar Ellenőrző Miniszteri Szakosztály Albizottságának, ahonnan, hivatalos pecséttel, a Rostfeldolgozó Központ Átlagositó Bélyeghatóság Illetményi Vezérképviselethez került, mely intézményt „sürgős” felirattal figyelmeztette a Közös-Felszak-albizottmányi-Mérlegosztály Háncsfelügyelősége, hogy azonnal csatolja az iratokat a Vércse-Cseppfolyós-Adóalanygyüjtő Tárvezetőséghez beküldött postába.
Itt történt aztán az a kis tévedés, ami némi hatással volt az ügyre s amit sikerült kinyomoznunk. A fenti hatóság iktatójában annak rendje és módja szerint legépelték az átiratot: kezünkben volt az az okmány és megállapitottuk, hogy a gépirókisasszony egy helyen „papir” helyett „tapir”-t irt és ez a kifejezés került aztán az okmány felzetére.
Előre kellett ezt bocsátanunk, mert csak igy érthető, hogy ebből az intézetből az okirat egyenesen a Természetrajzi Muzeum Balparti Igazgatóságához került, ahonnan haladéktalanul áttették az Állatkerti Igazgatóságot Ellenőrző Miniszteri Osztály előadójához.
Innen kezdve aztán igen gyorsan intéződött az akta. Már két hónap mulva hivatalból felkérték az Állatkertet, referáljon sürgősen ebben az ügyben, a miniszterelnökség egyenes felhivására, mert a kormány élénken érdeklődik az ügy iránt.
Az ezen okmány dátumától további két hónapra terjedő keltezésekkel jelölt aktákban semmi különösebbet nem találtunk: elintézést csak e hó elején irtak rá az aktacsomóra. Az ügyosztály referense tisztelettel visszazárja a csomagot a miniszterelnökségre, azzal a megjegyzéssel, hogy amint az a négyszázhatvankilencezerhatszáznyolcvanhetedik b) mellékletből kitünik - az Állatkert igazgatója véleményezése szerint van ugyan némi hiány tapirokban, mert a két év előtt született két kis tarka tapir megdöglött, de ez a hiány korántsem akkora, hogy nagyobb üzemi zavarokat idézne elő.
Ezzel a véleményezéssel került vissza az akta kiinduló helyére, ahol utánjárással rájöttek a hibára és ujabb felterjesztést intéztek a kormányhoz. Ebben az időben azonban, sajnos, a dolgot már nem lehetett orvosolni, mert közben a papirhiány olyan mértéket öltött, hogy az ügyre vonatkozó átirathoz már nem volt papir. A készletet, ami félévvel azelőtt megvolt még, teljesen felemésztette a tapirhiányra vonatkozó aktacsomag.

Pesti nyelven.
Hogy vagy, kedves tata, kedves kortársam Pesten, ezerkilencszáztizennyolcban, remélem, rosszul. Én köszönöm, százezer koronával még lehetne segiteni rajtam. Ha eleget liláztad már a mamuskákat itt a korzón, jere be egy fagyra a Hangliba, dumálni, mint ahogy okos gyerekekhez illik.
Hogy ez itt mi a kezemben? Ez fiam, Madách szerkesztő urtól „Az ember tragédiája” népszinmü, harminc felvonásban, nem tudom, hogy került hozzám, unalmamban bevettem az egészet és most azon vagyok, nem lehetne-e mozit csinálni belőle, persze rendes dolgot, link alapon. Nem emlékszel már rá, miről szól? Hát kérlek alássan, egy Ádám nevü pitiáner a főgyerek benne, akivel végig mindenféle pech történik. Ez először a Paradicsom lokálban van szerződve - csak röviden mondom el - jön az angyal, hogy mindent lehet, de a tudás fája, meg a bölcseség fája fiatalra van állitva. Ádám nem bánná, de a mamuska murgázni kezd, hogy ő pont arra pali. Luczifer, aki szintén bukik rá, hogy minél nagyobb zri legyen a dologból, bedumál nekik, hogy csak egyenek belőle.
Már most csak hagyják magukat falhoz állitani, a tatát, mamuskával együtt kiteszik a lokálból, mire kezdődik az egész világtörténelem.
Még pedig szóba kerül, hogy az egyiptomi fáraók idején a népnek piramisokat kell épiteni, amitől őrült murisok lesznek, de nem mernek hangosan murgálni, mert a zsarnokság minden lázadást fiatalra állit. Ellenben Pitiáner ur főzve van attól, hogy ezeket fel kellene szabaditani, választójogot kellene adni, hogy ne csak a tutista éljen jól. Meg is adja nekik, de pechje van, pár száz év mulva kiderül, hogy a nép nem egy okos gyerek, nem egy link fiu, mire Demosthenes tata elhatározza, hogy vizbe hagyja az egész politikát, elköltözik vidékre.
Nahát, oztán rájön, hogy ez se volt egy link ötlet, fiam, mivelhogy nem érzi jól magát a mamuskák közt, mint római tutista, most megint valami eszmére, valami hitre, valami élettartalomra volna palkó, valamire, amiért az ember akár az életét is fiatalra állitaná, csak legyen valami, amibe hinni tudjon. Erre a szerkesztő ur bedől Pál apostolnak, elmegy Palesztinába, a lövészárokba, ahol a vitézséggel szemben tanusitott ellenséges magatartásért plecsnit is kap, de itt is pechje van, az emberek nem buknak a dumára, Ádámtól le akarják kapcsolni a mamuskát, Évát.
Most megint attól lesz főzve, hogy nem érdemes az emberiségért se ölni, se meghalni, hogy minden közügy fiatal, hogy joggal éppen olyan pitiáner az ember, mint jog nélkül, hogy a tömeget mindig, minden korban huszonnyolczra vették, ha murgázott, elküldték turóér, ha bajba volt, vizbe hagyták.
Szóval, én már nem tudom, miket dumál még, elég az hozzá, hogy most mindenféle tudományokban kezd utazni, talán ott csinál valami haupttreffert. Közben nyugodtan folyik Doktor Háboru, mindenki front-dienstes, nem lehet a szenvedések elől meglógni, Grey lefujja a békét, ellenben kenyér meg zsir fiatal.
Hát egyszerre csak hallja, hogy valahol éppen a Marseillaise megy, táblás házzal, az emberek kezdenek megint murizni, doktor Lajos király nagy gőzbe van. Danton főszerkesztő ur fiatalra állitja az egész régi rendet, papuska és mamuska őrülten murizik, hogy neki joga van az élethez, a kenyérhez - szóval, doktor Egyenlőség. Az okos gyerekekből egyszerre csupa szacsmáler lesz, beverik az ablakokat, mindenki élni kezd, az élet az öröm és boldogság minden nagyszerü lehetősége, az egyéni szabadság örök eszméje kint van a vizből, doktor Szabadgondolatból link fiu lesz egyszerre és tiszapista a legnagyobb gólemben van.
Tovább még nem olvastam, de mint okos gyerek, már most tutira veszem, hogy Doktor Embernek most is pechje lesz, akár megcsinálja a forradalmat, akár nem - a forradalom épp ugy vizbe hagyja mint doktor Abszolutizmus, akárhogy főzve van tőle, mivelhogy ő egy peches pitiáner, akiből sose lesz tutista, bis hundert Jahr.
Ennek következtében tehát mi ketten, kedves tata, örüljünk neki, hogy mi ketten okos gyerekek és link fiuk vagyunk és hogy ha Madách főszerkesztő ur erről a korról is megirta volna a maga nemtudomhányadik felvonását, doktor Világháboruról és doktor Békéről és doktor Világátalakulásról és doktor Forradalomról - ebben a felvonásban te, kedves tata, kedves kortársam Pesten, ezerkilenczszáztizennyolcban, bizonyosan nem te képviselnéd Ádámot és nem én képviselném Luczifert és Évát se képviselné az a mamuska ott, a korzón, a harmadik széken, az uj hadiczipőkben - hanem egészen más valaki, aki nem okos gyerek és nem link fiu és nem link mamuska.

Bródy Sándor mint fölolvasó.
A kedves emlékü Salamon Ödön hangversenyt rendezett a Margitszigeten és fölkérte közreműködésre Bródy Sándort is, aki a szigeten nyaralt. Elkövetkezett a koncert ideje, a terem megtelt szépen előkelő közönséggel, amely türelmesen várt a programmbeli műélvezetekre.
Salamon Ödön szétnézett hivei táborában és megdöbbenve vette észre, hogy Bródy Sándor nincs sehol. Nosza fölszaladt érte a villába. Bródy egy kanapén heverészett ingujjban, belémerengve a szivarfüstjébe. Salamon kétségbeesve támadt rá:
- De Sándor! Az Istenért! Már kezdődik a koncert!
- Igen?
Bródy tovább szivarozott és látszott rajta, hogy nem törődik az egész koncert-ügygyel. Salamon a kezét tördelte.
- De Sándor! Öltözz hát!
- Minek öltözzem?
- Hát csak nem mégy igy a pódiumra?
Bródy Sándor nagyot nézett és megdöbbenve mondta:
- Tán csak nem igértem meg, hogy fölolvasok? No hiszen, akkor szépen vagyunk! Én bizony megfelejtkeztem róla!
Salamon Ödön a kezét tördelte kétségbeesésében.
- Olvass tán föl valamit a régi dolgaidból!
- Nincs itt egy makulányi sem. Nem vagyok én vigéc, hogy magammal hordjam a portékámat.
- Istenem, Istenem! Akkor mit csináljunk?
Végre Bródy megsajnálta és előállott a mentő gondolattal:
- Tudod mit? Olvasok majd a te dolgaidból valamit és rögtönzök hozzá kommentárt.
- Jó! Van nekem egy könyvem, abba szoktam beléirni az aforizmáimat. Mindjárt elhozom néked. Addig te öltözz át.
... Bródy hóna alá csapta az aforizmás könyvet és kilépett a pódiumra. Előbb rövid rögtönzésben vezette be a felolvasást, aztán kinyitotta a könyvet és elkezdte mindjárt az elsőnél:
- „Kellemetlen, ha egy fiatal özvegyasszony szobájába épp akkor nyitunk be, amikor”... hm!
Bródy megcsóválta a fejét és abbahagyta az olvasást.
- No, ezt nem lehet hangosan olvasni, de térjünk a másodikra: - „Nem mindig az a nő a legdrágább, aki”... hm!... Ezt sem lehet befejezni!
A publikum kacagni kezdett, Bródy pedig egy gyilkos pillantást vetett Salamon felé, aztán folytatta a harmadik aforizmát:
- „Némelyik fiatalember azt hiszi, hogy szerelmes, pedig csak”... Hm, ezt pláne nem lehet befejezni!
A derültség egyre nagyobb lett és Bródy egyre nagyobb zavarral olvasott tovább. De ó balsors! Valamennyi aforizma olyan volt, hogy csak az első felét olvashatta el, a második felét abba kellett hagynia. Végre elérkezett egy olyan aforizmához, aminek már az elejét sem lehetett felolvasni. Itt becsapta a könyvet és gyorsan elsietett a pódiumról. A publikum lelkesen tapsolt, Salamon Ödön pedig elragadtatva szorongatta a kezét:
- Gratulálok, Sándor! Óriási ötlet volt tőled, azokkal a félbemaradt aforizmákkal. Olyan pompásul hagytad abba őket, hogy mindnyájan megértettük. Kitünő volt!
Igy jutott sikerhez Bródy Sándor - enhibáján kivül.

Bródy és a „hólyag”.
Bródy Sándort fölkereste egy hosszuhaju, szikár fiatalember. Illendően bemutatkozott, azután előadta a látogatása célját: most megjelent novellás kötetét hozta el és kéri a mestert, mondjon róla birálatot. Ő még fiatal, ismeretlen ember és hasznos utmutatás lenne számára a nagy iró véleménye, bármilyen lesujtó legyen is. Az iró készséggel vállalkozott a feladatra.
Aztán két hét telt el. A fiatalember - a „hólyag” - ujból megjelent Bródy lakásán, nyilván a válaszért. Sándor bá’ egy pillanatra elkomorodott, mikor a látogató beállitott hozzá, de aztán szives mosolylyal mondta:
- Hát fiatal barátom, nagyon szép a könyve... vannak mondanivalói és értékes ötletei... sok jó dolog van benne, tagadhatatlan az érdekeltsége... legközelebb el is fogom olvasni...

Gorombaságok.
Ez a kis história nagyon is kegyetlen volna, ha nem két olyan ember volna a hőse, akiknél ki van zárva, hogy kegyetlenkednének egymással. Az egyik egy keménybeszédü, de vajszivü öreg ur volt: Gyulai Pál, a másik Rákosi Viktor, akinek örök kedélye bearanyozta a legnagyobb gorombaságot is. Akkor történt, amikor Gyulai Pál kitörte a kezét.
Felkötött karral sétál az öreg ur és egyszerre szembetalálkozik Rákosival. Mérgesen kiált rá:
- Még mer a szemem elé kerülni?
- Ugyan miért?
- Merje tagadni, hogy azért törtem ki a kezemet, mert maga kivánta nekem!
Rákosi megrőkönyödve szól:
- Dehogy kivántam! Hogy tehet fel ilyesmit rólam, méltóságos uram!
- Hiába beszél, - erősködik Gyulai, - ezt maga kivánta nekem!
- Nem és százszor nem!
- Hát tudja mit? Bizonyitsa be, hogy nem maga kivánta!
De erre már Rákosit is elhagyta a türelme.
- Még ezt is megteszem, - mondta - ha éppen kivánja! Hát... már csak azért sem lehet, hogy én kivántam, mert ha én egyáltalán valamit kivántam volna méltóságodnak, akkor méltóságod - nem a kezét törte volna ki!
- Brávó! - mondta Gyulai - szeretem az őszinte beszédet.
És megszorongatta Rákosi kezét.

A siker után.
Dr. Huszár Vilmossal esett meg, hogy a Tudományos Akadémiában föl akarta olvastatni egy nagy tanulmányát. Ezt a munkát az alapos akadémikusok átadták fölülbirálás céljából Becker Fülöp Ágostonnak, hogy megüti-e a mértéket. Becker áttanulmányozta a kéziratot, aztán beterjesztette véleményét, mely szerint ez a tanulmány semmiképp sem olvasható föl, tudományos szin nélkül való, felületes csevegés, de egyébként könnyedén, olvashatóan iródott.
Huszár Vilmos azért nem csüggedt el, leforditotta ő maga franciára a könyvét és kiadta Párisban. Ennek pedig az lett a következése, hogy a hirneves Brunetière olyan birálatot irt a könyvről a Revue des deux Mondes-ban, hogy - ugyszólván - arrivéssé tette a tanár nevét. A magasztalások végére pedig odarakta, hogy az elsorolt erényeken felül e mű könnyedén, olvashatóan iródott.
Ezek után néhány nappal találkozott Huszár Vilmos Beckerrel az utcán. A derék professzor szörnyen zavarba jött a láttára, előbb át próbált térni a tulsó oldalra, de aztán hirtelen mézédes mosolyra nyujtotta az arcát és áradozva mondta:
- Gratulálok! Szivből gratulálok! Micsoda succès!
- Ó, köszönöm!
- Engem különösen büszkévé tett az ön sikere.
Huszár Vilmos csodálkozva bámult rá, nyilván azt hitte, hogy tréfál. De Becker komolyan mondta:
- Ugy-e, én is épp azt mondtam az ön munkájáról, mint Brunetière: hogy könnyedén, olvashatóan van irva!

Az óvatos izraelita.
Gábor Andorral történt ez.
Egy fővárosi fiókpostahivatalba beállitott egy kaftános, öreg lengyel zsidó és az egyik rekesz ablaka elé állva, elmagyarázta a hivatalnoknak, hogy ő pénzt akar küldeni.
Amikor a postahivatalnok megmondta neki, hogy vennie kell egy postautalványt, ki kell töltenie, a kaftános ember nagy sóhajtva bevallotta:
- De én nem tudok ám irni!
Egyben rögtön megkérte a hivatalnokot, hogy töltse ki helyette a pénzesutalványt, amire persze az elfoglalt tisztviselő nem vállalkozhatott.
- Kérjen meg valakit - tanácsolta az ablak mögül a hivatalnok - majd megirják maga helyett.
A zsidó kezében az utalványnyal, szurós szemekkel és bizalmatlankodva körülnézett és hosszu habozás után kiválasztva magának egy fiatal embert, - aki véletlenül Gábor Andor volt, - igy szólitotta meg:
- Tud irni, kérem?
- Hát... azt mondják némely kritikusok.
A zsidó ezután alázatosan és udvariasan megkérte, hogy irja meg helyette az utalványt. Gábor Andor teljesitette kérését és ahogy diktálta, ráirta az utalványra az adatokat.
- Hatvan korona... Chaim Blumenfeld... Kereskedő... Strijben...
Amikor elkészült vele, a kaftános lengyel ujból nagyon alázatosan és hálálkodva megköszönte a szivességet. Azután kezébe vette a megirt utalványt, de egyáltalán nem sietett vele a pénzesutalványokat felvevő postahivatalnokhoz. Nézegette jobbról, nézegette balról az utalványt, nagyokat pislogott, csóválgatta a fejét és magában dörmögött.
Azután - jó öt perc mulva - megindult, hogy feladja az utalványt. De utközben meggondolta a dolgot. Megállott és megint körülszimatolván, kiválasztott magának a várakozók közül egy cilinderes, elegánsan öltözött idősebb urat és elébe tartván az utalványt, megkérdezte tőle:
- Kérem szépen, nagyságos ur, tessék szives lenni elolvasni: kinek szól ez az utalvány?

A peches iró.
Egy librettó-iróról szól ez a történet, aki közismert arról, hogy az operett-szövegeket nagyobbára idegen eszme után irja.
Nincs nagy szerencséje a darabjaival, egyik a másik után gyorsan letünik a repertoárról.
- Nagy peched van, barátom! - szólt egyszer hozzá Molnár Ferenc egy sikertelen premier után.
- Bizony pechem van! - sóhajtotta a szerző, aki mindjárt talált mentséget a maga számára. - Ne adj Isten, hogy egy jó muzsikust tudjak találni!
- Dehogy, barátom, tévedsz! - korrigálta a barátja. - Ne adj Isten, hogy egy jó szövegirót tudj találni!

A virzsinia.
Kozma Andort ünnepelték egy előkelő szálló éttermében barátai és tisztelői, abból az alkalomból, hogy egy uj verskötete jelent meg.
A poétát egymásután köszöntötték kötött és kötetlen beszédben, végül pedig fölállott Mikszáth Kálmán s szeliden és szerényen a következőket mondotta:
- Én kedves Bandi barátom, nem hoztam neked ünnepi verset és nem magasztallak prózában sem. Ellenben elhoztam neked azt, amit te legjobban szeretsz...
Ezzel benyult a belső zsebébe, kihuzott onnan egy hosszu csomagot és kivett belőle egy nagyon szép - virzsinia-szivart.
- Ime, kedves barátom - folytatta a tósztot - ezt hoztam én neked ajándékba. Egy vergóniát. Ma kaptam a póstán egy tisztelőmtől ezt a gyönyörű példányt. Azon frissen elhoztam neked, de megvallom őszintén, hogy abban a reményben adom át neked, hogy - még visszakerül hozzám... Elvégre nemsokára engem is fogtok ünnepelni...
Az egész társaság mosolygott, Kozma Andor pedig, amikor átvette a virzsiniát, tréfásan megfenyegette vele Mikszáthot:
- Hej, ravasz luteránus vagy te Kálmán, - mondotta nevetve - alig hogy ideadod, máris szeretnéd visszaszivni az ajándékodat!

Az uj cim.
Tolnai Simon füzetes vállalatban adott ki egy képes világtörténelmet, népszerü modorban megirt nagy müvet, főképp az ifjuság és a nép számára. A vállalat több fiatal történettudóst és irót foglalkoztatott, mindegyikre rábizván egy-egy korszak megirását.
Egy kiváló fiatal tudós a régi Róma történetének megirását vállalta el és elkészülvén munkájával, a kéziratot megmutatta dr. Mikes Lajosnak. Mikes lapozgatott a kéziratban és először is a fejezetek cimeit böngészte végig. Egyszerre csak megakadt a szeme az egyik fejezeten, mely a régi Róma ledérerkölcsü nőiről és azok életmódjáról szólott. A fejezetnek A régi Róma hetérái volt a cime.
- Barátom - mondotta - ez a cim nem maradhat meg! Elvégre ez a mű az ifjuság számára is készül. Meg kell ezt a fejezetcimet változtatnod!
- Igazad van! - mondotta a fiatal tudós. - Hogy el ne felejtsem: mindjárt meg is változtatom.
Vette a kéziratot, kitörölte a kérdéses fejezet cimét és helyébe irta:
Családi élet a régi Rómában.

Zeneirodalmunk szerencséje.
Gróf Zichy Géza szerencsétlen nemzeti operája, a „II. Rákóczi Ferencz” premierjén beszélgetett két zenekritikus:
- Kétségtelen - mondja az egyik - hogy gróf Zichy beleszeretett a Rákóczi-témába. Ez a második Rákóczi-operája és tudvalevően esedékes még egy...
- Pech, nagy pech, - mondja a másik - de hát van ebben a dologban mégis valami vigasztaló!
- Vigasztaló? Micsoda?
- Az, hogy zeneirodalmunk szerencséjére a Rákóczi-család szereplése hazánk történetében csak olyan rövidéletü volt. Jól néznénk mi ki evvel a gróf Zichyvel, ha a Rákócziak olyan szaporák lettek volna, mint például Franciaországban a Lajosok és a mi históriánkban is volna egy - XVI. Rákóczi Ferenc!

Az apja fia.
A harcos magyar irodalom egyik legtehetségesebb és legtemperamentusabb zászlóvivője: Hatvany Lajos irodalmi felolvasást tartott a Lipótvárosi Kaszinóban, nagyobbára kereskedőkből, bankemberekből és börziánerekből álló érdeklődő közönség előtt.
Hatvany Lajos, aki néhai báró Hatvany-Deutsch Sándor főrendiházi tagnak, a hatalmas konczepcióju nagyiparosnak a fia, ezuttal is feltünést keltő élességgel kritizálta a „hivatalos” magyar irodalmat, az Akadémiát és a legismertebb magyar esztétikusokról és kritikusokról ugyancsak leszedte a keresztvizet.
A lipótvárosiak eleinte álmélkodva, később aztán nagy tetszés közepette hallgatták a szókimondó irót és amikor elkezdte névszerint is aposztrofálni a hivatalos irodalmi nagyságokat, egy kopasz öreg ur elragadtatással szólt oda jó hangosan a szomszédjához:
- Nagyszerü fiu! Akárcsak az édesapja!
- Hogy-hogy? - kérdezte csodálkozva a szomszéd.
- Ő is, mint az édesapja, mindig kontreminben dolgozik!...

A kommüniké.
Egy huszadrangu pesti szinházi vállalkozás vezetősége, mely télen is, nyáron is egy-egy ugynevezett műintézetben folytatja az üzemet, mint a nagy szinházak igazgatóságai, kommünikéket szokott küldeni a napilapok szerkesztőségeibe.
Ezek a kommünikék tudvalévően nagyobbára reklámcélokat szolgálnak, de sokszor a közönséget érdeklő hiradások is vannak bennük és ha komoly szinházról szólnak, a szerkesztőségek fel is használják a közleményeket. A szóban forgó és a művészetet egyáltalában nem szolgáló vállalat kommünikéit a nagyobb lapok természetesen nem közlik. De a vállalat - konok következetességgel - majdnem mindennap szétküld a szerkesztőségeknek egy-egy reklám-közleményt. Évek óta, télen-nyáron, mindig ugyanazzal az öreg szolgával, akit már ugy ismernek a redakciókban, mint a rossz pénzt.
Az egyik pesti lap szerkesztőségében Erényi Nándor, akinek iróasztalára évek óta leteszi háromszor-négyszer hetenként az öreg szolga a kommünikét, anélkül, hogy beletekintene a litografált irásba, szó nélkül és az öreg szolga szemeláttára bedobja azt a papirkosárba. Évek óta, télen-nyáron, mindig ugyanazzal a mozdulattal.
Az öreg szolga évekig nem szólt ezért semmit. Bizonyosan a gazdájának sem mondotta el soha, hogy mi történik abban a szerkesztőségben a kommünikékkel, mert hiszen ha elmondta volna, abba a redakcióba nem küldték volna többet.
Ellenben három év után elunhatta a minden másodnap ismétlődő jelenetet, mert egy hónap óta - azt lehet mondani - taktikát változtatott. Bekopogtat, illedelmesen köszön, odamegy a munkatárs iróasztala mellé, kiveszi a belső zsebéből a kommünikét tartalmazó levélboritékot és - önmaga dobja be a papirkosárba.

Asszonyi logika.
Szomaházy István lakásán, amikor hazatért a nyaralásból, felesége, - amint gondos háziasszonyhoz illik - nagytakaritást rendezett és a többi közt alaposan felhánytorgatta az ura könyvszekrényét. A könyveket kéziratok közé keverte, a kéziratok mellé kefelevonatokat tett, novella, ujságcikk, humor és komolyabb dolgok, mind összekeverődtek. Szomaházy másnap rémülten veszi észre az asszonyi rendcsinálást és szelid szemrehányást tesz a feleségének.
- Látja, látja - mondja - mindent összevissza dobált a szekrényben.
- Az lehet - felelt az asszony - de nem baj, hisz minden a szekrényben van.
Szomaházy egy szót sem felelt, megvárta, mig a felesége elmegy hazulról. Akkor kinyitotta a felesége fehérnemüs szekrényét és abban mindent össze-vissza dobott, akárcsak a felesége az ő könyvesszekrényében. Szomaházyné másnap rémülten veszi észre a pusztitást. Éles asszonyi logikával nyomban eltalálta, hogy ez az ura boszumüve. Azért is fölkereste a férjét és nem éppen olyan szeliden mint az tette, panaszkodni kezdett:
- Mit csinált? Micsoda rendetlenség ez! A drága csipkéimet össze-vissza dobta. A selymet összegyürte. Bársonykalapomat tönkre tette.
Szomaházy mosolyogva válaszolt: - Azért ne haragudjék édesem. Hisz minden a szekrényben van.

A magyar riporterek atyamestere.
Dr. Kun Andor kollegánk jegyezte föl a néhai Barna Dóriról számunkra ezeket a kedves adatokat:
Mindig igérte, de sohasem váltotta be. Pedig érdekes, kedves és tanulságos lett volna, hogyha a legötletesebb és legfürgébb magyar riporter megirta volna a magyar hirlapirás történetét. Azt, hogy miként lett a legmodernebb, a legizgatóbb és - szerintem, minden mulandósága ellenére is - a legértékesebb s a legnehezebb müfaj: a riport nálunk nivós és irodalmi.
De meghalt, mielőtt megirhatta volna emlékiratait ez a vérbeli riporter, aki csak akkor vétette el a dolgát, amikor Magyarországon született és nem boldogabb vidéken, ahol Luigi Barzini vagy Archibald Forbes lett volna belőle.
Igy csak Barna Dóri lett és egy kocsiderék kedves, szines riporter-kaland emléke maradt utána csupán.
Ezek közül lestem el egy párat. Sok közöttük az ösmert. De mégis ugy érzem, hogy csokorba kötve ez a legméltóbb emlék frissen hantolt sirján.

Barna Dóri és a király.    
Hirlapirókörökben köztudomásu, hogy egy magyar ujságirót sem ismert arcról oly jól Károly király elődje, mint Barna Dórit. Évtizedek óta, ha Ferencz József hazánkba érkezett: Pestre, Gödöllőre, ünnepélyre vagy hadgyakorlatra, mindig Barna Dóri volt az első, akit meg kellett látnia.
A pályaudvaron, ahogy berobogott a vonat, a rendőri kordon előtt állandóan ott lángolt a nagy szál ember tüzpiros haja, kusza, bozontos vörös bajusza. És akármerre ment gyalogszerrel az uralkodó, közvetlen közelében mindig ott ólálkodott a lelkiismeretes riporter.
Annyira hozzászokott már a felség, hogy a főváros felé érkezve, előre megmondta mindig környezetének:
- Majd meglátják, hogy az a vörös ujságiró lesz az első, aki fogadni fog.
Egyszer azonban komolyan megharagudott rá. 1. Ferencz József a riporterre! A nyolcvanas években történt, mikor az orosz-török háboru folyt. Ugyanakkor a Felvidéken volt nagy hadgyakorlat. Albrecht főherceg volt a generalissimus. A gyakorlat alatt siffrirozott sürgönyt kapott Albrecht Bécsből, a szárnysegéde kibetüzte és egy iv papirra irta fel a szövegét:
- Gratuliere, Russen vernichtet.
Aláirás nem volt. Ahogy a csapat elvonult, Barna belopózkodott a főherceg volt lakosztályába. Kutatni kezdett és megtalálta e papirdarab széttépett foszlányait; összeállitotta és megirta lapjának a sürgöny szövegét. Pár nap alatt az egész világsajtót bejárta a szenzációs hir, hogy az udvar gratulált, tehát örül az oroszok veszteségeinek. Azt kombinálták, hogy e sürgönyt maga a király küldötte.
Érthető feltünést és kellemetlen meglepetést keltett ez persze Bécsben és a felség nagyon megharagudott Barnára. Mikor legközelebb Pestre jött és meglátta Dórit, - szavahihető tanuk állitása szerint - ingerülten kiáltott tel:
- Schrecklich. Der lange rote Jud ist schon wieder da!
Később azonban megfeledkezett erről és amikor Dóri már nem járt ki a király elé, feltünt a felségnek és legutóbb Wekerlétől kérdezte:
- Mi van az én kedves vörös zsidómmal, hogy már nem jön ki elém?
Igy került össze a magyar király egy magyar riporterrel - a riporter vörös haja révén.

Melyik a Held?    
Vagy husz évvel ezelőtt fegyenclázadás volt Illaván. Rengeteg ujságiró szaladt rögtön le és igy a kis falu egyetlen szállodája nem tudott elég helyet adni a leözönlő riportereknek. Ahogy Barna Dóri megérkezett, csak egy szobát talált, el akarta foglalni hát, de a szállodás nem engedte:
- Nem lehet, kérem, mert Held Fülöp hirlapiró ur már lefoglalta.
- Helyes, én vagyok Held Fülöp és igy a szoba az enyém.
Le is feküdt aludni és amikor Held egy későbbi vonattal leérkezett, nem kapta meg a szobáját. Nagy csetepaté támadt, felverték Barnát is.
- Ugyan kérem, - mondotta Barna németül - dobják ki ezt az embert. Én vagyok a Held. Különben nézzen meg bennünket, vendéglős ur. Ezt a kis, nápic embert és engem, melyik lehet kettőnk közül a Held (wer ist der Held)?
Azzal az ő erőteljes alakjára és a kis, törékeny Heldre mutatott. Az érv győzött, mert a vendéglős belátta, hogy a Held (a hős) csak az az erőteljes atléta lehet és a szegény, derék kis Heldet kidobták.

Az összepacnizott akta.    
Ismeretes Székács törvényszéki elnöknek is az esete. Székács hires szigoru ember volt, aki nem szerette a hirlapirókat. Egy szenzációs pörben a tárgyalás előtt nagynehezen megengedte Barnának, hogy lemásolhassa az ügy iratait. Le is másolta szépen Barna, de azt szerette volna, ha e szenzációs részletek csak az ő lapjának lettek volna meg. Gondolt hát egy nagyot és amikor lemásolta a szép miniszterpapirra a kaligrafikus irással irt aktát, belemártotta mélyen a téntába a tollat és egy hatalmas pacnit csöppentett az akta közepébe, igy pacnisan vitte vissza Székácsnak.
Székács, ahogy meglátta, éktelen dühre fakadt és amikor a többi ujságiró kérte az aktát, haragtól harsogó hangon kiabálta:
- Még ezek a disznók merik kérni, akik összemocskolnak mindent, amit a kezükbe adnak. Egynek sem szabad többet kiadni az aktát. Takarodjanak innen!
És a riport csak a Barna lapjában jelent meg.

A Tisza Kálmán batárjában.    
Az okkupáció idején meg akarta interjuvolni Barna Tisza Kálmánt. Napokig hajszolta a képviselőház folyosóján, a Lloyd klubban, de Tisza kereken megtagadta az intervjut. Amikor látta Barna, hogy nem sikerült ez a dolog, egy este beül a Tisza Kálmán közismert fiakkerjébe, a klub előtt.
Ahogy vége lett a hires tarokk-partinak, a generális lejött és minthogy már akkor sem látott jól, ahogy beült a batárba, nem vette észre, hogy Barna Dóri mellette ül.
Javában robogtak már az Esterházy-utca felé, amikor megszólalt Barna, Tisza megbotránkozott a szemtelenségen, de ez Dórit nem hozta zavarba.
- Ne haragudjon, kegyelmes uram. Most már ugysem kérek intervjut, csak azt akarom elmondani, hogy miket fogok az okkupációról irni.
És azzal a legborzasztóbb dolgokat találta ki. Tisza komolyan megijedt; hisz ha azokat megirja Barna, amiket mondott, a legkellemetlenebb következményei lettek volna.
Először kérlelni kezdte hát, amikor azonban ez nem sikerült, inkább elmondott mindent Barnának, csakhogy azt a hasriportot meg ne irja. Igy adhatta elsőnek hirül - a miniszterelnök szájából - Barna az okkupáció első és autentikus szenzációját.

Mindig sans gène...
Nagyon ismertek a Barna Dóri sürgönyhistóriái is. Például az, hogy miként foglalta le egy vidéki városban haszontalanságokkal a telefont, csakhogy a többi riporterre sor ne kerülhessen és igy ő az összes lapokat lemarasztalhassa. Ismeretes az a tréfája is, amit azzal a postatisztviselővel követett el, aki az ő rőfnyi hosszu sürgönyriportját este nem akarta fölvenni, amire csak annyit kért:
- Kérem, ha a hosszu sürgönyt nem veszi föl, vegye föl ezt a rövidet.
- Szivesen, ha nagyon rövid.
- Tehát: Baross Gábor, Budapest. Postahivatalnok bálba akar menni és a sürgönyök fölvételét megtagadja. Szigoru intézkedést kérek.
Persze ész nélkül fölvette erre a megrémült postás a hosszu sürgönyt.
Ezek azonban közismertek. Inkább hát befejezésül egy kis intimitás.
Barna Izidor hosszu évek mulva otthagyta a régi lapját.
- Bármikor visszajöhet hozzám, - ezzel bucsuzott el tőle a szerkesztője.
Három évig volt távol, amikor megunta az uj lapját és visszakivánkozott a régihez.
Szó nélkül fölment hát a régi szerkesztőségbe. Levetette a kabátját, leült a régi iróasztalához és anélkül, hogy valakihez szólott volna, irta az ő kedves, ötletes cikkét, mintha csak tegnap távozott volna el...
Egy időben a szerkesztőségi törzs-asztala a „Fiume” kávéházban volt. Itt találkozott minden éjjel, szerkesztés után, Tóth Bélával, néha Vajda Jánossal és az iróvilág sok kitünőségével. Ide állitott be egyszer egy ismeretlen ifju és nagy kötet kézirat-verset adott át neki. A szigoru „szerkesztő ur” átvette a kötetet, aztán másnapra randevut adott a „költőnek”. Másnap éjjel azzal fogadta az önérzetesen drukkoló poétát, hogy maga mellé ültette és hogy a diskurálás jobban menjen, egy butélia bort hozatott. (Ez azért volt nagy kitüntetés, mert Barna Dóri a legritkábban ivott bort.)
- Koccintsunk! - mondta az első pohárnál.
A tulboldog költő koccintott.
- Legyünk te! - mondta a másik pohárnál.
A tulboldog költő rajongva hajtotta meg magát.
- Ugy... és most térjünk át a versekre. Mert magázva az goromba, nehezen megy, hogy azt mondja az ember: maga marha, hanem igy, hogy: te marha, minek irsz olyan rossz verseket! ezért senki sem haragudhatik meg. Itt vannak vissza a versek. Isten áldjon!

A találó cím.
Achmed Rizáról, az uj-törökök egyik legjelentékenyebb vezetőjéről Konstantinápolyból egyszer az a hir érkezett, hogy ő lesz az uj kabinet külügyminisztere.
Szomaházy István, aki hétfői lapját szerkesztette, fogta ezt a táviratot és odaadta egyik munkatársának, Lévai Mihálynak.
- Kérem - szólt hozzá, - ez nagyon érdekes hir, irja meg feltünő és szenzációs címmel.
Öt perc mulva boldog és elégedett mosolylyal nyujtotta át a fiatal ember a szerkesztőnek a kéziratot ezzel a „szenzációs” címmel.
„Női miniszter Törökországban.”

Az okos gyerekek.
Ezt a történetet szereplőinek egyike mondotta el nekem.
Már jó pár évvel ezelőtt történt, amikor Brandes Györgyöt ünnepiesen fogadták Budapesten az írók és művészek. Dr. Heinrich Gusztáv akadémiai főtitkár bemutatta báró Hatvany Lajost Brandesnek, még pedig ezekkel a szavakkal:
- Der Herr, der seinen Vater gut gewählt hat.
Hatvany nem akart adós maradni és rámutatott Heinrichre, aki karrierje javát az apósának, Csengeri Antal államtitkárnak köszönhette.
- Und der Herr, - vágott vissza a báró - der seinen Schwiegervater gut gewählt hat.

A sovány és a kövér.
Ennek a históriának egyik főszereplője ugyancsak Hatvany Lajos, aki valami kiállitás alkalmával összekerült egy teremben a korpulens Alpár Ignáccal. Nem ismerték egymást személyesen, de azért a műépitész igy kedélyeskedett:
- Ha meggondolom, hogy valaha ilyen sovány agár voltam!...
Mire Hatvany:
- Ha meggondolom, hogy valaha ilyen kövér sertés leszek!...

Az elismerés.
Késő éjszaka ült egy magas szőke ur egy Andrássy-uti kávéházban és leveleket irt. Már vagy a tizediket irta, amikor odalépett hozzá Szép Ernő s rászólt:
- Mi az, pajtás?
- Hagyj békén, - mond a másik - leveleket irok...
Szép fölületes pillantást vet a száritási célból szétrakott levelekre és megdöbbenve látja, hogy ahány levél, annyiféle irás. Az egyik hajszálfinom női irás, a másik vaskos férfi-irás; volt köztük arisztokratikus szarkaláb-betü, egyszerü szobalány-kézirat és a többi.
- Mi ez? - ismétli Szép a kérdést ámulva.
- Hagyd - felel keserüen a levéliró - a lapomnál nagyon üldöznek. Nem ismerik el a tehetségemet. Ma nagynehezen kiadták a tárcámat és most elismerő leveleket irok a szerkesztőnek - a közönség köréből.

A nagy urak.
Lázár Leó, a kitünő ujságiró egyik kezdő kollégájával együtt gróf Andrássy Gyulához ment interjura. Ott bemutatkozott, amint illik:
- Én dr. Lázár Leó vagyok!
Azután a fiatal kollégáját mutatta be:
- Dr. Kovács, kollégám!
... Mikor vége volt az interjunak, a fiatalabb ujságiró megbotránkozva sugta a lépcsőházban Lázárnak:
- Hallod-e, az mégsem járja, hogy magadat és engem doktornak neveztél, holott egyikünk sem az!
- Eh, tanuld meg öcsém, hogy ha nagy urakkal van dolgod, mindig doktornak mutatkozzál be. Mert a nagy urak a nevedet semmiesetre sem tartják meg az eszükben és nagyon hálásak lesznek neked, ha „doktor ur”-nak szólithatnak.

Jó tanács.
Bana Lajos, a népszerü tárcairó kávéházi törzsasztalánál nagyot nyujtózott és elkeseredetten sóhajtott.
- Végem van! - mondta a világ legszomorubb hangján.
- Hogy érted ezt? - kérdik tőle minden meggyőződés nélkül.
- Ugy értem - felel - hogy az irónak akkor van vége, amikor már semmi sem jut eszébe. Az iró abból él, hogy eszébe jut olyasmi, ami másnak nem. Én meg ugy vagyok vele, hogy amikor igy a világra szakad a nyár, az agyvelőm egyszerüen felmondja a szolgálatot. Nem jut eszembe, csak olyasmi, ami már másnak is eszébe jutott. És ez a halála az irónak.
Ezt az igazságot mindenki elismeri. De nem tud ellene orvosságot senki. Az iró ujból megszólal.
- El kell utazni valahová.
Ránéz a doktorra:
- Hova menjek, doktor?
A doktor is unja az életét a kávéházi füstben. Hát unottan böki ki:
- Utazzék Franzensbadba... oda szokták küldeni az orvosok a pácienseiket terméketlenség ellen.

Egy koncert körül.
Marosvásárhelytt pár éve nagy koncertre készülődtek. A programmnak szenzációja Eötvös Károly előadása lett volna. Csakhogy közben a vajdának egy másik, nagyobbszabásu előadásba kellett beugrania a képviselőházban. A vajda tehát telegrafált Marosvásárhelyre, hogy nem utazhatik le. Nosza nagy lett a zavarodás a rendezőségben. Egyikük föltelefonált egy ujságiróhoz Bede Jóbhoz.
- Halló! Baj van!
- No mi? Kigyulladt a koncert-terem?
- De még annál is nagyobb! Nem jöhet a vajda!
- Az bizony baj! De ha egyszer megmondta, hogy nem megy le, akkor azt bizonyosra lehet venni. Az öreg az ilyesmit sokkal lelkiismeretesebben megtartja, mintha azt igéri, hogy lemegy.
- Már most arra akarlak kérni, hogy kerits hirtelenében valakit, aki eljöjjön felolvasni és ellensulyozza a vajdát.
- Jó! Megpróbálom!
Bede mindenekelőtt is kocsiba vetette magát és csak azután kezdett töprengeni, hogy kit kellene megcsipni. Ugyan ki tudná „ellensulyozni” a vajdát?
- Hopp! Megpróbálkozom Pekár Gyulával. Ő testben is tekintélyes. A marosvásárhelyiek meg lesznek elégedve a kövérségével.
Az ám! Csakhogy Pekár nem volt hajlandó a hosszu utazásra. Próbálkozott hát másokkal (szükségben lejjebb is adja az ember.) De mindhiába. Mindenkinek volt valami sürgős dolga, akinek pedig éppenséggel semmi dolga sem volt, - no azt röstelte volna a marosvásárhelyiek nyakára leküldeni.
Fáradtan, busan, letörve ballagott be a redakcióiba és nemsokára a telefonhoz hivták. A marosvásárhelyi rendező beszélt:
- No mi újság?
- A legrosszabb, barátom, a legrosszabb! Senkit sem találtam.
- Ejnye! Megmondtad, hogy honoráriumot fizetünk?
- Persze hogy megmondtam, de az sem csábitotta őket.
- Hm... Nézd csak... nem jöhetnél te le felolvasni?
Bede a homlokára csapott:
- Tyűh! Ez eszembe sem jutott.
Ugyis sokat szidják az ujságirót, hadd tanuskodjék ez a kis történet róla, hogy az ujságiró mégis önmagára gondol a legkevesebbet.

Aki mégis „jó költő”.
Egy lapszerkesztő évekkel ezelőtt fulmináns fölfedező tárcát akart irni Csizmadia Sándorról. Már éppen belé akart fogni az irásba, amikor eszébe jutott, hogy jó lesz előbb tudakozódni a Csizmadia vallási viszonyai iránt. Elvégre az óvatosság sohasem árt...
Burkoltan megirta hát Csizmadiának, hogy néhány életrajzi adatot szeretne kapni tőle. A többek között azt, hogy mi volt az édesapja foglalkozása. Mikor aztán elolvasta a Csizmadia válaszát, elszörnyüködve kiáltott fel:
- Hallatlan! Igy bizzék az ember emberben! Ő maga irja, hogy az apja sakter volt! Nem is rossz! A Petőfi apja mészáros volt, a Csizmadiáé pedig sakter!
A szerkesztő ur most már megállapodott magában, hogy a Csizmadia versei korántsem oly szépek, mint amilyeneknek első olvasásra hitte, és hogy egyáltalán az egész alak nem érdemes a megemlitésre. Aztán mikor találkozott azzal a munkatársával, aki a Csizmadia verskötetére fölhivta a figyelmét, csipős szemrehányással mondta neki:
- Édes barátom, azt is előbb megmondhattad volna, hogy a Csizmadia apja sakter volt!
- De kérlek, az lehetetlen! Hisz én jól ismerem! Mindig keresztény ember volt.
- Nem hiszed? Itt a levele, ő maga irja benne, hogy sakter volt az apja!
Az ujságiró ámulva olvasta el a levelet, de aztán fölkacagott.
- Te, szerkesztő uram, nem sakter az, hanem - bakter!
A szerkesztő ur most már ujra azon a nézeten volt, hogy mégis csak nagy poéta ez a Csizmadia Sándor.

A hypochonder.
Egy hypochonder iróról szól ez a történet, aki a világ összes betegségei boldogtalan birtokosának képzeli magát.
Állandóan orvosi könyveket olvas, hőmérővel jár és mindig méregeti a hőmérsékletét, a tárcája tele van receptekkel és ha náthát kap, azzal a tudattal fekszik az ágyba, hogy tüdővésze van.
A képzelt betegek e diszpéldánya egyszer halotthalvány arccal rohant be a házi orvosához, akit hetenként háromszor fölkeresett és remegő ajakkal konzultálta:
- Kedves jó doktor ur, képzelje csak, két nap óta ugy eszem, mint a farkas és ugy alszom, mint a bunda: vajjon mi bajom lehet?

Egy bukás titka.
A parlamentben épp feszült volt a hangulat képviselők és ujságirók között, Szakács Andor szerkesztő azután elmondta, hogy pár éve a francia parlamentben is akadt ujságiró-ellenes affér. Egy klerikális képviselő, aki még soha nem beszélt a Házban, viszont azonban soha ujságot sem olvasott, igy fakadt ki a folyosón:
- Az összes ujságirókat ki kell verni a képviselőházból!
Miért haragudott igy az ujságirókra, az titok marad, de annyi bizonyos, hogy ezek keményen összeröffentek s erősen tanakodtak, mit csináljanak, bojkott alá vegyék-e a képviselőt vagy akár sztrájkba menjenek az egész képviselőház ellen. A Figaro parlamenti tudósitója azonban magára vállalta a megbizatást.
- Bizzátok csak rám azt az urat! - mondta.
Attól fogva a boldogtalan klerikális honatya napról-napra ilyen közbeszólásokkal szerepelt a Figaro-ban:
- Éljen a szabad szerelem!
- Le a papokkal!
- Éljen a bigámia!
- Pusztuljon az egyház!
Néhány napig türte, azután kétségbeesetten elment a szerkesztőségbe, ahol azonban kurtán végeztek vele.
- Kérem - mondta a parlamenti tudósitó - én azokat a közbekiáltásokat hallottam...
A képviselő elbujdosott Párisból. Hazament a kerületébe. Alighogy megérkezett, rátámadtak választói:
- Micsoda közbekiáltásokat engedett meg magának? - kérdezték tőle.
Ez a dühtől reszketve tiltakozott:
- Nemcsak hogy nem az én közbeszólásaim azok! - mondta - hanem még életemben sem szóltam közbe!
A választók erre még nagyobb dühbe jöttek:
- Nemcsak nem mondott soha beszédet, hanem még csak közbe se szólt? Majd lesz gondunk önre!
A következő választáson ugy kibukott a kerületéből, mint a pinty. Aztán elment - ujságirónak...

Memento.
Ujságirók közt a nagy nemzetközi élclapokról folyt a vita. A francia érzelmüek a „Rire”, meg az „Assiette au Beurre” mellett törtek lándzsát, a németbarátok a „Simplicissimus”-t sőt részben „Fliegendé”-t dicsérték. Röpködtek a cimek és az érvek. Valakinek föltünik, hogy Szőllősi Zsigmond, a jeles belletrista, valahányszor, csak a „Fliegendé”-t emlitik, arcát simogatja.
- Miért teszi ezt? - kérdi tőle végre.
- Kérem, - felel Szőllősi - a „Fliegendé”-t mindig a borbélyomnál olvasom, és nem tehetek róla, ahányszor csak emlitik, mindig megsimogatom az arcom, hogy nem kell-e borotválkozni mennem...

Egy finom ebéd.
Karinthy Frigyest vidéken jártában meghivták ebédre egy uri házhoz. A hangulat meglehetős vidám volt, az ebéd azonban nagy meglepetésre mindössze két fogásból állott és egyik vendég reményeit sem elégitette ki.
Amikor felkeltek az asztaltól, a házigazda mosolyogva néz végig ifju vendégein és igy szól:
- Aztán legyen máskor is szerencsénk ebédre.
Az elmés iró savanyu pillantást vet a kis ebéd maradványaira, s igy szól:
- Kérem, akár mindjárt.

Az orvosi tilalom.
A Pesti Hirlap szerkesztőségébe bejár egy ur, aki erős dohányos, de nem gyanusitható meg azzal, hogy sok pénzt ad ki szivarra. Inkább kéri a szivart, mint veszi. A szivar-pumpnak azonban uj formáját találta fel, mert igy szokott szivart kérni:
- Kérlek, öregem... az orvosom megtiltotta a szivarozást, ezért el se hoztam a tárcámat... mégis rágyujtok: adj egy szivart!
És adnak neki.
De már nagyon elfajult ez a bácsi. Egy nap kétszer, háromszor is hangzott:
- Az orvosom megtiltotta a szivarozást...
Végre elfogyott Berkes Imre türelme. Ráorditott a bácsira:
- Olyan orvost már láttam, aki megtiltja a szivarozást. De micsoda szemtelen, komisz orvos az, aki megtiltja magának a - szivarvásárlást?

A rikkancs-költő.
A pesti éjszakának, különösen a terézvárosi és erzsébetvárosi éjszakának szenzációja volt egy zöldfedelü kis versesfüzet, amelyben egy rikkancs: Bakti Gyula foglalta össze és árusitotta összegyüjtött költeményeit.
A rikkancs-poéta költeményeinek cime: „Éjjel”, aminthogy a költő is főképp éjjel élt, költött, ujságot árult, bejárta az éjjeli kávéházakat és mint az éjszaka vándora, bizony néha egy-egy éjfélutáni afférban is részt vett, ilyenkor aztán a rendőrség „érdeklődött iránta”.
Diener Ákos rendőrtanácsosnak is átnyujtott egy tiszteletpéldányt a zöldfedelü versesfüzetből.
Mint vérbeli iró, dedikációt irt a füzet első oldalára. Ezt irta:
„Személyes szabadságom állandó veszélyeztetőjének, tiszteletem jeléül.”

A szinházi virágnyelv.
Egy fiatal iró operettet irt és benyujtotta azt a Király Szinházhoz. Vidéken készült el a munkájával és postán küldötte el Pestre.
Szerénységből vagy talán azért, hogy a vastag csomag kéziratért kevesebb portót fizessen, a küldeményre ráirta:
„Minta érték nélkül!”
A kéziratban mellékelt levélben arra kérte az igazgatót, hogy az operettet minden körülmények között - akár elfogadja előadásra, akár nem - küldje neki vissza, mert még néhány versszöveget kell beleirnia.
Beöthy igazgató elolvasta a darabot, jónak találta és menten elhatározta, hogy elő fogja adatni.
Elhatározásáról pedig a következőképpen értesitette a szerzőt. Becsomagolta a darabot, megcimezte és a cim mellé odairta:
„Értéke 4000 korona.”
Ebből aztán a szerző nemcsak azt tudta meg, hogy a darabját elfogadták, hanem azt is, hogy a komponistával együtt 4000 korona előleg vár rá a szinház pénztáránál.

A társszerzők.
Bródy Miksa egyszer Martos Ferenccel együtt irt bohózatot. Az előadás előtt elfogta a kávéházban valami rokona:
- Te, borzasztó nehéz dolog lehet az egy szindarabot irni, ugy-e? Pláne bohózatot, amin nevetni kell?
- Nem is olyan nehéz! - felelte kurtán Bródy, mert nem óhajtotta az igy megindult csevegést folytatni.
- Csak ne szerénykedj, - füzte tovább a szót a rokon - az egy borzasztó nehéz dolog lehet... Csak azt nem értem, hogy lehet kettőnek irni egy szindarabot...
- Ugyan kérlek, - küldte el az ostoba rokont Bródy - még azt se tudod, hogy szindarabot nem is lehet másképpen irni, csak két irónak? Hiszen tudod, hogy a szindarabban dialógusok vannak, ketten beszélnek... Hát amit az egyik mond, azt irja az egyik iró, amit pedig a másik mond, azt irja a másik iró! De van más módszer is: egyik irja a magánhangzókat, másik a mássalhangzókat...

Az uj óra.
Ady Endre, aki sokáig nem valami kitünő anyagi körülmények közt éldegélt, egyszer végre - aránylag - nagy pénzhez jutott. Első dolga volt elmenni egy óráshoz. Esztendők óta vágyakozott egy szép svájci óra után s most elérkezettnek látta a pillanatot, hogy végre meg is vegye.
Hosszasan alkudozott az órással, s végül megegyeztek. A boltos nagy tisztelettel beszélt vele, s nyolcvan forintért adta oda neki az órát, mondván:
- Másnak kilencven, de uraságodnak nyolcvan, mert nagy bámulattal olvasom gyönyörü költeményeit.
A költőnek ez nagyon jól esett és kifizette a nyolcvan pengőt. Amikor azonban az órás a pénzt megkapta, kissé hidegebb hangon kezdett beszélni. A költő pedig faggatta:
- És meddig jár egyfolytában ez az óra?
- Egy napig.
- És hányszor kell felhuzni napjában?
- Egyszer.
- És mikor kell felhuzni?
Most már dühös volt az órás. Türelmetlenül mondta:
- Reggel!
- Hm, - szól a költő. - Este nem lehet?
Az órás végleg kiesik a flegmából:
- Nem.
- Miért?
- Mert akkor uraságod részeg szokott lenni.

A librettó.
Herczeg Ferenc, aki mostanában ujra aktuális lett mint „szövegiró”, elmesélte, hogy miért ment el neki a kedve annak idején a librettó-irástól.
Az a beszélgetés vette el a kedvét, amit egy népszerü öreg zeneszerző-barátjával folytatott.
- Borzasztó, hogy minálunk nem lehet egy tisztességes operett-szöveget kapni! - panaszkodott neki a vén komponista.
- Hogyan - csodálkozott Herczeg - hiszen ön már irt több operettet?!
- Igen. Kettőt irtam. De az egyik megbukott. Képzelheti, milyen hülye volt az a szöveg, ha még az én muzsikám se tudta megmenteni!
- De a másiknak sikere volt!
- Igen. Sikere volt. De képzelheti, milyen fényes volt az én muzsikám, hogy még olyan hülye szöveget is meg tudott menteni!

A melódia.
Fehér Jenő zeneszerző fölkereste Gábor Andort és elragadtatva mondta:
- Uram, olvastam ma a versét, mondhatom gyönyörü! Épp azért jöttem, hogy engedélyt kérjek öntől a megzenésitésére.
Az iró udvariasan válaszolta:
- Ah, ha ön alkalmasnak véli, nagyon szivesen!
- Mit alkalmasnak! Tiz esztendő óta nem irtak verset, amely ennyire megfelelő volna. Ah, micsoda dalt lehet majd erre irni!... Csak egy kis szivességre kérem.
- No mi az?
- Irjon hozzá még egy strófát.
Gábor kedvetlenül vakarta meg az állát.
- Hm! Még egy strófát? De kérem, az ártani fog a költemény kerekdedségének... No de legyen! Megirom.
- És még egy kérésem volna. Legyen oly szives és irja át ezt a verset valami más témára. Lehetőleg boldogtalan szerelemre; tudja, az nagyon hatásos.
Gábor most már dühösen mondta:
- Talán mindjárt egy másik verset ehelyett?
- Nem, nem ezért a versért örök kár lenne. Maradjon meg ez, csak más tartalommal és egy strófával hosszabban... Ah, ez gyönyörü vers! Magasztos vers!
- De ha sem a tartalma nem jó, sem a nagysága, mi tetszik hát önnek benne?
- A ritmusa uram, a ritmusa!... Tudniillik nekem van már egy melódiám erre a ritmusra, csak még a vers hiányzik hozzá...

Az ötvenkoronás.
A legtöbb kártyás titkolni szereti a nyereségét. Ennek sok oka van. Egyik legfőbb oka az, hogy ha időnek előtte fölkel a kártyaasztaltól, ne mondhassák rá a partnerei, hogy megugrik a nyereséggel. Az se utolsó ok, hogy fél a megpumpolástól.
A legtöbb kártyás tehát ha nyer: zsebre játszik. A nyereséget lassanként, hogy a többiek észre ne vegyék, a tárcájába vagy a zsebébe csusztatja. Sülyeszt, mint a hogy mondani szokták a pesti klubokban.
Budapest egyik leghiresebb „sülyesztő” kártyajátékosa, egy ismertnevü müvésznagyság, a ki azonfelül, hogy a maga müvészmesterségét folytatja, egy üzleti vállalkozást is vezet.
Már nem mai gyerek és a mellett, hogy sokat és nagy összegekben kártyázik, roppant fukar ember. Neki is az a szokása, hogy kártyázás közben a nagyobb bankókat lassan eltünteti a belső zsebébe és időnkint „rögtön jövök!”-kiáltással visszavonul a klub - telefonfülkéjébe, hogy ott zavartalanul és titokban megszámlálja a nyereségét.
Az egyik ilyen visszavonulásnál a jókedvü Incze Sándor utánalopózott és kileste, hogy mit csinál a magányos fülkében. Az öreg ur nem telefonozott, hanem nagy fekete bőrtárcájában számolgatta, ujjai közt morzsolgatva a nyereségét. Sőt mormogott is a művelethez:
- Tiz... husz... harminc... nyolcvan... kilencven... száztiz... százharminc...
A mikor aztán mind a ketten visszatértek a kártyaasztalhoz és a játék tovább folyt, mintha mi sem történt volna, Incze Sándor egyszerre csak egy negyedóra mulva megszólalt:
- Hát nem csodálatos az én pechem? - mondotta dühösen és félszemmel erősen figyelte öreg partnerét. - Itt veszitem el a pénzemet, huszra lefagyok, két ászra lefagyok, ha van harmincam: nem jó, ellenben amikor az imént kimentem telefonozni, hát a fülkében a földön találtam egy ötven koronást... Ezt itt ni! Hát nem érdekes, hogy hogyan froclirozza az embert a szerencse?
Az öreg partner előbb vérvörös lett, azután halotthalvány, izgett-mozgott a székén, kapkodott a zsebéhez, tapogatta a tárcáját, de szólni természetesen nem mert. Csak olyan szemekkel nézett Inczére, mint a kirabolt ember a tolvajra.
Ettől a pillanattól kezdve ideges és izgatott lett, elvesztette hidegvérét és félóra mulva elvesztette az összes pénzét is...

A másoló.
K. novellairó (husz esztendő előtt még nagyon népszerüek voltak szelid, házassággal végződő „beszélykéi”) megbizott egy fiatal jogászt, hogy másolja le a régi „Fővárosi Lapok”-ban megjelent tárcáit. Ki is alkudta vele, mennyit fizet egy-egy tárca lemásolásáért.
Ugy tervezte, hogy ezeket a régi tárcákat elhelyezi majd jó pénzért a napilapoknál. A mai ujságolvasó generáció ugyis rég elfelejtette már azokat.
A fiatal ember néhány hétig körmölt a muzeumi könyvtárban, aztán egész nyaláb novellát tett az iró elé. Az iró azon frissen szétküldte azokat az ujságoknak, amelyek az iró jó nevében bizva, olvasatlanul leközölték.
Másnap az iró véletlenül belenézett egyik novellájába, amely egy napilap tárcarovatában jelent meg másodszor. Elhült benne a vér. A saját neve alatt egy teljesen idegen novella állott. És még hozzá - Uram Istenem! - micsoda novella!
Dühösen hivatta magához a jogász-gyereket és ráförmedt:
- Hallja maga! Micsoda buta elbeszéléseket irt le maga az enyém helyett?
Az ifju óriás megborzolta haját és sértett önérzettel pattant föl:
- Bocsánat, az a novella nem buta!
Ez önérzetes hang egyszerre világosságot gyujtott az iró agyában és megdöbbenve kérdezte:
- Hallja maga! Talán csak nem a saját novelláit adta ide?
- Édes Istenem... hát mit csináljak? Nekem vannak jó novelláim és önnek van jó neve... Tehetek én arról, hogy az én nevem alatt nem fogadják el az elbeszéléseimet?...

A kivágóművész.
Szomaházy István egy társasággal üldögélt a siófoki strandon.
Amint ott üldögéltek, beszélgettek és dideregtek, elébük állott egy művészhajzatu ifju és felajánlotta szolgálatait, mondván, hogy ő árnyékképkivágó. Tiz perc alatt bárkinek jól sikerült portréját kivágja ollóval fekete papirosból. Az egész csak két korona.
A hölgyek rögtön kaptak az ajánlaton és megkérték Szomaházyt, hogy „üljön” a kivágó-müvésznek és a fehér papirra ragasztott fekete képét ajándékozza nekik, persze aláirással, hogy emlékük legyen a kiváló irótól.
Az iró készséggel teljesitette a hölgyek kérelmét. Ugy helyezkedett el a padon, hogy a profilját jól lehessen látni, a művész pedig elővett egy darab fekete papirt és egy kis ollót.
Mielőtt hozzákezdett volna, a mozdulatlan Szomaházy megjegyezte:
- Végre most az egyszer én mondhatom a fotografusnak: vágjon barátságos arcot!

Kabátkaland.
Kosztolányi Dezső mesélte:
Egy Andrássy-uti kávéházba betért a fiatal költőnemzetség egyik legbuzgóbb tagja.
Barátai már ott várják egy asztal körül. A ruhatáros nyomban odarohan az ujonnan érkezetthez és le akarja segiteni a kabátot.
- Mit akar? - kérdi mogorván a költő.
- A ruhatárba vinni a kabátot.
- Ezt nem! - felelte az ifju. - Ezt nem! Nem bizom magukra a kabátot. Nézze meg, tele van a zsebe értékes kézirattal. Csak hagyja itt. Majd egy székre teszem magam mellé.
A ruhatáros megnyugszik, elmegy; a költő leveti kabátját, a székre teszi, leül és megmagyarázza a fiuknak, hogy egy kötetre való vers van a zsebekben...
És alig mulik el negyedóra, egy szakavatott kabáttolvaj ellopta a kabátot. Amikor a költő rémülettel veszi észre a hiányt, a tolvaj már árkon, bokron, zálogházon tul van.
A vigasztalhatlan ifju sápadtan és orditva vonja felelősségre a kávést, aki hidegvérrel hivatkozik a ruhatárra és sajnálattal utasitja vissza a felelősséget... Azért megkérdi:
- De hát hogyan lehetséges, hogy az urak nem vették észre a tolvajt...
A javithatatlan Karinthy megjegyzi:
- Nem is volt itt tolvaj. Az a kabát magától ment el...
- Hogyan?...
- Vitték a verslábak.

A legrosszabb.
Több ujságiró került együvé olyan társaságban, ahol az ujságirók a hölgyeknek az ujságcsinálás apró titkait és érdekes részleteit mondták el. A hölgyek végighallgatták az ujságiró-élet örömeit és bajait, s az egyik főként azon csudálkozott, hogy a szerkesztőnek végig kell olvasni az ujságot, mielőtt még kinyomtatják.
- Az ujság - mondta a hölgy - ugy van csinálva, hogy mindenki csak az őt érdeklő részt olvassa el belőle. Nem hiszem, hogy volna ember a szerkesztőn kivül, aki az egész ujságot végigolvasná az első betütől az utolsóig.
Egy másik hölgy a jelenlevő Liptai Imréhez fordul, s igy szól:
- Nohát, szerkesztő ur, borzasztó feladat lehet az, végigolvasni mindent, amit az ujságba belenyomtatnak!
- Az semmi - mondja Liptai - de még azt is végig kell olvasni, amit nem nyomtatnak bele az ujságba! Ez a keserves!

A jó háziasszony.
Nagy estély, házibál után következő vasárnapon reconnaissance-vizitre gyülnek a déli órában a vendégek. Nagyrangu biró családjánál ilyen hálaviziten történt az alábbi kis lélektani vita.
Adorján Andor és Szép Ernő a szalonban ődöngött és nézte a berendezést, még pedig nagy figyelemmel, mert az estély előtt egyik sem volt járatos a családhoz.
- Jó háziasszony-e a méltóságos asszony? - kérdi hirtelen Szép Ernő Adorjántól.
- Miért kérdezed?
- Mert egy megfigyelést tettem - mondja büszkén Szép.
- Ugyan mit?
- Azt, hogy rossz háziasszony. És tudod miből látom?
- Miből?
- Abból, hogy a szalonban az összes képek ferdén függenek. Az igazi jó háziasszony vigyáz arra, hogy a képei függőleges állapotban gyönyörködtessék a nézőt.
A világjáró Adorján lenéző mosolylyal felel:
- Látszik, hogy jó iró vagy, de nőtlen ember.
- Ugyan!
- Mert a méltóságos asszony jó háziasszony. Még pedig éppen azért, mivel a képei ferdén függenek.
- Ugyan!?
- Ez tudniillik azt mutatja, hogy a szobalány mindennap leporolja a képeket...

A mentő ötlet.
Szomory Emilt, a vig Sorryt már régóta erőnek erejével meg akarják házasitani a jó barátai, különösen a rokonai. De hát ő - a feltétlen szabadság rajongója - minden erejével tiltakozik minden ilyenfajta kisérlet és kisértés ellen.
Legutóbb egy házasságközvetitőt küldtek a nyakára, aki egy „igazán jó pártit” ajánlott az irónak. Szép leány, okos leány, jó család, gazdag család, nagy hozomány.
Szomory, aki személyesen is ismerte a neki ajánlott menyasszonyt, kézzel-lábbal tiltakozott.
- De hát az istenért - fakadt ki a házasságközvetitő - most csak nincs oka visszautasitani ezt a szerencsés, kitünő pártit. Hát mi fogása van a dolog ellen?
Az iró habozott, gondolkozott egy pillanatig, aztán diadalmasan kivágta:
- Annak a kisasszonynak vörös a haja! Én pedig nem akarom, hogy körülöttem majdan vöröshaju kis zsidógyerekek ugrándozzanak...
A házasságközvetitő arca felderült:
- Uram, ha csak ez a baj, akkor rendben van a dolgunk! Bizalmasan megsughatom önnek, hogy a kisasszony vörös haja - festett haj.
Az iró meghökkent, de hamar feltalálta magát:
- Jó, jó! - kiáltotta. - Ezt én tudom. De honnan fogják ezt tudni a - gyerekek?!

A kávé.
Szenes Bélát, a Szamár szerkesztőjét meghivták valahová uzsonnára. A háziasszony tüntetni akart a jó gazdasszonyságával s miután soha életében nem főzött kávét, hozatott - a kávéházból.
A kávé rettenetesen rossz volt. Minden volt benne, éppen csak kávé nem. Az iró hozzá volt szokva a kávéházi kávékhoz, de ez tultett valamennyin a kávénélküliségében.
A háziasszony csöndesen megjegyezte:
- Én főztem...
Mély csend.
Öt perc mulva megszólal a házigazda, Szenes felé fordulva:
- Nos, milyen a kávé?
Szenes csöndesen felelte:
- Én sohasem szoktam a távollévőkről véleményt mondani...

A helyi intelligencia.
Egy szép felvidéki mezővároskában Kosztolányi Dezső meglátogatta valami nyaraló jó barátját.
Amikor már két napig ott mulatott és betelt a vidék természeti szépségeivel és a barátja észrevette, hogy az enyhe unalom árnya jelenik meg az arcán, egy propoziciót tett neki:
- Tudod mit, pajtás, gyere el velem a sörödébe, bemutatlak a helyi intelligenciának. Eldiskurálunk, sörözünk, aztán délután esetleg kártyázhatunk. Jó?
- Nem, nem barátom - tiltakozott Kosztolányi - ne vedd rossz néven, de én senkivel sem akarok megismerkedni.
- Hát legalább gyere el a vendéglőbe - kérlelte a barátja - leülünk egy külön asztalhoz és ha tetszenek neked a fiuk, hát majd aztán összebarátkozunk. Nézd meg őket.
Igy is történt. Délelőtt tizenegy órakor elmentek a nagyvendéglőbe, ahová egy hosszu asztalhoz egymásután érkezett a helyi intelligencia. A patikárus, az állatorvos, egy ügyvéd, a bérlő, a járásbiró és a többiek. Kivétel nélkül mindegyik egy korsó sört rendelt és savanyu tüdőt.
- Egy korsó, egy pájsli! - mondta egyik a másik után a pincérnek.
Amikor a helyi intelligencia egyik képviselője - vagy a járásbiró, vagy az állatorvos - elé odatették a sört és az ételt, az dühösen utánaorditott a pincérnek:
- Az istenit magának, micsoda éles kést rak maga ide nekem! Azonnal adjon egy mást, hiszen ezzel megvágom a számat!
Kosztolányi odasugta a barátjának:
- Köszönöm, barátom. Menjünk haza. Jobb, ha nem ismerkedem meg a helyi intelligenciával!

Guthiádák.
Guthi Soma a mindig jókedvü humorista - szolid pikétezés közben leejtett egy koronát. A kis ezüst pénz odagurult az asztal alá és Gutius magához intette az Otthon-kör egyik pincérét:
- Jöjjön csak! Akar egy koronát keresni?
- Már hogyne akarnék, ’cságos uram!
- Akkor hát csak keresse. Ott van az asztal alatt és ha megtalálta, - adja vissza.
*
A Newyork-hávéház legnépszerübb délutáni vendége Guthi Soma és Fényes Samu, a két szinmüiró és ügyvéd.
Guthi és Fényes évek óta együtt, egy asztalnál isszák a kávéházban feketéjüket és baráti viszonyukat csöppet sem alterálja a kölcsönös évődés, melyet napról-napra folytatnak egymással.
Guthi folyton az álszakállu drámairónak nevezi Fényest, akinek tudvalevőleg tekintélyes szakálla van.
Egyszer Fényes odalép az asztalhoz és el akarja mesélni egy érdekes jogi ügyét.
Guthi rövid kézmozdulattal félbeszakitja szavait és szigoru hangon szól:
- Elég! Ha velem beszélni akarsz, hát vedd le... a szakálladat!
*
Az Otthonban megjelent egy öregedő iró, akinek novellái szoktak megjelenni napilapokban, olyan novellái, melyeket senki sem olvas.
Guthi nagy örömmel siet elébe és hangosan szól neki:
- Jó, hogy jön! nagyon fontos üzleti ügyem volna önnel.
A megszólitott kiváncsian nézett Guthira.
- Miféle üzlet?
- Nekem van egy találmányom, melyet szabadalmaztatni fogok. Minthogy szükségem van önre, be akarom venni cégtársnak.
Az iró izgatott kezdett lenni, Guthi folytatta:
- Találmányom fölöslegessé teszi az aethert...
- Az aethert?
- Igen, az aethert. Hisz tudja, hogy operációknál aetherrel altatják el a beteget.
- Nos és mi az ön találmánya?
- A pótaether, - felelte Guthi, - az ön novellája, melyet a betegnek felolvasnak és attól elalszik.
*
Guthi Soma tudvalevőleg kopasz ember.
Egy szép napon nagy meglepetés érte barátait, akiknek társaságában szokta délutáni feketéjét meginni. A haja, mintha megnőtt volna.
Megkérdezték tőle, mi ennek a csodának a titka.
Guthi kivett a zsebéből egy kis flaskót, melyből fényes sötét folyadék csillogott ki.
- Ennek az orvosságnak köszönhetem. Egy bécsi ismerősöm ajánlotta s megnevezte a bécsi céget, melynél megrendelhetem. Meg is rendeltem. Az első flaskónak semmi hatása nem volt, a másodiknak sem, még kevésbé a harmadiknak, negyediknek egész a hetedikig. A hetedik használt.
Mindenki bámulatát fejezte ki.
- És hogyan? Egyszerre megnőtt?
- Igen; egyszerre. Mert a cég minden hetedik megrendelés után egy parókát küld a vevőnek. Ez az!...
S ezzel udvariasan megemelte a parókát.
*
X. álhirlapirót a legtöbb banknál kitünően ismerik.
Az ismeretség révén annyira megszedte magát, hogy egy közeli telepen villát épittetett magának.
Amikor elkészült, az álhirlapiró bement a Newyorkba és ismerőseinek boldogan mesélte:
- Kész az uj villám!
Aztán sorra kérdezett mindenkit, milyen nevet adjon a kis háznak.
- A villa homlokzatára aranybetükkel szeretném ráirni - mondta.
- Tudja mit? - szólt oda Guthi. - Én egy nagyot jó nevet tudnék.
- Na?
- Zsarolta-lak.
*
Guthi Somához a kávéházban odaül egy nagyon kövér kereskedő.
Szót sem szól, csak ül és mereven nézi Guthit, aki alig ismervén az illetőt, nem tudja megmagyarázni magának, minek köszönheti a szerencsét.
Gondolja magában, majd egy régi viccel elkergeti az asztaltól. Igy szól hozzá:
- Nem szeretnék a maga bőrében lenni.
- Miért? - kérdi a kövér.
- Mert lötyögnék.
A kövér erre szó nélkül felkel, mereven meghajol és igy szól:
- Köszönöm.
A meglepetés sora Guthin van.
- Miért köszöni meg, uram? - kérdi.
- Mert nyertem öt szivart.
- ??
- Fogadtam ugyanis egy barátommal, hogy ha ideülök az asztalhoz, ön kiviccel engem. A fogadást megnyertem.
*
Dr. Guthi Soma lóverseny után belépett az Otthon-Körbe. Néhányan körülfogták és megkérdezték tőle, mi történt a versenyen.
- Óriási szerencsém volt! - mondta Guthi.
Mindenki kiváncsi volt szerencséjére, annál is inkább, mert a kitünő bohózatiró a versenytéren egyike a legpechesebb játékosoknak.
- Képzeljétek; száz koronával mentem ki a versenyre. Az első futamnál husz koronát tettem a hetes számu lóra; vesztettem. Jött a második futam; megint husz koronát tettem; ezt is elvesztettem. A harmadik futamnál a lovam helyezetlenül futott be; a negyediket is elvesztettem. Most még maradt husz koronám. Ebből tiz koronát tettem a kettes lóra; elveszett; a hatodik futamnál elvesztettem az utolsó tiz koronát.
A hallgatóság nem érti a dolgot.
- Hol az óriási szerencse? - kérdik.
- Találtam a földön egy négylevelü lóherét.
*
Guthi Soma ugyis mint kopasz ember, ugyis mint lapszerkesztő, levelet kapott, melynek irója tanácsot kér tőle a kopaszság ellen. Hogy ajánljon neki valamit.
Guthi erre hétfői ujságjában a következőket üzente neki:
„Figyelmébe ajánljuk a Medizinische Blätter egyik érdekes cikkét, mely azt fejtegeti, hogy a kopaszság ellen legjobb a tejkura. A cikkiró számos példával bizonyitja, hogy vannak csecsemők, akik egész kopaszon jönnek a világra és az anyatejtől néhány hónapi szorgalmas és lelkiismeretes használat után megjön a hajuk.”
*
Egy vidéki barátja megbizta Guthi Somát, hogy keressen neki valami szép és olcsó, kis lakást a fővárosban. A jeles bohózatiró tehát nekivágott ennek az unalmas munkának és eljutott az Erzsébet-körutra, ahol talált is egy csinos harmademeleti lakást.
- Hogy ez a lakás?
- Hétszáz forint.
Olcsó volt, szép volt.
- Kiveszem - mondta Guthi - még pedig azonnal le is teszem a foglalót. Mennyi kell?
- Hetven forint.
A zsebébe nyul, elő akarja venni a pénzt, amikor egyszerre csak észreveszi, hogy a lakásban most lakó uriember kétségbeesetten integet a házmester háta mögött. A falakra mutat, az ágyra mutat, és a száját ugy csücsöriti, mint aki ezt mondja:
- Po... pol... pol...
Guthi rögtön tisztában volt a helyzettel, értette, hogy a lakás poloskás. De egy humoristához illő módon oldotta meg a helyzetet. Mielőtt a pénzt átadta volna a házmesternek, az ablakhoz ment. Kinézett. Meglepetést szinlelt:
- Házmester! - kiáltotta rémülten - micsoda épület az ott szemközt?
- Az, kérem? A szabadalmi hivatal.
Guthi zsebredugja a pénzt:
- Mit - mondja dühösen - a szabadalmi hivatal? És maguk azt akarják, hogy én a szabadalmi hivatallal szemben lakjam? Maguk ki mernek adni egy lakást, amelynek ablakai a szabadalmi hivatalra néznek? Micsoda vakmerőség ez? Nem veszem ki a lakást! Alászolgája!...
És elrohant.
*
Nagy társaság rándult ki a környékre, azzal az előre megfontolt szándékkal, hogy hosszas gyaloglással kifárasztja magát, aztán leül uzsonnázni egy ugynevezett kis korcsmában, ahol jó és olcsó az eledel.
Kifáradnak, le is ülnek, vajat rendelnek. Köztük van Guthi Soma, aki gyanakvó szemmel néz a vajra.
- Mit nézel? - kérdik tőle.
Felelet helyett Guthi a vajba nyul és egy hosszu hajszálat huz ki belőle.
- Pincér! - hangzik kórusban - vigye vissza a vajat.
Más vaj érkezik. Most már minden szem kutatólag fordul a vaj felé, de a Guthi szeme a legjobb, mert megint csak ő az, aki az uj vajban uj hajszálat fedez fel. Odahivják a pincért.
- Küldje a korcsmárost!
Jön a korcsmáros.
- Kérem - förmed rá Guthi - én nem bánom, ha minden vaj tele van hajszálakkal, de akkor mondják meg az embernek, hogy itt kifejezetten kopasz vajat kell kérni...
*
Ezt is Guthi mesélte „a pontos emberről”.
Egyik budapesti nagykereskedő nyári szezónra egy egészen kezdő ifjut alkalmazott vidéki utazónak és a szerződés megkötésekor a következő épületes és atyai szónoklatot intézte a meghatott ifjuhoz:
- Nézze, barátocskám, én adok magának hatvan forint havi fizetést. Ez nem sok, de kezdő embernek elég. Mert adok magának ezenkivül egy vasuti bérletjegyet és - ami a legfőbb - külön öt forint napidijat. Ez már sok! Ebből már csinos összeget meg is takarithat. Mért, mert azért, hogy magának, mint fiatal, kezdő embernek a legolcsóbb, legszerényebb hotelben kell megszállnia. Maga, mint szerény ifju, olcsó kávémérésben szerényen megreggelizhet, kis vendéglőben nagyon olcsón ebédelhet, vacsorára pedig mindennap vesz magának debrecenit. Semmi költségesebbet, csak debrecenit. Meglátja, ember lesz magából! Indulhat is. Még egyet. Azt talán mondanom sem kell, hogy minden utasitásom legpontosabb betartását föltétlenül megkövetelem!
- Igenis! - mondá az ifju és utnak indult.
Tiz napig pontosan, szó szerint betartott minden utasitást, a tizenegyedik napon azonban a nagykereskedő a következő sürgönyt kapta:
Pentelén vagyok, debreceni egész városban nem kapható, kérek sürgönyválaszt, mit cselekedjek.

Az óvatos nyaraló.
A budakeszi omnibuszon döcögnek kifelé a nyaralók. Közbiztonságról folyik a beszéd és mindenki előadja, milyen óvóintézkedéseket tett. Egy ur elővesz valami pisztolyt.
- Ezt - mondja - mindig magamnál hordom, ha igy omnibuszon megyek ki. Erdőn megyünk keresztül, nem lehessen tudni... Megtámadhatják az omnibuszt. Amerikában sokkal különb dolgok is történnek.
A szomszédja Krudy Gyula megnézi a kis pisztolyt:
- Ezzel akar védekezni?
- Ezzel.
- De hiszen ez játék! Ez öt lépésre se visz.
- Pardon, - mondja a másik, - van nekem otthon egy gyönyörü, tizenháromlövetü Browning-pisztolyom is.
- Otthon? Hát mi az ördögnek tartja otthon?
- Na hallja, - szól ez a világ legtermészetesebb hangján, - esetleges támadás esetén csak nem vétetem el magamtól azt a drága pisztolyt!

Ha csak ez kell...
Szini Gyulának, a kiváló irónak van két kis ikergyermeke, virgonc, okos fiuk, ugy hasonlitanak egymásra, mint egyik arany karikagyürü a másikra s noha csak négy esztendősek, olyan svádájuak, mint más gyerekek hét-nyolc éves korukban.
... Ebéd után beállit az egyik kis fiu az iróhoz és komoly, szinte aggódó arccal mondja:
- Papa, te mindig hajnalban jársz haza, folyton dolgozol, alig eszel, egyre soványodsz, olyan vagy már, mint az árnyék, ha igy folytatod, nemsokára meghalsz!
Az iró egy pillanatra elképedt, de azután mosolyogva válaszolta:
- Hát, ha én meghalok, fiacskám, akkor tied lesz az a szép képeslevelezőlap-album, amelyet annyira szeretnél. Jó lesz?
A gyerek elgondolkozott és egy pillanatnyi habozás után kijelentette:
- Hát akkor csak halj meg bátran, papa!...

Az önérzetes rovatvezető.
Egy szerkesztőségbe, mely nagy gondosságáról, ambiciójáról és lelkiismeretességéről ismeretes, bevitt egy ifju iró egy tárcát. A tárca szép volt, s mivel az ifju iró honorárium dolgában nem volt nagyon követelő, a szerkesztő elfogadottnak jelentette ki a művet.
Mikor aztán a tárca a nyomdába s onnan kefelevonat alakjában ujra a szerkesztőségbe került, a szerkesztőség néhány tagja olvasgatni kezdte. Egyszerre csak felharsan egy felháborodott hang:
- Ezt nem türöm!
A napi hirek rovatának vezetője volt, a derék Londesz Elek.
- Mit nem türsz? - kérdezték tőle.
A rovatvezető dühösen mutatta a tárcát:
- Ide nézzetek! - kiáltotta. - A tárca igy kezdődik: „Fel sem tünt a napi hirek szürkeségében az az egyszerü eljegyzési hir, melynek szomoru történetét...” stb.
- Nos? - mondták.
- Nem türöm, - szólt a rovatvezető - hogy az ifju géniuszok igy lesajnálják a rovatomat! A mi lapunk napi hirei nem szürkék, hanem élénkek, tarkák!
És a tárca másnap megjelent, de igy:
„Fel sem tünt a napi hirek élénk tarkaságában az az egyszerü...” stb.

Csalás...
Kosztolányi Dezső hároméves fia születése napjára fényes ezüstforintosokat kap a papájától, még pedig öt darabot.
Egy ideig játszik a pénzekkel, azután az egyiket hirtelen elhatározással a szájába dugja.
Az apja rákiált:
- Nem szabad a pénzt a szádba venni!
A kis fiu ijedten rejti a tenyerébe a pénzt, de néhány perc mulva ismét előveszi, gyanakodva vizsgálja és a körmével kapargálja. Egyszerre felháborodva kiált fel:
- Nézd csak, apuka! Ez nem igazi, ez hamis pénz! Nem jön ki belőle a csokoládé!

A rosz novella.
Egy kis erdélyi városka egyetlen helyi lapjának szerkesztőségébe beállitott a környék leggazdagabb földbirtokosának a fia és átnyujtotta a szerkesztőnek saját szerzeményü novelláját, hogy közölje azt a lapban tárcának.
A novella érzékeny szerelmi történet volt és nagyon rossz, sőt helyesirási hibák is sürün tarkitották. A szerkesztő azonban mégis átolvasta és udvariasan kijelentette, hogy nagyon sajnálja, de nem közölheti.
A gazdag földbirtokos fiának nagy érdeke lehetett, hogy a rossz novella megjelenjék, mert a szerkesztő visszautasitó szavaira meglepő ajánlattal állott elő:
- Még ha száz koronát fizetek érte, akkor se közölheti? - kérdezte.
A szerkesztő egy pillanatig gondolkozott. Elvégre az üzlet nem volt megvetendő. Bele is ment.
- Rendben van. Ha száz koronát fizet az ur a közlésért, ugy átjavitom a tárcát, hogy közölhető lesz.
A vagyonos székely ifju leszámolt öt darab huszkoronást. De volt még egy kivánsága:
- Szeretném, - kérte - ha a tárca cime alá, amint a „Pesti Napló”-ban szokott lenni, odanyomatná: „utánnyomás tilos”. Ez érdekesebbé tenné a tárcámat, ez olyan pesties volna...
- Meglesz! - igérte a szerkesztő.
Vasárnap, a legközelebbi számban, megjelent a tárca. Csakhogy a szerkesztő egy kis tréfát engedett meg magának. A szerző kivánságának egy kis változással tett eleget. A tárca ugyanis igy kezdődött:
„A gróf szerelme. Irta: G. S. - Utánnyomás nem dijaztatik.”

Ünnepi kérdés.
Szomaházy István egyszer a lapja ünnepi számának élénkitésére körkérdéssel fordult a budapesti szinházigazgatókhoz. Pikáns kérdéssel lepte meg őket, azt óhajtván megtudni, hogy mit gondolnak: van-e szükség Budapesten még egy uj szinházra?
Faludi Miklós, a Vigszinház igazgatója, röviden válaszolt a kérdésre. Ezt irta Szomaházynak:
- Tisztelt barátom! Kérdésedre készséggel adok érdemleges választ, de te előbb válaszolsz nekem erre a kérdésre: Van-e szükség Budapesten még egy uj hétfői lapra?

A legjobb hely.
Soha ebben az országban annyi verses könyv nem jelent meg, mint a Nyugat-isták föllendülése idején. Jóformán mindenki költő lett, még az az egész fiatal ur is, akiről itt szó van és aki egy pesti nagykereskedő leányának udvarolt.
Egyik párbeszédüket mondjuk el itt:
- Megkapta a levelemet? - kérdi suttogva az ifju.
- Meg.
- Elégette?
- Nem, eltettem.
- Az istenért! Szülei még megtalálják valahol.
- Ne féljen! Olyan helyen van, ahol senki sem keresi.
- Milyen helyen?
- A maga verseskötetében.

A külmunkatárs.
Egy kisebb alföldi városban uj lap indult meg.
A városka egyik fiatal fiskálisa, akit felkértek arra, hogy dolgozataival támogassa a lapot, nagy cikket küldött be a szerkesztőségbe.
Munkáját „Hafi Zetnekir” álnévvel jelezte.
A lap azonban nem közölte a cikket. Ellenben szerkesztői üzenetet küldött neki. Ezt:
„Hafi Zetnekir” cikkét azért nem közöltük, mert irói álneve lapunk elveivel nem fér össze. Változtassa meg „Hafi Zetirhat”-ra.

A finn toaszt.
Budapesten járt egyszer a hires finn festő: Axel Gallen és a Fészek-klub vacsorát rendezett tiszteletére.
A banket során fölmerült az eszme, hogy jó volna, ha valaki a finn vendéget néhány szóval hazája nyelvén üdvözölné.
- Tud-e valaki a társaságban finn nyelven? - kérdezte a banket rendezője, de maga se remélte, hogy akad a finn-nyelvü tósztra vállalkozó.
Nagy meglepetésére a klub egyik tagja Gergely István kollegánk jelentkezett:
- Én felköszöntöm a mestert finn nyelven. Erre az alkalomra betanultam egy finn pohárköszöntőt.
Örvendezve fogadták ezt a kijelentést és két perc mulva vidám kollegánk, pezsgős pohárral és egy kemény kartonlappal a kezében elkezdte a finnnyelvü tósztot, amely nem volt egyéb, mint a lakomára szóló magyar meghivó szövege, csakhogy - visszafelé olvasva!
A bankett magyar résztvevői ámulva hallgatták a folyékony „finn” beszédet, maga az ünnepelt Axel Gallen pedig egyre hajlongott a tósztozó ur felé, mert ő maga azt hitte, hogy a szónok - magyar nyelven beszél és köszönti őt.
... A turpisság csak akkor sült ki, amikor ravasz kollegánkkal személyesen is meg akart ismerkedni a finn müvész. A személyes érintkezés és komoly finn-nyelvü társalgás elől tudniillik amaz sietve elmenekült.

A szolid iró.
Egy fiatal irónk Csáth Géza, aki nagyon büszke arra, hogy a legkifogástalanabb európai életet éli és rajongó hive a zsentlmén-formáknak, egy este rossz társaságba került. A bohém kollégák magukkal csalták és vigan pezsgőztek egy kávéházban.
A zsentlmén iró késő éjszaka az órájához kapott és ijedten mondta:
- Tyüh, de késő van már! No én megyek haza. Még sohasem maradtam el hazulról ilyen sokáig!
- Eh, maradj, már nem érdemes ugyse hazamenni. Majd reggel elmegyünk a gőzfürdőbe és ott kialusszuk magunkat!
Ebben ő is megnyugodott és reggel vigan bandukolt a gőzfürdő felé a többivel együtt. De mikor a kapuban a békés polgárokkal találkozott, akik jól kialudva, rendezett ruhákban mentek a fürdőbe, egyszerre visszahökkent.
- Fiuk, én szégyellek bemenni! Fuj, be utálom magamat! Olyan lompos vagyok, mint egy megrögzött korhely.
- Ugyan ne bolondozz, hozzá vannak itt már szokva az ilyen alakokhoz.
- Nem, nem! A szemem kisülne, ha igy látnának a szolgák. Fuj!
Elszaladt, de az utcasarkon megállott. Mégis csak nagyon szeretett volna megfürödni. Ekkor fényes ötlete támadt.
Egy boltban vásárolt Csáth egy kis kézi utazótáskát, beült egy konflisba, azután odahajtatott a fürdő elé. Előkelő álmossággal ment a pénztárhoz és igy szólott a pénztáros hölgyhöz:
- Kérek egy fürdőjegyet... Egész éjszaka utaztam, tele vagyok korommal!

Ki melyiket...
Két idősebb magyar iró találkozik egymással. Mind a kettő ismert, tisztelt nevet vivott ki magának a magyar irodalomban és mind a kettő nagy sikereket aratott már a szinpadon is.
De a szinpadi sikereik nem voltak egyformák. Az egyik sok pénzt is keresett a szindarabjával, a másiknak azonban mindig meg kellett elégednie az ugynevezett erkölcsi sikerrel, a premier-tapsokkal, meg a sajtó elismerő kritikáival.
Beszélgetnek a Hauptmann uj darabjáról, megegyeznek abban, hogy szép, értékes darab, de nem kecsegtet nagy szinpadi sikerrel.
- Szeretnéd, ha te irtad volna ezt a darabot? - kérdezi tréfásan az erkölcsi sikerekben gazdag iró a sok pénzt kereső szerzőtől.
- Ezt nem.
- Hát a világirodalomnak melyik darabját szeretted volna leginkább megirni.
- Én? A vadkacsát Ibsentől... Hát te melyiket?
- Én? A vig özvegyet Lehártól...

KIS TRÉFÁK
Irták

BRÓDY MIKSA
SZOMAHÁZY ISTVÁN
TÁBORI KORNÉL

Kiadja a „VIDÁM KÖNYVTÁR” kiadóhivatala Budapest.

EGY LETÜNT KORSZAK HUMORA.
A kaméleon.
Képviselők és ujságirók beszéltek Apponyiról az elpusztult t. Ház folyosóján.
- Mért kellett Apponyinak megbukni? - vetette föl a kérdést egy képviselő.
Ötletes választ kapott erre egy ujságirótól, a „kis Herczeg”-től, aki ezeket mondta:
- Mark Twain ismert kaméleon-meséje erre a válasz. Ebben elmondja a nagy amerikai humorista, hogy volt egy kaméleonja, melynek persze az volt a tulajdonsága, hogy bőre olyan szint vett fel, amilyen szine volt a tárgynak, melyre fektették. Ha kék asztalra helyezték, egyszerre kék szinüvé vált a bőre, ha piros volt az asztal, a kaméleon is piros lett. Egy izben a kegyetlen Mark Twain gonosz kisérletet tett kaméleonjával. Egy papirosra fektette, mely félig piros, félig kék volt. A kaméleon rettenetes zavarba került. Nem tudta, milyen szint válasszon. Kéket-e, vagy pirosat. Addig tanakodott, vergődött, kinlódott, mig a rettenetes lelkiharc megőrjitette. Végül megpukkadt.
- Ez a Mark Twain-mese - fejezte be szavait az ujságiró. - A talentumosan sokoldalu Apponyi is a kaméleon mintájára változtatta szineit. Volt ó-konzervativ, uj-konzervativ, liberális, hatvanhetes, negyvennyolcas. Amikor azonban miniszter lett, kétszinü papirosra fektették, negyvennyolcasra és hatvanhetesre. Ebbe belepu... azaz belebukott.

A jó fogás.
Volt egyszer egy ember, - ma már hires iró - aki mintaképe volt az ügyes adósoknak. Komoly antikapitalisztikus alapon állt és gyönyörteljes passzióval csinálta az adósságát. Ezen az emberen ki nem foghatott a legravaszabb szabó sem. A hitelezőt ezer lépésről megérezte és - eltünt. Visszavonhatatlanul. Nem lehetett ráakadni, lehetetlenség volt kikutatni, képtelenség volt kilesni.
A szegény embert azonban végre is kissé megviselte ez a hajsza. El volt szánva mindenre; nekibusult és szomoru éjszakáin sirva, zokogva irt egy - bohózatot. A darabot elfogadták a Fővárosi Nyári Szinházban. Sebestyén Géza igazgató a szerepeket kiosztotta és elérkezett a bemutató napja is.
A hitelezők persze megtudták, mi készül és felszólitották doyenjüket, egy tisztességben megőszült fehérnemükereskedőt, hogy:
- Most vagy soha!
Az ősz hitelező pedig azt mondta:
- Testvéreim! Magyarok! Én megfogom ezt az embert!
- Jó fogás lesz! Jó fogás lesz! - zugta a hitelezők kara.
Mint mondani szokták, a premier „forró este” volt. A közönség őrjöngött. Az első sorban egy ősz uriember ült és amikor a függöny legördült, ő kezdte először tombolva orditani:
- Szerző! Szerző!
A kezében papirlapot lobogtatott. Ő volt a hitelezők elnöke, az öreg fehérnemüs.
- Szerző! Szerző! - bömbölte és ugy tapsolt, mintha csak ez estére engedték volna ki a kékgolyó-utcai intézetből.
És a szerző megjelent a lámpák előtt. Meghajolt és nyomban meglátta hitelezőjét, aki szabályosan kiállitott számlát lobogtatva, rikoltozta:
- Szerző! Szerző!
Sikerült. A legsötétebb hitelezőt is megfogták. Kitapsolták.

Az idézet-mánia.
Pesti orvosi körökben jól ismerik azt a fiatal, egyébként képzett és keresett doktort, akinek van egy rettenetes tulajdonsága: mindig és mindenkor citál.
Nyakrafőre idéz, klasszikusokból és modernekből, magyarul, németül, franciául, latinul és görögül. És ami legborzasztóbb: viccesen idéz, mindig az adott helyzetre vonatkozóan elferditi a citátumokat.
A legfurcsább esetét egyik kollégája - mint mondta: elrettentő például - igy örökitette meg:
A citáló mániában szenvedő orvos egyszer csak vakbélgyulladásba esett. Megvizsgáltatta magát Verebély professzorral, akinek a diagnózisát természetesen egy Shakespeare-idézettel fogadta.
Amikor aztán az operációra került a sor, az altatás előtt mosolyogva szólt hozzá Verebély:
- Na, kolléga, maga talán még a mütőasztalon, az operáció alatt is citálni fog?!
- Természetesen, - felelte a doktor - figyelje meg, tanár ur, amint majd a régibb magyar nyelvemlékből fogom önnek és asszisztensének idézni: „Latiatuc beleim zumtuchel...”

Benedek furfangja.
Benedek János, akit az egész országban ismertek vidám mókáiról, a koalició uralma idején, beszámolót mondott Hajduböszörményben. Mivel akkor többedmagával kilépett a függetlenségi pártból, a gyanakodó hajduk fölirtak Kossuth Ferenchez, küldjön a beszámolóra hü kormánypárti képviselőt is, aki megmagyarázza nekik, hogyan is szól a kiegyezés s mi itt a miniszter álláspontja.
A képviselő megszimatolta a dolgot s elment Kossuthhoz:
- Kegyelmes uram - mondta, - arra kérlek, küldj valami jó svádáju embert velem. Legjobban szeretném Kelemen Samut.
A pártelnök vállat vont:
- Ha épp ő kell, nem bánom.
Kelemen le is ment a beszámolóra és Benedek János után ő kelt fel szólásra. Nagyon ékesen beszélt, de azért a derék hajduk vasvillaszemmel néztek reá. A népgyülés pedig egyhangulag bizalmat szavazott: - Benedek Jánosnak, aki nem szavazta meg a kiegyezést.
A vasuti kocsiban, Budapest felé utaztában, egyszerre csak Benedek nevetve ráüt Kelemen Samu vállára:
- Tudod-e, hogyan kerültél te le Hajduböszörménybe?
- Nem én.
- Hát az én becsületes választóim lelkes magyar emberek, de nem szivelhetik a zsidót. Mikor megtudtam, hogy kormánypárti képviselőt kérnek, aki nekik a kiegyezést megmagyarázza, kész volt a tervem. Levittelek téged, hogy ajánld te be nekik a kormány terveit. Látod, milyen sikerrel dolgoztál. A hajduböszörményieknek még a biblia sem kellene, ha ilyen csunya, fekete zsidó kinálja, mint te. Hát még a kvótaemelés...

Ha a tanár telefonál.
H. egyetemi tanár, aki nagy tudományán kivül, arról is nevezetes, hogy szeretettel keresi föl az ujságiró-társaságokat, egyszer felcsapott - riporternek.
A köruton látott egy villamoselgázolást s nem mulasztotta el, hogy az esetet azon melegében be ne telefonozza a szerkesztőségbe. Noha a boldogtalan, aki a villamos alá került, nem valami halálosan sérült meg, a professzor egész jegyzőkönyvet vett fel az esetről, még a születési helyét, apja, anyja nevét is följegyezte, hogy a riport annál tökéletesebb legyen.
A telefonnal azonban egy kis baj volt. Szörnyen zugott s mindjárt az elején nem lehetett megérteni az áldozat nevét.
- Betüzze a nevet méltóságos uram, - mondotta kollégánk, aki a telefonnál volt, - mi mindig igy teszünk... jobban érthetők akkor a szavak.
- Na jó, - mondta a professzor. - Tehát k ugymint kalcium-karbid, e ugymint Eustach-kürt, l ugymint lepidoptéria, e ugymint entomológia és n ugymint Nabukodonozor.

Főispán.
Beőthy László, még nagyváradi főispán korában, feljött Budapestre, - véletlenül versenynapon.
Kiment a versenytérre és amatőr-módon tette meg a lovakat. Mint minden amatőr, ő is nyert.
Az ötödik futamnál egy „Főispán” nevű ló is részt vett a versenyben.
- Na erre a lóra nem teszek - mondta Beőthy.
- Miért? - kérdezték a barátok.
- Főispán... Főispán... az mind lassan megy.
Ezuttal azonban Főispán mégis elsőnek jött be; megnyerte a versenyt.
Beőthy fejcsóválva jegyezte meg:
- Nem is fog ez megyei közgyülésen elnökölni soha!

A Petőfi-utcában.
A Petőfi-utcában, - tőke-korszakban - sok az olyan apró üzlet, amely fölött óriási tábla hirdeti, hogy ott „valódi uraságoktól levetett” ruhák és egyéb holmik kaphatók. Az üzletek tulajdonosai rendesen kint ülnek a boltajtóban és barátságos felszólitásokkal igyekeznek magukhoz csábitani a járókelőket.
Egy délelőtt végigment az utcán Ivánfi Jenő, a Nemzeti Szinház müvésze. Nem volt vásárló szándéka, csak épp arra járt. Óvatosan a kocsiut közepén ment és érdeklődve nézegette a hangzatos cégföliratokat. Egyszerre, a járda széléről, megszólitja az egyik üzletember.
- Parancsol jó, olcsó ruhát?
A szinész végigmérte a kereskedőt: alacsony, tömzsi emberke volt, kopott és meglehetősen piszkos ruhában.
- Van az üzletben jó és tiszta ruha? - kérdezte rövid gondolkodás után a müvész.
A kereskedő arca földerült:
- Ó, hogyne volna, nagyságos ur. A legjobb és a legtisztább ruhák nálam vannak.
- No, akkor menjen be az üzletbe - és öltözzék át.

A gyöngéd értesités.
A kiméletes gyászhirről több adoma forog közszájon. De egyik sem mulja felül naivitásban a következőt, amelyet dr. Szontágh, a kedves ujtátrafüredi főorvos mesélt el:
Egy börzeánernek meghalt az anyósa. Az öreg nő épp akkor szenderült jobblétre, amikor leánya, a börzés felesége a Tátrában nyaralt.
A tőzsdeügynök kiméletesen akarta értesiteni nejét, és a következő táviratot küldte neki:
„Seidenschwanzné, Alsótátrafüred.
Mama könnyü beteg, holnap temetik”.

A háttér.
Törvényszéki tárgyalás...
Vádlott: Pravotinszky Lajos festőmüvész. Magánvádló: egy terézvárosi szövetkezet igazgatója. Az eset pedig a következő:
A direktor lefesttette magát a piktorral. Amikor a kép elkészült, az igazgató nem volt megelégedve és megtagadta a kikötött tiszteletdij kifizetését.
- Mi baja van a képnek? - kérdezte.
- Az a baja, hogy sablonos a háttér. Ezer képen látható az eféle drapériás háttér.
- Majd átfestem, - szólt bosszankodva a piktor, - de milyet akar?
- Valami nekem megfelelőt, amely szorosan összefügg hivatásommal. Magának kell kigondolni.
A piktor elvitte a portrét és átfestette. Aztán elküldte az igazgatónak, aki ügyvédjének adta át az ügyet.
A háttérben ugyanis egy fegyház volt látható.

Ami többet ér...
A képviselőház folyosóján két ujságiró politikáról beszélget.
Egyszerre csak valami megakasztja a csevegésüket. Feltünően elegáns, csodaszép nő vonult el mellettük. Nyilván valamelyik képviselőt kereste.
Sokáig bámulva néztek a nő után s amikor a hölgy hallótávolon kivül volt, az egyik ujságiró felsóhajtott:
- Milyen szép! Többet ér az egész Osztrák-magyar banknál!
Ebben a pillanatban megszólal mögöttük egy hang.
- Én is azt mondom!...
Hátrafordultak. Popovics Sándor volt.

Ebben a drágaságban...
Egyik kollégánknak két okos, szöszke gyereke van, fiu az egyik, most mult hat esztendős, leány a másik, két évvel fiatalabb a bátyjánál. Nagyszerüket tudnak mondani.
A kis Etus egyszer elbeszélte, mit álmodott.
- Megjelent az angyal és azt mondta, hogy kivánjak akármit, két kivánságomat teljesiti. Anyukának uj kosztümöt kértem őszre, apukának pedig három nyakkendőt. Csak amikor az angyalka megint elrepült, akkor jutott eszembe, hogy az angyalkák mindig három kivánságot szoktak teljesíteni. Borzasztóan haragudtam...
- Belátással kell lenni, - figyelmeztette komolyan a hugát a hatéves Jánoska. - Ebben a nagy drágaságban az angyalkák is legföljebb két kivánságot teljesithetnek.

„Frocli.”
A börze egyik leggazdagabb faiseurje, az öreg B., este meghivta egyik fiatal kollégáját vacsorára.
Másnap délelőtt az öreg épp elmélázva támaszkodik a tőzsde egyik oszlopánál, kezét a mellén összefonva, merengett el, amikor szemközt jön vele az ifju ügynök, aki nála vacsorázott.
- Kedves B. bácsi, - szól a fiatalember - de szép brilliáns gyürüje van!
Csakugyan, nagyon értékes gyémántgyürü csillogott B. kezén.
- Szép, szép, - feleli egykedvüen B.
- Lássa, B. bácsi, rám hagyhatná a gyürüt, ha majd meghal.
B. nem szereti, ha a halálra figyelmeztetik. Nagyon epésen felelte hát:
- Azt nem, hanem majd egyebet.
- Mit? - kérdi kiváncsian a fiatalember.
- Maga nálam vacsorázott tegnap este. Láthatta az ezüstkanalaimat. Azokból tizenegyet magára hagyok.
- Miért épp tizenegyet?
B. szurós tekintettel felelte:
- Hogy meglegyen magának az egész tucat.

A jó ügynök.
A börzén egyszer Krausz Simon gyönyörü mesét mondott el, egy nagyon beteg biztositási ügynökről.
Az illető arról nevezetes, hogy mig ő hithü zsidó maradt mindvégig, két fiutestvére, már évekkel ezelőtt jobb vallásba tért át.
Karriért is csináltak; az egyik, az idősebb, kanonok és püspökjelölt; a másik pedig, miniszteri tanácsos. A két előkelő testvér nagyon megrémült, amikor megtudta, mily sulyos beteg a biztositó ügynök. Attól féltek, hogy a szegény zsidó meghal és a gyászjelentés felfedi a világ előtt a zsidó eredetét.
A miniszteri tanácsos fölkereste kanonok bátyját és igy szólt hozzá:
- Itt csak te tudsz segiteni! Menj el szegény Samuhoz és bird rá, hogy ő is térjen ki a mi vallásunkra.
A főpap szót fogadott, elment Samuhoz, akinek betegágya mellett egy egész délutánt töltött. A miniszteri tanácsos ezalatt türelmetlenül várta az eredményt. Este megérkezett hozzá a kanonok:
- Na? - kérdi izgatottan a tanácsos, - sikerült? Kikeresztelkedett?
A főpap savanyu arccal válaszolt:
- Nem keresztelkedett ki. De engem bebiztositott.

A vérbőség.
Az orvos-egyetemen Korányi tanár kérdezte a szigorlatozótól:
- Tegyük föl, hogy egy ember jön önhöz, aki vérbőségben szenved. Mit csinálna ön?
A szigorlatozó érezte, hogy ugy sem tudna megfelelni, elszántan mondta tehát:
- Elrendelném neki, hogy két hétig aludjék az én hónapos szobámban!... Két hét mulva nem szenvedne vérbőségben!

A lép.
Korányi professzorról mesélte ezt is egyik volt tanitványa. Valami szerencsétlen orvosnövendék vizsgázott nála, s már az első feleletével elárulta, hogy nagyon keveset tud. Egyszer aztán ezt kérdezi tőle Korányi:
- Tisztában van ön a lép hivatásával az emberi testben?
A vizsgázó hallgat. Izzad, jobbra-balra néz, nagyokat nyel, de nem felel.
- Nos? - kérdi a tanár - nem tudja?
- Kérem - mondja reszkető hangon az ifju, - most megzavarodtam egy kicsit. Ma reggel, mikor idejöttem, még tökéletesen tisztában voltam vele, de elfelejtettem.
Azt mondja erre csöndesen Korányi:
- Lássa, ilyen pechje van az orvosi tudománynak. Ön volt az egyetlen ember a világon, aki tökéletesen tisztában volt a lép hivatásával, és ön is elfelejtette!

A fogorvosnál.
Pólya Tibornak, a fiatal festőművésznek rettenetesen fájt a foga. Egy darabig türte, azután a köruton utólérte az erős elhatározás pillanata: kihuzatja, punktum. Az inspirációt az adta meg az elhatározáshoz, hogy éppen egy fogteknikus cégtáblája előtt haladt el.
Nyelvét a fogára tartva, fölment a rendelőszobába. De itt kiderült, hogy a fogteknikus egy kukkot sem tud magyarul. Nemrég telepedett csak ide Genfből. No, sebaj, majd elmondja neki németül azt a kevés mondanivalóját.
- Bitte... ausziehen mein Zahn mit... izé... ejnye... wie heisst man nur... mit kéjgáz.
E pillanatban sehogy sem akart eszébe jutni az átkozott szó, de a fogmüvész bólintott a fejével. Tehát megnyugodott benne, hogy magyarul is megértette.
Beléült a karosszékbe és a fejét hátratéve, már előre megtelt kéjes sejtelmekkel. Még sohasem volt dolga a kéjgázzal, de sok kellemeset hallott róla. Az valami nagyon jó lehet bizonyosan.
A fogmüvész kezében a szerszámmal, föléje hajolt és a szájához nyult:
- Bitte aufmachen!
- Ahá - gondolta a páciens - most jön a kéj!
Az ám! E pillanatban recsegés-ropogást érzett; azt hitte, hogy az egész állkapcsa kiszakad menten. És szörnyü fájdalomban átvillant agyán a sokat keresett szó és elbömbölte:
- Lustgas! Lustgas!
A fogmüvész még egy végsőt rántott és megelégedetten lihegte:
- Fertich!
A páciens is megkönnyebbülten mondta németül:
- Egy kissé tuloztak, de az bizonyos, hogy most kéjgázzal nem fájt olyan nagyon.
Ennek az esetnek pedig - ha már csattanója nincs - az a tanulsága, hogy a képzelődés a legjobb kéjgáz.

Az enfant terrible.
A Krudy-család legifjabb tagja, - öt esztendős, - nagyon szókimondó ifju. Mindég azt mondja, amit gondol és mindég olyat gondol, amit nem kellene. Igy azután természetes, hogy apró elszólásai néha nagy kellemetlenséget okoznak a szüleinek...
Látogatóban volt mamájával egy öreg nagynéninél. Uzsonna közben mélyen elgondolkozott az őszinte gyermek, mig végül, általános meglepetésre igy szólt a nagynénihez:
- Ma szivesen adnék neked puszit Sári néni. Ma szakálltalan napod van.

Hátul...
Sulik Kálmán aradi lapszerkesztő mesélte el ezt a történetet:
A főispánéknál nagy estély volt. Meghivták a megyei tisztikart is, amelynek tagjai közül a legfiatalabb jegyző most került először igazi nagy társaságba. A fiatal ember meglehetősen zavarban volt és különösen a hölgyek társaságában mutatkozott rendkivül félszegnek.
A vacsora után a fiatal jegyző véletlenül a főispán egyik leánya mellé került. Szivarokat szolgáltak föl, a jegyző ur is kivett egy hatalmas havannát, de olyan zavarban volt, hogy amikor rá akart gyujtani, a gyufát a skatulyának nem a foszforos végén huzgálta végig. A gyufa persze nem akart meggyulni, a jegyző irult-pirult, mig végre a főispánkisasszony megsajnálta:
- De kérem, ne ott gyujtsa meg! Hátul!...
A jegyzőnek felragyogott az arca. Fölugrott a helyéről és meggyujtotta a gyufát azon a helyen, amelyen ült - hátul!...

A falusi ártatlanság.
Pólya Tibor mesélte el a müvészasztalnál házaséletének következő jelenetét:
- A feleségem sok baj után tegnap faluról hozatott magának cselédet. Jól megtermett, pufók arcu lány érkezett meg és már a vacsoránál ő teritett.
Persze, a feleségem kiment a konyhába és a tapasztalatlan lány helyett ő maga tette a deszkára az edényeket.
A lány behozta a deszkát; a tányérokat szépen kirakta az asztalra; az egyik tojástartót a feleségem elé tette. A másikat azonban egy ideig gondolkozva forgatta kezében.
Majd hirtelen hozzám lép; a tojástartóval nagyot üt a hátamra és igy szól:
- Ez is kap egy ilyen fazokat?

A boszu.
Vasárnap este egy külső-terézvárosi kávéházban. Szólt a zene, a pincérek - már az a néhány gyürött-kopott szmokingos, fáradt ember, aki kiszolgált - sürögtek-forogtak, a kávéház üvegablakait befutotta a pára s néha egy-egy kifestett arcu hölgy is belibbent az ajtón, amelyen át hangos muzsikaszó áradt ki az éjszakába.
Az egyik asztalnál nagyobb társaság szórakozott. Többnyire kereskedősegédek, de volt köztük néhány családos kereskedő és kishivatalnok is. Tiz óra felé már pezsgőt bontatott a társaság, s néhány vidám hölgy is odatelepedett az asztalhoz.
Egyszerre hangos csattanás zavarta meg a mulatságot. B. ur, egy kövér rövidárukereskedő arculütötte a szomszédját, L. cipőkereskedőt. Hogy min vesztek össze, nem lehetett pontosan megállapitani. A társaság tagjai felugrottak és hamarosan szétválasztották a veszekedőket.
Nemsokára oltogatni kezdték a lámpákat és a társaság fölkerekedett. A cipőkereskedő ekkor odalépett B. urhoz, aki az imént inzultálta:
- Nézd csak, Samu, - mondta neki halkan, - nincs pénzem. Adj kölcsön husz koronát.
Samut eleinte meglepte a dolog, de örült, hogy valamivel kiengesztelheti a szomszédját és átnyujtotta a husz koronát.
- Itt a pénz, - mondta, - de vasárnapra megadd!
- Az csak természetes! - felelte fölényesen a cipész.
Végignézte ezt a jelenetet a társaság egyik tagja s az utcán megszólitotta a cipészt:
- Mondja csak, hogy kérhet pénzt valakitől, aki azelőtt öt perccel pofonvágta? Hát nincs magában egy szemernyi önérzet sem?
- Dehogy nincs! - vágja ki ingerülten a cipész. - Ezt a husz koronát nem fogja visszakapni!

A jó háziasszony.
Tarnay, a fiatal szinész szobát bérelt egy kisebb penzióban. A berendezéssel és a kiszolgálással meg volt elégedve, csak a reggeli kávéra panaszkodott: Hol gyönge volt a kávé, hol rossz volt a tej, hol felforrt a fekete kávé, szóval mindig volt valami baj.
Egy reggel azután kellemes meglepetés érte a szinészt: kitünő volt a kávé. Az ize zamatos volt, a szine is más, mint azelőtt, még cukor is több volt benne, sőt szép, fehér föl is uszott a tetején.
A szinész becsengette a gazdaasszonyt.
- Látja, - mondta neki, - ma kitünő a kávé. Nem ugy, mint máskor.
A gazdasszony a nem várt dicséretre annyira meglepődött, hogy őszintén bevallotta:
- Jaj, akkor tévedésből a saját kávémat hoztam be...

A kocasoffőr.
A rendőrségen jelentkezett egy lipótvárosi bankár soffőrvizsgára. Véletlenül jelen volt a vizsgán Sándor, akkori főkapitány is.
A vizsgázó nagy drukkban ül fel a gépre, elinditja a gépet és minden skrupulozitás nélkül neki lóditja egy oszlopnak. Az oszlop kettétört, a gép félrehajolt, a soffőr kibukott a kocsiból.
Nem történt semmi baja. Kissé feldult ábrázattal kelt föl a földről, nagyon szégyelte magát. Sándorhoz fordulva igy mentegetődzött:
- Ez azért volt, mert ma először hajtok a nyilvánosság előtt.
Sándor gunyosan felelte:
- Először, uram? Nem! Inkább utoljára!...

Hires emberek.
Szinnyei-Merse, a világhirü magyar festőmüvész ül a kávéházban Márk Lajossal. Később asztalukhoz ül Rátkay Márton és egyik zeneszerzőnk.
- Egyszerre csak igy kiált föl Rátkay:
- Most veszem csak észre, hogy hány hires ember ül itt egy asztalnál... Nagyon sok, borzasztóan sok!...
- Nono! - mondja Márk - legfeljebb egy.
És Szinnyeire mutat.
- Ellenkezőleg, legalább hat - feleli Rátkay.
- Hat?
- Igen. Itt van először Szinnyei ur, az egy; aztán Márk Lajos, aki már Amerikát is megjárta, kettő; itt vagyok én...
- Még mindig csak három - jegyzi meg félénken a komponista.
- Dehogy! Van még legalább három.
És a zeneszerzőre mutatva, folytatja:
- Lehár, Fall Leó és Strauss...

A bankfiókok.
A közgazdasági rovatvezető iróasztalán megszólal a telefon. Egyik barátja telefonál, aki időnkint az érdekesebb közgazdasági eseményekről informálni szokta.
- Halló! Szervusz Szegő!
- Szervusz! Mi ujság?
- Érdekes ujság. „Szaporodnak a bankfiókok” cim alatt megirhatnád, hogy Blum Brunónak is, meg Ország Róbertnek is fia született.

Mire jó a feleség?
A Lipótváros egyik zsurján történt. Megjelent egy ügyvéd, aki vőlegénye egy nagyon fiatal lánynak.
A fiskális persze olvadozó hangulatban van. Mindenkinek a menyasszonyáról és a saját boldogságáról beszél. Az emberek már unják.
- Tudja kérem, - szól a vőlegény Harsányi Zsolthoz, - a menyasszony jóval fiatalabb, mint én. De ez a helyes, mert legalább lesz egy lény, aki később majd befogja a szememet.
- Jó, jó - feleli Harsányi, - ezt hiába fogja megtenni a kedves felesége. Mert jön majd egy jó barátja, aki kinyitja az ön szemét.

A kiváncsi szerző.
Egy fiatal drámairó elment a Magyar Szinházba, hogy érdeklődjék rég beadott drámája ügyében. - Épp tizedszer.
Beőthy László igazgató mosolyogva fogadta és a darab kéziratát átnyujtva neki, igy szólt:
- Kitünő a darab, csak néhány szót kell még beírnia.
- Boldog vagyok!
- Én be is irtam azt a néhány szót ön helyett, de persze ez nem számit! Önnek kell azt megirnia.
A szerző hónalja alá vette a könyvet és nagy boldogan rohant a kávéházba, ahol elmesélte, milyen szerencse érte. Aztán kinyitotta a könyvet, hogy megkeresse az igazgatói utasitást. Azt a pár szót, melyet még be kell irnia a darabba.
Mindjárt az első oldalon ráakadtak. Ez volt:
„A darabot visszavonom!”

Előrelátás...
A váci fegyház egyik tisztviselője kissé megszorult anyagilag.
A tisztviselők ilyenkor mit csinálnak? Kölcsönt vesznek föl valami szövetkezetnél. A mi emberünk is bejött Pestre és két kezesének aláirásával ellátott váltóját benyujtotta egy pénzintézethez.
Az igazgatósági gyülésen annak a rendje és módja szerint szavazás alá került a fegyintézeti tiszt váltója is.
A vezérigazgató referálta az ügyet, ajánlva, hogy a kölcsönt szavazzák meg.
Beszédét ezekkel a szavakkal fejezte be:
- Adjuk meg, uraim, a kölcsönt, nem lehet tudni, mikor szorulunk ezeknek az uraknak jóindulatára.
A kölcsönt egyhangulag megszavazták.

A praktikus tanár.
A Barcsay-utcai gimnázium növendékei tanáraik vezetésével többnapos kirándulást tettek a vidéken. A programm szerint egyik városból éjfélkor kellett továbbutazniok és hogy a költséget csökkentsék, ezt az estét már nem töltötték a szállóban, hanem a pályaudvarra vonultak ki, a nagy váróteremben helyezkedtek el este tiz órakor, hogy ott várják be a vonat indulását.
Mig a tanárok a pályaudvar előtt szivaroztak, az egész napi sétától elfáradt diákokat a váróteremben elnyomta az álom. Féltizenkettőkor a vezető tanár, dr. Lázár Béla, bement a váróterembe és azt vette észre, hogy valamennyi diák alszik. Félóra hiányzott a vonat indulásához, tehát nem lehetett várni. Körülnézett, hogy talán akad egy ébren levő fiu, aki fölkeltse a többit, de mind aludt. A tanár ur erre harsány hangon elkiáltotta magát:
- Félóra mulva indul a vonat! Fölkelni, fiuk!
Nagy csönd. A fiuk nyugodtan alusznak. A tanár türelmetlenkedik és végül is kiadja az ujabb, most már teljesen célravezető parancsot:
- Félóra mulva indul a vonat. Fiuk, mindenki keltse fel a szomszédját.

Falusi karriér.
Vértes Marcel, a kedves piktor, elhatározta, hogy a nyári hónapokat vidéken tölti. A menetrend és a térkép segitségével ki is választott egy eldugott falucskát és odautazott.
Az első napokat sétával és ismerkedéssel töltötte el. Harmadnapra már ismerte a falu összes nevezetes személyeit: a birót, a kisbirót, az esküdteket, a tüzoltóparancsnokot és a többieket. A vezetőemberek közül csak egyet nem ismert még, egy hatvanesztendős öreg parasztot, aki igen sok tisztet viselt. Végre ezzel is megismerkedett. A bemutatkozás után a következő párbeszéd folyt le közöttük:
- Hány esztendős maga, öregem?
- Csak hatvan, hál’ Istennek!
- És maga egyszemélyben éjjeli őr, kondás, csősz, lámpagyujtogató és csodadoktor?
Az öreg megpödörgette a gyér ősz bajuszát és kevélyen mondta:
- Biz’ugy! Csakhogy én már hatvan esztendős vagyok. A maga korában még én sem voltam semmi.

Külvárosi idill.
A napközi otthonból. Elmeséli a tanitónéni.
A Snyozik meg a Kolt karonfogva jöttek az iskolába. Megkérdem:
- No, mióta ez a nagy barátság?
A Snyozik: Most együtt lakunk a Kolt néniéknél.
Én: Hát nálatok, Kolt, elég hely van?
A Kolt: Van két ágyunk. Az egyikben alszom én, meg a Snyozik, meg a Snyozik kis testvére. A másikban alszik a Snyozik papája.
Rövid csönd.
A Snyozik: Meg a Kolt néni...

Kávéházi játék.
A börzeánerek kávéházában alsózik két körmönfont tőzsdeügynök. Kibicük is van; még pedig az egyik ügynök cégtársa, aki azonban nem a társának kibicel, hanem az ellenfélnek.
Kiosztják a kártyát és a cégtárs kvintet kap a kezébe.
Kijátszik és igy szól:
- Kvint...
Nem mer kontrázni. De ebben a pillanatban érzi, hogy a lábát nyomogatják. Hamar kiböki:
- ... és kontra.
- Szext és rekontra! - hallatszik diadalmasan a másik oldalról feléje; persze el is veszti a játékot.
A kibic tuloldalról szerény hangon megszólal:
- Hát hogy kontrázhattad meg, amikor egy szexted hiányzik?
Társa pirosan a dühtől ordit felé:
- Te állat! Miért nyomtad meg a lábam?
A másik játékos hangosan fölkacag és igy szól:
- Ne szidja őt. Én nyomtam meg a maga lábát... Mert én ismerem magukat!

A rivális.
Amikor a Nemzeti Szinházban szinre került Jean Aicard „Lebonnard papa” cimü vigjátéka, ugy osztották ki az ujdonság szerepeit, hogy a darabban Dezső József fogja játszani a Török Irma öccsét.
A müvésznő egyik riválisa, amikor ezt megtudta, felkereste Dezsőt.
- Kedves Dezsőkém, - kérte mézédes hangon. - Tégy nekem egy szivességet. Neked nem kerül semmibe, nekem meg nagy örömet szerzel vele.
- Kérlek. Mi az?
- Játszszad el „Lebonnard papá”-ban a szerepedet ősz fejjel...

A fránya fiskális.
A biharmegyei románlakta helységekben ha valamelyik gazda hivatalos irást - stemplis papirost - kap, fel se bontja, meg se nézi, csak viszi be egyenesen Váradra az ügyvédhez.
Ugy se érti a rumuny a magyar irást, a jegyzőjében meg nem bizik, rábizza hát az ügyvédjére, hadd intézze az el a dolgát, ha kell: az adóhivatallal, ha kell: a biróságnál.
Egyszer csak nagy paksamétát kapott egy román gazda Budapestről: egy osztálysorsjegy-árusitó küldötte el neki a reklámját, a szerencsenaptárát, meg egy sorsjegyet. A román felvette a szürét, zsebretette a vastag levelet, befogott és behajtatott Nagyváradra, az ügyvédjéhez.
Átadta az ügyvédnek a pesti irásokat, hogy hát mitevő legyen már most.
Az ügyvéd kiteregette iróasztalára azt a sok nyomtatványt, a reklámlevelet, a szerencsenaptárt, meg a sorsjegyet, ugy tett, mintha gondolkoznék, azután kegyes hangon jelentette ki a román gazdának:
- Ne féljen semmit, frátye, nem lesz semmi baj! Adjon ide öt pengőt, elintézem a dolgot, még a tárgyalásra se kell befáradni Váradra!
A paraszt boldogan szurta le az öt pengőt és odahaza fünek-fának eldicsekedett, hogy milyen jó ügyvéd az ő ügyvédje. Öt pengőért elintézi az ő bonyolódott dolgát - mert bonyolódott ügy az, ami olyan sok stemplis papirossal kezdődik! - és még a tárgyalásra sem kell elmennie.

Ha a paraszt válik...
Dr. Dévényi Miklós miskolci ügyvéd irodájában játszódott le ez a jelenet. Beállit hozzá egy paraszt:
- Hallom, hogy a tekintetes ur érti legjobban, hogy a férfit meg az asszonyt, hogyan kell elválasztani!
- Hát ilyesmivel is foglalkoznám - mondja az ügyvéd.
- Válasszon el hát az ur engem az asszonytól. Nem sajnálom érte a pénzt. Nem tudok tovább vele élni.
Az ügyvéd belemegy a dologba, s fölteszi a szükséges kérdéseket. Többek közt ezt kérdi tőle:
- Mikor keltek egybe?
A paraszt nagyot néz:
- Nem keltünk mi egybe.
- Hát?
- Hát csak... csak ugy élünk együtt.
- De hiszen akkor nem kell válópör - szól az ügyvéd. - Egyszerüen a faképnél hagyhatja az asszonyt.
A paraszt gondolkozik egy kicsit, aztán nagyon mélyet, nagyon keserveset sóhajt:
- Hát azt hiszi a tekintetes ur, hogy ha az asszonyt ugy egyszerüen a faképnél lehetne hagyni, hát eljöttem volna ide?

Mire jó az alkohol?
Egy nagy vidéki városban - beszélte dr. Scharl Pál, az Erzsébet-szanatórium igazgatója - megalakult az alkoholellenes egyesület. Abban a városban már története van az alkohol ellen vivott küzdelemnek, mert itt esett meg, hogy egy apostol felolvasása után, melyben elmondta, milyen gyilkos hatása van az emberi szervezetre az alkoholnak, az elnök, aki a városnak főkortese igy rekesztette be a gyülést:
- Hallották, uraim, milyen káros az emberre az alkohol. No de disznó is, aki alkoholt iszik. Maradjunk csak meg, uraim, a sörnél, meg a jó bornál.
Most megalakult itt az alkohol ellen küzdő egyesület. Mindjárt az első napon népgyülés volt, amelynek szónoka arról szavalt, hogy az alkohol kárára van a munkásnak, mert elgyöngiti. A szónoklat után föltette a kortes-elnök a kérdést, hogy ki akar a tárgyhoz szólani. Feláll erre egy ember, és igy szól:
- Tisztelt gyülés, én csak azt akarom mondani, hogy hazugság az, miszerint bortól, sörtől, pálinkától elgyöngül az ember. Itt van rá az élő példa, én magam. Tavasszal beteg voltam, hát azt mondta a sógorom, hogy ő majd küld egy kis hordó jó egri bikavért, attól megerősödöm, küldött is, és amikor a hordó megjött, olyan gyönge voltam, hogy nem tudtam fölemelni. Azóta mindennap iszom belőle egy litert és most már félkézzel fölemelem a hordót...

A furfangos polgár.
A Rózsahegy és Vidéke cimü ujság egyik számában „Megtörtént” cimmel közölte ezt az ilyenformán bizonyára tényleg megtörtént esetet:
Sok hangzatos vezércikknél és tudományos értekezésnél szemléltetőbb és meggyőzőbb formában bizonyitotta be a napokban egy Cs. nevü rózsahegyi polgár azt a sajnálatos igazságot, hogy az állategészségügy nálunk sokkal magasabb fokon áll a közegészségügynél. A legutóbbi marhazárlat folytán ugyanis az állatorvosok szigoruan ellenőrizték, vajjon az istállók kellő tisztántartásáról történik-e gondoskodás. Cs. - aki már egyizben az istálló piszkos volta miatt meg volt birságolva - a napokban megtudta, hogy az állatorvos az istálló ellenőrzése céljából ismét fel fogja keresni. Minthogy tartott tőle, hogy ennek a szemlének ismét birság lesz a vége, a következő tragikomikus módon segitett magán. A tehenet az istállóból a saját lakószobájába költöztette át, odakötötte az asztallábához és aztán nyugodtan várta a történendőket. Az állatorvos rövid idő mulva tényleg megjelent és egyenesen az istálló felé tartott. Féluton elébe áll Cs. uram és a lehető legártatlanabb arccal imigy szólitja meg az elképedt állatorvost:
- Semmi keresni valója az urnak az istállóban! Ott én lakom. A tehenem odabenn lakik a szobában. Tessék oda besétálni!
Tableau.

A lábtörés.
Van a Bácskában egy dusgazdag parasztnábob, akinek rengeteg sok a földje, marhája és készpénze, de roppant kevés a vágott dohánya. Müveletlen, tanulatlan ember, mindössze az elemi iskolát végezte el és csak hogy éppen megtanult irni, meg olvasni. Ezt a gazdag parasztot egyszer csak sulyos baleset érte: a gazdasági épületei között járkált, elcsuszott és kitörte a lábát.
Nem akarta magát rábizni a háziorvosára, aki a szomszéd városban lakott, hanem elhatározta, hogy Pestről hivat le magához egy hires sebésztanárt.
A következő sürgönyt küldötte el egy ismert fővárosi professzornak:
„Jöjjön azonnal. Kitörtem a lábam.”
A professzor, mielőtt vasutra ült volna - hogy tudja, milyen müszereket és kötéseket kell magával vinnie, - előbb táviratilag kérdezősködött:
„Kérem, azonnal táviratilag pontosan tudatni, hogy hol tört el a láb?”
Néhány óra mulva megkapta a parasztnábob távirati válaszát, amely igy szólt:
„Tehénistálló és ispánlak között, keritéstől három méternyire.”

Ügyvédi fogás.
Ujvidéken nagyon jó védőügyvéd volt dr. Z., de amellett arról is nevezetes, hogy a klienseket a legfurfangosabb uton tudta megszerezni magának.
Egyszer falusi paraszt állitott be a fiskális irodájába. Tisztességtudóan köszön.
- Adjon isten a tekintetes urnak!
- Magának is adjon Isten. Mi jó szél hozta kendet ide?
- Bajba vónék, tekintetes ur, - felelt a paraszt, - még pedig nagyba.
Ezzel elmesélte a sulyos testi sértés esetét, amelynek főhőse ő maga volt.
Az ügyvéd végighallgatta, aztán megsodorta bajszát, kijelentette, hogy bár igy, meg ugy, az eset sulyos, de neki, csakis neki sikerülni fog megnyerni az ügyet.
- Aztán mivel fogok tartozni a tekintetes urnak?
A fiskális habozás nélkül felelte:
- Ezer koronával.
A kliens megijedt.
- De tekintetes ur, az sok lesz. B. ügyvéd ur olcsóbban megteszi, tán még a felét sem kéri annak, amit a tekintetes ur kér.
Z. megvető tekintettel méri végig a parasztot, aztán körültekint a szobában, szeme megakad a falon függő és a kilenc aradi vértanut ábrázoló olajfestményen. Megfogja a kliens kezét, szépen odavezeti a kép alá és igy szól.
- Látja ezeket az embereket az akasztófa alatt?
A paraszt igenlőleg int fejével.
- No lám - folytatta Z. - ezek is a maga ügyvédjéhez fordultak!

A jó üzlet.
A patikáról szóló viccek már éppenugy kimentek a divatból, mint az anyós-viccek. „Drága, mint a patika”, ma már éppen olyan ritkán mondják, akárcsak azt, hogy „brr, az anyósom!”
Hogy végleg ki ne hasittassék a tréfa birodalmából ez a hálás terrénum: közöljük ezt az egy viccet.
A vidéki patikában vesz egy boltosinas valami kenőcsöt.
- Egy korona az ára! mondja a provizor.
A fiu átveszi a tégelyt, letesz egy pénzdarabot és kisiet a patikából. Csak amikor már eltávozott, veszi észre a provizor, hogy egy korona helyett egy huszfilléres pénzdarabbal fizetett.
- Szaladjak utána, főnök ur? - kérdi a provizor a jelenlévő gyógyszerészt.
- Nem érdemes! - feleli a patikárus és legyint a kezével - még mindig nyerünk a kenőcsön tiz fillért!

Egy csodabogár.
Egyik budapesti ügyvéd uj patvaristát fogadott. Elegáns zsentri fiut, aki eljutott a doktorátusig, de még nem volt prakszison. Igen jó ajánló-levelekkel jött: minden szigorlatot kitüntetéssel tett le és emellett az atlétikai klubnak is a választmányi tagja volt. A fiskális nagyon örült előkelő képviselőjének és mindjárt az első napon el is küldte egy sommás tárgyalásra, amelynek Weisz és Schwarz szabócég egy kifizetetlen számlája volt az eredő oka és abból 149 korona 65 fillér és járulékai dolgában kellett dönteni.
Dél felé elégedett arccal visszatért az ügyvédjelölt:
- No, mit végzett, doktor ur? - kérdezte tőle nyájasan a principálisa.
- Letettem a pört, - volt a felelet.
Az ügyvéd ijedten ugrott fel a helyéről:
- Mit csinált?
- Letettem a pört, - ismételte nyugodtan a sommás ügyek uj bajnoka. Az ellenfelem tagadta a megrendelést, tagadta az átvételt és nekem nem volt jogom kételkedni a szavában, végre is, kollégával és gavallér uri emberrel volt dolgom, aki rongyos százötven korona kedvéért nem hazudik...
Az ügyvéd rezignált arccal vette elő a főkönyvet:
- Doktor ur! - mondta - beirok az ön számlájára 19 korona 50 fillér perköltséget, amit majd elsején lehuzok a fizetéséből. Ennyit kaptunk volna, ha ön nem választmányi tagja az atlétikai klubnak és nem tette volna le kitüntetéssel szigorlatokat...
A gavalléria mártirja nem is maradt ügyvédbojtár két hétig sem. Ma az igazságügyminisztérium kodifikáló osztályában ül s ő csinálta az árdrágitó paragrafusokat.

A ravasz fiskális.
A pesti lakásinségnek megvannak a maga bohózatai is. Ezek közül való az alábbi történet.
Az Erzsébet-téren virágzik egy posztókereskedő cég. Azon a helyen, ahol ma diszes üzlete van, valaha kicsiben kezdte, egynyilásu bolthelyiségben. De idővel annyira vitte, hogy kibérelte a házban levő összes üzlethelyiségeket. De rájöttek a cég tulajdonosai, hogy még igy is szüken vannak. Elmenni nem akartak a házból a világért sem, a földszinten már minden az övék volt, tehát elhatározták, hogy fölfelé terjeszkednek, s kiveszik az első emeletet.
Fölmegy nagy titokban az egyik cégtárs a háziurhoz és kéri az első emeleti lakást.
- Odaadnám, - mondja a háziur - de abban meg husz év óta lakik egy előkelő ügyvéd, aki épp a minap mondta, hogy nem megy ki a házamból lakni, amig meg nem hal!
A kereskedő szárazan szól:
- Hát ideadja-e, ha félévenként ezer forinttal többet fizetek mint ő és ötéves szerződést kötök?
Rövid habozás után a háziur rááll az alkura, a „pénz beszél, kutya ugat” elvénél fogva, s rögtön meg is köti a szerződést a posztókereskedővel. Ez vigan távozik.
Most felmond a háziur az ügyvédnek. Az ügyvéd kétségbeesetten rohan fel a háziurhoz.
- Hja, - mondja ez - ezer forinttal többet igértek érte és - pénz beszél, kutya ugat.
Az ügyvéd elmosolyodik:
- Rendben van, - mondja. - Most majd én teszek önnek egy ajánlatot.
- Nos?
- Mennyit fizetnek a posztókereskedők a földszinti helyiségekért?
- Háromezer forintot.
- Van szerződésük?
- Nincs.
- Nahát, - vágja ki a csattanót az ügyvéd - adok én azért az egész földszintért évi ötezer forint bért és ötéves szerződést! Megkapom?
A háziur nagyot ugrik örömében:
- Hogy a pokolba ne kapná meg! Pénz beszél, kutya ugat!
Azonnal leülnek és megirják, aláirják a szerződést. A háziur pedig kapja magát és felmond a kereskedőknek.
Most jön a bohózat harmadik felvonása. A kereskedők rohannak az ügyvédhez, hogy az istenért, ne tegye őket tönkre. De a tényálláson nem lehet segiteni. Csak nagy rábeszélésre és ötezer forint ujabb kártéritésért engedte át az ügyvéd a cégnek a drága bérszerződést. Most ugy áll az ügy, hogy az ügyvéd megmaradt a régi lakásában, sőt az ötezer forinton ujra be is butorozta, a háziur pedig boldog, mert a földszinti helyiség 3000 forintról 5000 forintra stájgerolódott - magától.
Csak a két kereskedő sirdogál csöndesen.

Népszámlálás.
Egy népszámláló biztos mondta el a magyar humor jellemzésére.
Beállit egy öreg földmives házába és felveszi a szükséges nacionálét.
- Aztán hány gyermeke van? - kérdi az öregtől.
- Hatvanhét vót, tekintetes uram...
A biztos haragosan förmed az öregre:
- Kikérem magamnak az efélét! Mondja meg becsülettel, mennyi a család!
- Hatvan hét vót, uram. Ez az igazság...
Csak nagynehezen derült ki a tényállás.
- Hat van, hét vót, mer egy meghótt - mondta a végén helyesen tagolva a szókat az öreg.

A vaskorona.
A vaskorona-rend harmadosztályu alfajával tüntette ki a király egyik nagyiparosunkat.
A családban már hetekkel előbb a bekövetkezendő nagy eseményről álmodoztak. A házikisasszony, egy lipótvárosi körökben bőven megforduló hölgy, mindenütt a papa kitüntetéséről beszélt. Az ügy azonban sokáig késett.
Egy délben lihegve érkezik haza a nagyiparos. Arca majd kicsattan az örömtől.
- Fiaim - kiáltja - jön a vaskorona!... Holnap benn lesz már a hivatalos lapban.
A kisasszony boldog és izgatott.
- Igazán papa, - mondja - jó lesz még ma beküldeni a kabinetirodába a fejmértékedet!

Mozi és szinház.
Józsa Károly festőmüvész családjánál már hosszabb idő óta volt szolgálatban egy derék falusi cselédleány. A legrendesebb szolgáló volt, olyan, amilyent a festőék még nem is láttak. Szabad idejét kézimunkázással töltötte és egyetlen szórakozása az volt, hogy vasárnap délutánonként a hugával moziba járt. A mozijárás lassanként szenvedélyévé vált: szerette a filmek romantikus, vagy hátborzongató történeteit és minden gondolatát ez kötötte le.
A Józsa-család egyszer elhatározta, hogy valami ajándékkal lepi meg a derék leányt. Józsa vásárolt egy jegyet az egyik operett-szinházba.
Mari nagy izgalommal várta a nagy napot. Délben gyorsan elvégezte a munkáját, diszbe öltözött és felvonult a vasárnap délutáni előadásra. Estefelé hazaérkezett. A család várakozva fogadta.
- Na, hogy tetszett, Mari? - kérdezte a nagysága.
- Tetszett, tetszett, elég szép volt - mondta a leány.
Mindnyájan megütközve néztek rá: hát nincs extázisban? Mi történt, hogy csak ilyen lanyhán dicsérgeti? Meg is kérdezték tőle. Mari előbb huzódott a választól, aztán mégis megfelelt:
- Szép a szinház, de hiába fogtam be a fülemet, azér mégis hallottam mindent. Mégse olyan a, mint a mozi.

„A közigazgatás egyszerüsitése.”
A büntető járásbiróságnál elbocsátották az egyik szolgát, még pedig a következő okból.
Valami kisebb ügyben egy józsefvárosi iparosembert citáltak be. Pont tiz órára volt kitüzve a tárgyalás, de lett tizenegy, amikor a biró elővette a józsefvárosi ember aktáját és szólt a szolgának, hogy hivja be.
Erre a szolga, - aki egyébként alig néhány napja volt a biróságnál, - kedélyesen mondja:
- Azt az embert elengedtem...
- Hát miért? - kérdi a biró.
- Mert kihallgattam és kiderült, hogy szegény ártatlan volt.

A borravaló.
Az udvar budapesti tartózkodása alatt nagy öröm érte az egyik fővárosi mulatóhely szép táncosnőjét.
Egy este inas jelent meg a táncosnő öltözőjében és óriási csokrot adott át a müvésznőnek.
- Ki küldte? - kérdezte a boldog hölgy.
- A kegyelmes ezredes ur...
Egy előkelő katonát nevezett meg, aki a király udvartartásában diszes poziciót foglal el.
A hölgyet végtelenül meghatotta a dolog, boldogsága másnap fokozódott, amikor az inas ujabb koszoruval jelent meg. Harmadnap és negyednap ismét... A táncosnő mindig husz korona borravalót adott a legénynek.
Az ötödik napon a táncosnő és a gróf találkoztak.
- Köszönöm önnek, gróf ur, a sok szép virágot...
A gróf meghökkent arcot vágott.
- Kérem, én csak egyszer küldtem.
Most a hölgyön volt a megütközés sora... Végül behivták a szolgát.
- Te - kérdezte a gróf - hányszor vittél virágot a kisasszonynak?
- Négyszer - felelte a szolga.
- Négyszer?... Hisz én csak egyszer küldtem.
- Igen, de a kisasszony mindig megadta nekem a husz koronát, amibe került és én ujat hoztam.

A főhadnagy és a pucer.
Egy Németországból hazatért kereskedő beszélte el az alábbi történetet:
Egy kisebb német városban volt dolgom. Több napot töltöttem a városban és egy kis penzióban béreltem lakást. A második napon egy német főhadnagy érkezett a penzióba és szobát bérelt a maga és a legénye számára. A főhadnagy sovány szemüveges emberke volt; a legénye ellenben tagbaszakadt, pocakos, negyvenes férfi; a kezén több aranygyürü volt s egyenruhája finom szövetből készült.
A főhadnagy, miután kivette a szobát, igy szólt a szobaleánynak:
- Kérem, meg kell jegyeznem, hogy csak azzal a feltétellel veszem ki a szobát, ha a legényem ruháját, és cipőjét is épp olyan gondosan tisztitják ki, mint az enyémet.
A szobaleány nagyot nézett, de azért beleegyezett a furcsa kivánságba. A penzió személyzete látta, hogy a főhadnagy sokkal jobban bánik a legényével, mint ahogy azt a bajtársi szellem megkövetelheti; sőt valósággal tiszteletteljesen bánik vele, de nem sokat törődtek a dologgal.
Másnap reggel azután benyitott a főhadnagy szobájába a háziszolga és meglepetve látta, hogy a főhadnagy a szük kereveten hever, mig a tisztiszolga a kényelmes, selyempaplanos ágyban szendereg. Ezt már mégis megsokalta és odalépett a főhadnagyhoz, igy szólt:
- Már megbocsásson, főhadnagy ur, de mégis csak szemtelenség, amit ez a szolga megenged magának! Még az ágyat is elfoglalja a főhadnagy ur elől!
De a főhadnagy ijedten ugrott fel és csendre intve a háziszolgát, suttogó hangon felelte:
- Pszt! Fel ne költse valahogy! Ez a gazdám, egy dusgazdag württembergi posztógyáros, én meg az utazója vagyok! Érti már?...

A bakfis meg a jogász.
A báli költészet, a halálosan elkoptatott rózsaszinü, fátyolos, tüllös, selymes, parfümös báli költészet utolsó éveit járja. Ennek a haldokló romantikának egyik hajtása ez a kis eset.
Táncol a bakfis a jogásszal. Borzasztó tüzesen járják a csárdást, a bakfis a legszebb mü-rezgéseket produkálja, a jogász forog a sarkán, a földre tenyerel, szóval duhajkodik és élvez a szép pár. Aztán belefáradnak és lassan rezegnek tovább, miközben megindul a diskurzus:
- Mi maga?
- Jogász vagyok.
- Hol? Pesten?
- Nem.
- Kolozsvártt?
- Nem.
Szünet. A jogász szégyelli a szép leány előtt, hogy nem egyetemi jogász, hanem csak valamelyik kis jogakadémiához tartozik.
- Hát hol jogász? - kérdi a leány.
- Kérem - lihegi a fiu - én... én... én mezei jogász vagyok...
Igy hivják tudniillik az egyetemiek a vidéki jogászt.
Vége van a csárdásnak, a leány visszamegy az anyjához. A mama megkérdi:
- Kivel táncoltál?
- Egy jogászszal. Mama, ő a legujabb egyetemre jár.
- Hogyhogy?
- Megkérdeztem tőle, hogy hol jogász és azt felelte, hogy: Mezén.

A hivatalnok-halál.
Vasuti főtisztviselő mesélte ezt a finom kis történetet:
Egy idősebb hivatalnok, régi ismerősöm, lelkes hive a részlet-rendszernek s a hónap elsején szinte népvándorlás indul meg iróasztala felé a pénzbeszedők részéről.
De egyszer csak nem jelent meg az irodában. A kollegák türelmetlenül várták érkezését. Déltájban végre betelefonált a felesége s elmondta, hogy férjét féloldali gutaütés érte.
A kollegák lesujtva hallgatták a szomoru hirt, egyikük azonban megjegyezte:
- Az öreg ur csakugyan következetes önmagához.
- Miért? - kérdezték.
- Mert hü marad a részlet-rendszerhez. Most féloldali gutaütést kapott, ugy látszik tehát, hogy meghalni is részletekben fog.

Az ichneumon.
Még a háboru előtt történt s annál furábban hangzik most ez a história.
Apponyi hires interpellációja kapcsán a hármas-szövetségről beszéltek a képviselőház folyosóján.
- Az olaszokkal való szövetség csak a képzeletben van meg - jelentette ki az egyik képviselő.
Mire Herczeg Ferenc a következő előadást tartotta a képzeletről:
- Egyszer utazott egy ur Pozsony felé. Vele szemközt a kupéban egy másik ur is ült, külsejéről itélve, falusi zsidó. Utóbbit nagyon furta a kiváncsiság, hogy mi lehet abban a nagy dobozban, amely a másik utas feje fölött a hálóban hevert.
Egyébként is unta a szótlanságot és megszólitotta az idegen urat:
- Kihez legyen szerencsém?...
A másiknak nem tetszett az ismerkedés, de nem akart gorombáskodni...
- Sárkány vagyok...
Rövid csend után:
- És mivel tetszik foglalkozni?
Rideg válasz:
- Földbirtokos vagyok...
Ujabb csend után:
- És ha szabad tudnom, mi van abban a dobozban?
- Abban a dobozban?... Egy ichneumon...
- Ichneumon?... És mi az?
- Az egy kis állat, egész pici állat...
- És mire jó az?
- Rovarokat eszik... Tudja, a sógoromnak van egy betegsége; azt képzeli, hogy az agyában egy rovar van. Viszem tehát ezt az ichneumont, hogy kiegye a fejéből a rovart...
Az utas nem érti a dolgot.
- De uram - mondja - hiszen az a rovar csak képzeletben van a sógora agyában.
- Ez az!... Az ichneumon is csak képzeletben van abban a dobozban.

A konyhapénz.
Vannak Pesten családok, ahol a konyhapénzzel soha sincsen baj. Vannak családok, ahol a ház asszonyának se reggelenként, se vasárnaponként nem kell kérnie az urától a konyhapénzt, sőt - tessék elhinni - vannak családok, ahol a férj és feleség között még szó sem esik soha a konyhapénzről.
Ilyen család például a Fürst Bertalan családja. Az ismertnevü nagykereskedő és gyáros ugyanis a bankja által utaltatja minden elsejére felesége kezéhez a konyhapénzt. Azt az utasitást adta erről bankjának - egy előkelő fővárosi pénzintézetnek - hogy minden hónap 29-én postán küldjék el feleségének a meghatározott egy hónapra szóló háztartási összeget, hogy akár harminc- akár harmincegynapos a hónap, a konyhapénz meglegyen.
Egyszer, március negyedikén, amikor hazament ebédelni, furcsa kis meglepetés érte Fürst Bertalant. Nem volt ebéd. A felesége mosolyogva fogadta:
- Tudod, miért nincs ebéd?
- Dehogy tudom!
- Mert nincs konyhapénz. Ma már negyedike van és még nem kaptam meg... Nem akartalak zavarni ezzel a dologgal... Gondoltam, hogy talán máskép intézkedtél...
- Dehogy intézkedtem, édesem. Rögtön telefonozok a bankhoz és összeszidom őket.
És felhivta telefonon a bankját.
- Mi az, mi történt, miért nem küldték el a feleségemnek a háztartási pénzt?
- Mert nem méltóztatott elrendelni! - felelte a kezelő hivatalnok.
- Ugyan! Hiszen egyszer és mindenkorra rendelkeztem.
- Persze. Éppen azért nem küldtük el.
Ez érthetetlen. Miért?
- Mert ugy méltóztatott rendelkezni irásbeli utasitásában, hogy minden hónap huszonkilencedikén küldjük az összeget...
- Igen, igen... Nos, és?
- És a mult február hónapban nem volt huszonkilencedike...

Az uj pályázó.
Nagy csapás ért egy kis vidéki szintársulatot: megszökött a bonvivant. Talán jobb szerződést kapott, vagy más oka volt, elég annyi, hogy megszökött. A direktor azonnal pályázatot hirdetett a megüresedett állásra. Néhány nap mulva jelentkezett nála egy feltünően sovány, hórihorgas, borzas fiatalember.
- Maga bonvivant? - kérdezte gyanakodva az igazgató.
- Az nem vagyok, de talán mégis hasznomat veheti igazgató ur. Eredetileg szinházi fodrász vagyok, de táncos-komikus szerepekben már nagy sikereket arattam.
- Táncos komikus? - mondta az igazgató. - Tényleg, azt is használhatnék. No jól van, próbát tartok magával.
Intett a karmesternek, aki egymaga képviselte a zenekart. A karmester a zongorához ült és egy énekes-táncdarabot kezdett játszani. A fodrász-szinész hozzáfogott a produkcióhoz. Hangja ugyan nem volt, de elég értelmesen markirozta az éneklést, de tánc ürügyével a leghihetetlenebb bakugrásokat müvelte a deszkákon.
Tiz percnyi vergődés után a direktor szünetet rendelt.
- Kedves barátom, nagyon sajnálom, de nem használhatom magát.
- És ha szabad érdeklődnöm, miért nem?
- Mert maga barátom, őszintén szólva, nem táncos komikus, hanem komikus táncos.

A ravasz fiskális.
Egy gazdag nagykereskedő-cégnek meghalt az ügyvédje és ügyvédet keresett. Aki ismeri a viszonyokat, az sejtheti, hogy a cégnek nem volt nehéz a dolga. Százszámra ajánlkoztak fiatal fiskálisok, a legnagyszerübb protekciós irásokkal felszerelve. A cég tulajdonosa azonban nem ezek közül választott, hanem egyebet csinált. Volt egy veszendő pöre, amelynek megnyeréséhez már semmi reménye nem volt. Kijelentette, hogy aki ezt a 700 forintos pört meg tudja nyerni, az lesz az ügyvédje.
A fiskálisok sorra megnézték az irásokat és kétségbeesetten távoztak azzal a kijelentéssel, hogy ezt a pört megnyerni tiszta lehetetlenség.
Az egyik azonban - a cég mostani ügyvédje - tuljárt az eszükön. Elvállalta a pört, elutazott vidékre, ott el is vesztette, aztán hazajött Pestre, bejelentette, hogy megnyerte a pört - és a sajátjából fizette ki a 700 forintot. Igy kapta meg az állást, mely azóta évenkint 10.000 forintot jövedelmez neki...

A kis féltékeny.
Egy ügyvédről beszélik, aki a nyarat a Balaton mellett töltötte a feleségével.
Az asszony, aki - ok nélkül, vagy jogosan, nem lehet tudni - féltékeny volt az urára, nagyon vigyázott, hogy a fiskális sehová se menjen nélküle. Egy tikkasztó nyári délután mégis sikerült az ügyvédnek elosonnia hazulról, mig a felesége aludt. Mikor estefelé hazajött, a felesége rátámadt:
- Hol voltál ilyen sokáig?
- A Balaton partján.
- Ebben a rekkenő hőségben?
- Igen. Képzeld csak, drágám - nem szeretek dicsekedni, de el kell mondanom - még egy emberéletet is megmentettem ma délután.
- Egy emberéletet?
- Igen. Ott ültem a fák alatt a tópart egy elhagyatott részén, amikor hirtelen kétségbeesett sikoltást hallottam. Felugrottam és láttam, hogy egy gyermek fuldoklik a habok közt. Pillanat alatt csónakba ugrottam és szerencsésen kimentettem a fuldoklót.
- És kié volt az a gyerek?
- Nem tudom én. Még a nevét sem kérdeztem meg.
- Hát hová vitted?
- Nem kellett sehova se vinnem, mert odafutott érte az anyja.
- Urinő volt?
- Igen, egy gyönyörü fiatalasszony. Képzeld, sirva borult a nyakamba és megcsókolt.
Az asszonynak elállt a lélekzete.
- Megcsókolt? Károly?! Téged egy idegen nő megcsókolt?! Hát jól jegyezd meg magadnak: ezentul ne merj gyerekeket kihuzgálni a vizből, mert velem gyülik meg a bajod! Megértetted?!...

A groom és a koldus.
Aforizmával kell bevezetnünk azt a kis történetet, melyet most el fogunk mondani: Az élet olyan szinü, mint a hangulatunk... Ez az aforizma. Most pedig a történet:
Jacobi Viktor, a kitünő zeneszerző Párisban volt, - először életében. Ott többször meglátogatta lakásán Kober Leó rajzolómüvészt.
Egy izben igy szólott hozzá Kober, aki az nap épp pénzhiányban szenvedett.
- Mondja, volt már a Rue de la Paixben?
- Nem...
- Hallatlan! Három hete van már Párisban és még nem volt a Rue de la Paixben...
- Miért? Hát mi van ott?
- Uram. Ha meg akar pukkadni az irigységtől, hát oda menjen. Mert ami vagyon, előkelőség és luxus a világon van, azt ott megtalálja.
- Istenem! - felelte erre Jacobi. - Igazán, nem vágyódtam a gazdagságot látni. Már én olyan ember vagyok, aki megelégszem azzal, amim van...
- De uram! Tudja, mi van ott?... Épp tegnap mentem arra. Hát látok egy villanyos autot, abban egy ragyogó nőt, ragyogó toalettben; az ékszerei milliókat értek. Egy fehér szőrü orosz agár hevert a lábánál; legalább huszezer frankba került; a bakon egy libériába bujt néger soffőr és egy groom... Egy szegény koldus nyujtotta a kocsi felé alamizsnakérő kezét. A groom benyult mellényzsebébe és hanyag mozdulattal dobott ki annak a koldusnak egy száz frankost...
Jacobi örült a szép mesének és elment.
Néhány nap mulva ismét meglátogatta Kobert. A piktor nagyszerü kedvében volt, délelőtt dus megrendeléseket kapott. Rózsás világban látta a jövőt, a jelent és a maga boldogságáról beszélt Jacobinak.
Egyszerre csak igy szól hozzá az utóbbi.
- Mondja, mikor volt a Rue de la Paixben?
- A Rue de la Paixben?... Mit keressek én a Rue de la Paixben?
- Mit?... Ha tudná, hogy ott micsoda gazdagság, előkelőség és luxus van?
- Bánom is én!
- És - folytatta Jacobi - a hölgy az autoban. A groom, aki száz frankot adott a koldusnak...
Kober megvetőleg szakitotta félbe:
- Ugyan kérem. Azt hiszi, hogy muszáj ennek igaznak lenni?...

Az alkoholista.
Schaffer tanárhoz beállit egy ismertnevü festőmüvész. Látszik rajta, hogy nagyon nyugtalan, ideges.
A professzor alaposan megvizsgálja a beteget, de mindjárt látja, hogy alkoholistával van dolga.
- Ugy-e, uram ön iszik?
- Hát, nem tagadom, tanár ur, szeretem az italt.
- Uram, jó lesz abbahagyni. Minden korty alkohol egy-egy órával röviditi meg az életét.
A piktor legyint egyet kezével.
- Ezt már mondta más orvos is. De nem hiszem; mert kiszámitottam, hogy ilyképpen jóval a születésem előtt már meghaltam volna.

A vetélytársak.
Két konkurrens budapesti kereskedő, akik már sok borsot törtek egymás orra alá, véletlen folytán egy társasvacsorán összetalálkoztak. Személyesen addig még sohasem volt szerencséjük egymáshoz, bár öt év óta van az üzletük egymás közelében, hanem hirből annál jobban ismerte egyik a másikát. Ezt viszont ugy kell értelmezni, hogy minél veszettebb hirét igyekeztek költeni egymásnak, ami a vevők révén eljutott mindegyikük füléhez.
A társasvacsorán be kellett mutatkozniok, s bár mindenik arca megdöbbenést árult el, mégis az illem ugy követelte, hogy ne nagyon mutassák a nagy gyülöletet. Vacsora után a dohányzóba mentek át a vendégek, s eközben a dolog ugy alakult, hogy a két kereskedő egymás mellett foglalt helyet.
A szituáció nagyon kinos volt, meg kellett indulnia közöttük a társalgásnak. Egyikük, a fatalista, aki már kezdett belenyugodni a sors rendelkezésébe végre erőltetett nyájassággal megkérdezte a halálos ellenségét:
- Ha szabad érdeklődnöm, hová utazik a nyáron?
- Magára utazom! - felelte összeráncolt szemöldökkel az engesztelhetetlen konkurrens.

A ravasz sváb.
Egy budai patikába beállitott egy budakeszi sváb paraszt és rámutatván a nyakán lévő nagy daganatokra, valami jóféle kenőcsöt kért a daganatok ellen.
- Egy év óta bajlódok már ezekkel, - mondotta a patikusnak - most valami olyan jó szert tessék adni, amitől biztosan elmulik valamennyi.
- Csinálhatok magának egy igen jó kenőcsöt, de abból egy tégely sokba kerül ám! - figyelmeztette a patikus.
- Nem baj, csak jó legyen!
Az atyafi leült, a patikus pedig kevert, kevert egy negyedóráig, aztán a kenőcsöt benyomta egy nagy fehér tégelybe, bepakkolta, bekötözte.
- Itt van, barátom. Ebből a kenőcsből ezzel a tégelylyel négy forint hatvan krajcárba kerül. De ez aztán biztosan használ!...
- Biztosan? Egész biztosan? - mondotta erre a sváb. - Akkor hát nem bánom, ha tiz forintba kerül is egy tégely, de most adjon belőle a tekintetes ur vagy öt krajcárra valót.

A szabadulás.
Az illavai fegyház igazgatója vendégül látta régi ismerősét, akinek a szomoru intézet minden nevezetességét megmutatta. A fegyencek éppen az udvaron sétáltak s az igazgató és vendége lementek közéjük. A látogató jóakarattal kérdezte meg az egyik fegyencet:
- Örülne, ha már ütne a szabadulás órája?
- Örülne az ördög!
- Aztán miért?
- Mert én életfogytiglani fegyházra vagyok itélve.

A konkurrensek.
Egy pesti ismert városatya, aki a főváros közgyülésein sokszor és nagyon szakszerüen foglalkozott közlekedési dolgokkal és a villamos vasutak ügyeivel, gyalogszerrel igyekezett át a Kálvin-téren a Kecskeméti-utcába, Hüvös Józsefnek, a Városi Villamos Vasut igazgatójának társaságában.
Éppen megint villamos ügyek fölött vitatkoztak és a városatya, elmerülve a témába, nem vette észre, oly közel ért hozzá a Közuti Villamos egyik kocsija, hogy szinte a kabátját surolta. Hüvös ijedten ragadta meg a barátja és kérlelhetetlen kritikusa karját:
- Az Istenért, vigyázz! - kiáltott rá.
- Látod, látod - szólt erre nevetve a városatya - milyen ember vagy te: még azt se gönnolod Sándor Pálnak, hogy ő gázoljon el!...

Tanulmány-ut.
Kálmán Imre a kitünő zeneszerző találkozott az egyik mulatóhelyen Komor Gyulával, a Vigszinház titkárával.
Komor tudvalevően szinpadi szerző is: minden karácsonykor uj gyermekdarabját mutatják be a kicsinyek nagy örömére.
- Nini?... Komor? - üdvözölte Kálmán. - Te itt?... Még nem láttalak soha éjjeli mulatóhelyen!... Mit csinálsz itt?
- Tanulmányokat folytatok uj darabomhoz, a Hindenburg bácsihoz - felelte zavartan Komor.

A gyerek-doktor.
Egy fővárosi orvosprofesszor mesélte:
Három kis gyermekem játszik a gyermekszobában klinikát.
A kis lány a beteg, a két fiu közül az egyik professzor, a másik asszistens.
Bejön a beteg.
- Na, mi baja? - kérdi a professzor.
- Szorulásom van...
A professzor az asszistenshez fordul:
- Na, asszistens ur, mit adjunk a betegnek?
- Adjunk neki tapaszt.

Árverés.
Van itt a fővárosban egy előkelő ur, aki szenvedélyes gyüjtője a régi porcellánoknak.
Egyszer bizalmas értesitést kapott, hogy egy előkelő, de tönkrement urnál árverés lesz és porcellánkészlet is jut dobra.
Az árverés napján véletlenül el kellett utaznia s ezért megbizta az inasát, hogy ő menjen el az árverésre.
- A legnagyobb ár, amit a porcellánkészletért adhatsz, ezer korona.
A szolga - nem valami ravasz fia - elment s amikor az árverező száz korona alapárt hirdetett, elkezdte az árverést.
- Kétszáz, - mondta.
Senki sem kinált többet... Az árverező már le akarta ütni, amikor a szolga megint közbevágott:
- Háromszáz.
És önmagát licitálta fel egész ezer koronáig, mert a gazdája ennyit mondott.
A porcellángyüjtő értesült a dologról s azóta a világért sem küldené inasát licitációkra.

A jó doktor.
Egy állatorvos mesélte el a következőket: Nemrég beállit hozzá egy asszony, kezében üvegcsészével, amelyben egy nagyon halófélben levő kis aranyhal hevert a vizes feneken...
- Gyógyitsa meg, uram, az én halamat. Nagyon hálás leszek érte.
A lódoktor látta, hogy bizony nem igen lehet segiteni a kis állaton. De ezt nem árulta el a nőnek.
- Tessék itthagyni, - mondta, - holnapra egészségesen fogja visszakapni.
Az állatorvos aztán bement a városba, egy koronáért vett egy ugyanolyan nagyságu aranyhalat. Hazavitte és a haldokló halat a szemétbe dobta.
Másnap eljött az asszony és boldogan fizetett tiz koronát a csodás gyógyulásért.

A tanyai pógár.
A szegedi adópénztárhoz bejön egy tanyai gazda, hogy megfizesse az adóját. Elővesz egy adóintést is, amely szerint két korona kutya-adót is kell fizetnie.
Mielőtt fizetne, nézegeti az irást és megkérdi:
- Kérem szépen, kifizetem ezt a kutyapénzt, ha már éppen muszáj, de tessék beirni, hogy ez nem igazságos dolog ám!
- Nem igazságos? - kérdi a hivatalnok. - Aztán miért nem?
- Mert megkövetem szépen, nékem nincs is kutyám!
- Hát akkor kié az a kutya?
- Tudom is én! - feleli a gazda ravaszul. - Nálam az udvaron csak élvezeti jogon eszi a fene!

Az előrelátó elnök.
Egy esztergomi egyesület tagjai részére farsangi táncmulatságot rendezett. Ezen az estén a szomjas tagoknak az egyesület szolgája bort is mért ki, bár az egyesületnek nincs italmérési engedélye. Valaki besugta ezt a fináncoknál és másnap megjelent a kör elnökénél egy pénzügyőri szemlész.
- Tiz korona birságot rótt ki a biztos ur az egyesületre a minapi jogosulatlan italmérésért. Itt a végzés, tessék elolvasni.
Az elnök elolvasta a végzést, belenyult a fiókba és kitett az asztalra husz koronát.
- Tiz korona visszajár! - mondotta a szemlész.
- Nem - felelte az elnök. - Csak tessék megtartani. Mondja meg a biztos urnak, hogy tiszteltetem, a jövő vasárnap is fogunk mulatni!

Vám nélkül.
A még nevezetes ex-lex idején történt, s akkor mesélték el:
Már beszéljenek akármit, hogy milyen nagy bajban van a haza; nem lehet tulságosan boldogtalan a magyar, amikor nem kell adót fizetnie.
Csak az a baj, hogy az ugynevezett közvetett adókat mégis meg muszáj fizetni, hacsak nem akar az ember lemondani mindazokról az élvezeti cikkekről, amikre a finánc kivetette a dézsmát. Már pedig a magyar ember nem szivesen mond le, még egy kis adófizetés árán sem.
De két polgártárs mégis hamar rájött a módjára, hogy hogyan menekülhetik meg a finánctól ebben az ex-lexes világban. A Közvágóhid mellett villamosra szállottak és az egyik tekintélyes palackot tartott a kezében, jófajta óborral telve.
A soroksári vámnál azonban megszólitotta őket a finánc.
- Mi az ott kérem abban a palackban?
Az egyik polgártárs nyugodtan válaszolta:
- Bor! Óbor!
- Igen? Akkor hát tessék vámot fizetni érte.
- Már pedig olyan nincs! Ex-lexben nem fizetünk. Nincs törvény, hát nincs adó sem!
A finánc nagy ékesszólással kifejtette nékik, hogy az ex-lex nem vonatkozik a fogyasztási adókra. A nagyszabásu fejtegetésnek azonban mindössze is annyi volt az eredménye, hogy a két polgártárs kereken kijelentette:
- Már pedig mi nem fizetünk! Csak azért se fizetünk.
Leszállottak a villamosról, hogy tovább folytassák a disputát a finánccal.
- Már pedig fizetni fognak! - harsogta a finánc.
- Már pedig nem fizetünk! - harsogták ők vissza.
- Azt szeretném én látni!
- No hát lássa!
Az egyik polgártárs kikapta a dugót az üvegből és kortyantott egy hosszut a borból. Aztán átnyujtotta a társának:
- Igyál te is koma! Telepedjünk itt le. Itt még vám nélkül ihatunk!
A koma is ivott egyet, aztán barátságosan odakinálta a fináncnak is:
- Igyék maga is, szemlész ur! Elég jó ital, ha nincs is adó rajta!...

Hátha...
Beöthy Zsolt mesélte:
Egy öreg magyar tudós, akinek legalább is olyan nagy a szerénysége, mint a tudománya és amellett egyeneslelkü, szókimondó ember, nemrég töltötte be életének hetvenedik évét.
Ez alkalommal egy rajongó volt tanitványa tanulmányt irt róla. A tanulmány megjelent egy folyóiratban. A volt tanitvány, aki egyébként nagy stréber, egekig magasztalta az agg tudóst és mértéktelen elragadtatásában azt találta róla irni, hogy ő „a világ legnagyobb tudósa.”
Amikor a cikk megjelent, a tanitvány felvitte a folyóiratot a tudóshoz, hogy személyesen vegye át a remélt elismerő és köszönő szavakat.
Az öreg tudós belefogott a cikk olvasásába, de amikor ahhoz a mondathoz ért, mely szerint ő a világ legnagyobb tudósa, becsapta a füzetet.
Jóságos, kék szemével ránézett a fiatal emberre és nyugodtan mondotta neki:
- Nézze, kedves fiatal barátom, ugy-e, én öreg ember vagyok? Hetven esztendős. Sokat tanultam, tapasztaltam, sokat jártam-keltem a világban... Voltam Észak-Amerikában, voltam Elő-Indiában... Azért én mégse merném teljes határozottsággal kimondani, pláne leirni, hogy ön, kedves fiatal barátom, a világ legnagyobb - szamara!... Mert hátha Délamerikában vagy Hátsó-Indiában van önnél nagyobb szamár is?

Feld papa szakvéleménye.
Feld papa ujjászervezte a társulatát és szinészeket szerződtetett. És mert annyi a szinész, már Feldhez is kellett protekció. Igy protezsált valaki egyet Feld papánál.
- Jó szinész? - kérdezte Feld Zsigmond.
- Kitünő.
- Mit tud?
- Mindent. Nagyszerü ember. Gondolkodó szinész.
Feld papa elháritó mozdulatot tett a kezével.
- Gondolkodó szinész, az nem kell. Azt a Feld Zsigmond nem használhat.
- De mért nem?
- Azért. Mert én megmondom magadnak, mi az egy gondolkodó szinész. Mert én azt tudok.
- Nos?
- Gondolkodó szinész az olyan rosz szinész, aki gondol, hogy ő egy szinész...

A jó kivánság.
Tisza István lent járt szatmármegyei birtokán, a kis Uzó faluban. Ritka vendég volt a faluban és amikor hire jött, hogy a hatalmas ur megérkezik, összebeszéltek a parasztok, hogy deputációval fogadják. A falu határán várta Tiszát a küldöttség és amikor megérkezett a gróf, kilépett a sorból a legöregebb paraszt és beszélni kezdett:
- Azt kivánjuk, - kezdte - hogy a mindenható isten adjon hosszu életet a kegyelmes urnak és világositsa föl a kegyelmes ur elméjét...
A következő pillanatban Tisza sarkon fordult és otthagyta a bámuló parasztokat. Nem volt kiváncsi a folytatásra.

A politikai meggyőződés.
Két ismertnevü festőmüvész, Basch Gyula és Kandó László az Andrássy-uton egy brilliáns melltüt találtak.
Elvitték az ékszert a kapitányságra, ahol jegyzőkönyvbe vétették, hogy amennyiben a tulajdonos jelentkezik, a megtalálónak szánt jutalmat adják a szociálista-párt sztrájkalapjának.
Jelentkezett is csakhamar a tulajdonos. Dániel Gábor volt, a munkapártnak „még” alelnöke. Igazolta, hogy az ékszert felesége vesztette el.
A rendőrségen figyelmeztették a megtalálók feltételeire, mire Dániel ridegen igy szólt:
- Egy fillért sem adok. Nem támogatom a szociálistákat! Ellenkezik politikai meggyőződésemmel.
És hazament.
A két festő értesült az esetről és megizenték a nemes képviselőnek, hogy jól van, ne a szociálistáknak adjon. Küldje el a jutalmat a képviselőházi uj darabontőrség alapja számára.
És most kiderült, hogy Dániel Gábornak van politikai meggyőződése.
A darabontoknak sem adott.

Rövid birálat.
Egy tárlaton valamelyik fiatal festőmüvész találkozott Feleky Gézával, a jeles birálóval, akit persze rögtön megragadott és a festményei elé hurcolt.
Az egyik kép előtt a festő büszkén szólt Felekyhez:
- Nos, mit szólsz hozzá!
A kritikus elismeréssel bólintgatott.
- Gratulálok, nagyon tehetséges munka és...
A fiatal ember boldogan mosolygott.
- ... és az az érdekes, - folytatja Feleky - hogy rögtön Heinét juttatja az ember eszébe ez a kép.
- Heinét? - csodálkozott a piktor.
- Igen. Heine „Loreley”-át.
- Különös. Pedig nem is gondoltam arra, mikor festettem.
- És mégis... Tudod annak a versnek első sora igy szól: „Én nem tudom, hogy mit jelentsen...”

Wodianer-anekdoták.
Néhai Wodianer Móricz, Wodianer Albert báró atyja Bécsben lakott, ahol nagy bankháza volt. Ő nyitotta meg annak idején a Deák Ferencz-téri irodát és ő alapitotta a C. J. Malvieux-cégü első pesti bankházat is, amelyből később a Pénzváltó- és leszámitoló-bank alakult.
Az idősebb Wodianer báró a pesti fiók vezetésével fiát bizta meg, Wodianer Albertet, akinek a Malvieux-banknál folyószámlát nyittatott, hogy annyit költhessen, amennyi neki tetszik. A pénzt ő maga is folyósithatta volna Albert bárónak, de mivel nem akarta, hogy a fia minden alkalommal tőle legyen kénytelen pénzt kérni, a Malvieux-bank utján bocsátotta rendelkezésére a pénzt.
Évek multán feltünt az öreg Wodianernak, hogy a Malvieux-bank nem kéri a letét szaporitását és kérdést intézett a bankhoz, hogy még sem fogyott el az a pénz. Mire a bank azt felelte, hogy nemcsak hogy érintetlen a pénz, de a fiatal Wodianer nagyszerüen gyümölcsözteti...
Egy alkalommal, amikor az idősebb Wodianer Pestre jött, a fiakkeresnek, aki a pályaudvarról hazavitte, négy koronát adott. A fiakkeres, aki ismerte az öreg Wodianert, méltatlankodva jegyezte meg:
- Méltóságos ur, a fiatal Wodianer báró őméltósága többet szokott adni.
- Az teheti, neki az öreg Wodianer az apja - felelte az idősebb Wodianer báró.

Az utolsó kérdés.
Valamelyik vidéki városban, - azt hiszem Nagyváradon - gyülést tartottak a helybeli feministák.
A nők szavazati jogáról volt szó, amely a kormány választójogi javaslatából akkor egészen kiszorult.
A meetingen nemcsak hölgyek voltak jelen nagy számban, hanem férfiak is, akik részben az ügy iránti buzgóságból, részben egyik-másik hölgy kedvéért vettek részt az értekezleten.
Egy nagyon csinos fiatal lány volt az előadó. Ékesszólóan mondta el beszédét és élénken bizonyitgatta, hogy mennyire jogosult a nők passziv és aktiv választójoga.
Mikor aztán véget ért a beszéd, a csinos szónoknő a hallgatóság felé fordulva igy szólt:
- Amennyiben valakinek van valami kérdése hozzám, jelentkezzék.
Erre felállt egy ravasz szemü fiatal joghallgató és a következő kérdést intézte a szónoknőhöz:
- Kérem, kisasszony, megengedi, hogy hazakisérjem?

Kinkérdések.
Szivós pesti divat volt a „kinkérdések”. Tapasztalatlan ember már nem tudta, merről döfnek bele lehetetlen kérdést, annyian üzték a „humornak” ezt a „válfaját”.
Ime néhány „mutatványszám” a rémes kérdésekből, amelyeket Csortos Gyula adott föl:
Kérdés:
- Miért van a fiakker előtt két ló és a konflis előtt egy ló?
Felelet:
- Hogy huzzák...
Kérdés:
- Miért van a villamos első perronján az ajtón, hogy: „zárva”?
Felelet:
- Mert se zapja, se zanja, tehát zárva...
Kérdés:
- Mi a különbség a vizvezeték és egy apátlan-anyátlan gyerek között?
Felelet:
- Az, hogy a vizvezetéknek van csapja, de az árva gyereknek nincsapja...

A jó ötlet.
Biró Mihály festőmüvész éjnek idején beült egy fiakkerbe, hogy budai lakására hajtasson.
Amikor a kocsiból kiszállt, vette észre, hogy a pénztárcájában hiányzik az a minimális összeg is, melylyel egy pesti fiakkerest, aki Budára viszi az embert, még pedig éjnek idején, kielégiteni tudna.
Szorgosan kaparászott minden zsebében, de eredmény nélkül.
Végül aztán eszébe jut valami.
Igy szólt a kocsishoz:
- Kérem, adjon csak ide egy gyufát. A kocsiban elvesztettem ötven koronát.
Sötét volt az éjszaka... egy kis budai utcában történt az eset...
A fiakkeres megrántotta a gyeplőt, ostorával nagyot csapott két lovára és a következő pillanatban, mint a villám, vágtatott el.

Ami a grófot érdekli.
Rózsahegyi Kálmán ajánlatot kapott Bálint Dezső igazgatótól - akit barátai és ismerősei Daisy néven ismernek -, hogy néhány estén át föllépjen a Royal Orfeum szinpadán.
Ez azonban nem egészen egyszerü dolog. Rózsahegyi a Nemzeti Szinház tagja lévén, felsőbb engedelem nélkül nem léphet föl seholsem a Nemzeti Szinházon kivül.
Mivelhogy csinos summáról volt szó, Rózsahegyi elment a főigazgatóhoz, hogy tőle kérjen engedélyt a vendégjátékra.
A gróf figyelmesen hallgatta végig a művészt, aki negyedórás beszédben magyarázgatta, hogy mennyire fontos ránézve, hogy Daisy ajánlatát elfogadja és hogy Daisy milyen kitünő direktor és hogy Daisynél dicsőség játszani.
A főigazgató egész idő alatt szót sem szólt, csak hallgatta Rózsahegyit. Amikor aztán utóbbi mindent elmondott magáról és Daisy (mert folyton igy nevezte) szinházáról, gróf Bánffy végül megszólalt:
- Mondja csak, kérem, csinos nő az a Daisy?

A régi barátnők.
Bárkány Mária, a hires magyar születésü német tragika hazajött szülőföldjére, Kassára, hogy meglátogassa rokonait.
És ha már itt volt, meg nem állhatta, hogy be ne nézzen Budapestre is. Itt egy régi barátnőjét látogatta meg, akit hosszu esztendők óta nem látott már. Amikor elhagyta, akkor őszülő, deres haju asszony volt már a barátnője, ellenben most, amikor viszontlátta, pompás divatos szőke hajat viselt. Viszont a tragika a legutolsó alkalommal még ifjuságában virágzó nő volt, most azonban már rajta is mély nyomokat hagyott a legkellemetlenebb tragikai végzet: az idő.
Bárkány Mária nagyot nézett, mikor meglátta barátnője szőke fürtjeit, de hallgatott. Ám a barátnője annál áradozóbban beszélt:
- Hadd nézzelek, meg édes... oh, épp oly fiatal vagy, mint amikor legutoljára láttalak!
Bárkány Mária mosolyogva hallgatta a sablonos bókokat és a barátnő most egy merész fordulattal türelmetlenül kérdezte:
- És mit szólsz hozzám? Nagyon változtam?
A tragika nyájasan válaszolta:
- Oh, nagyon, édesem... Egyetlen ősz hajszálad sincs - már...

Hadiék csevegnek.
Huszár Károly, a kedves Pufi leste el a következő beszélgetést a Nemzeti Szinház Capus-premierjén.
A második emeleti helyek előcsarnokában néhányan - férfiak és nők - a darabról beszélgetnek az egyik felvonásközben.
- Gyönyörüek a mondások ebben a darabban! - mondja az egyik.
- Ugyan kérlek! - szól egy másik. - Hogy jönnek ennek a Kápünek a mondásai Wilde mondásaihoz! Azok gyönyörüek!
Mire a társaság egyik hölgytagja megjegyzi:
- A legszebb mondásokat mégis csak Mottó irja...

A magyarázó-tábla.
A Vigszinházban épp „A makrancos hölgy” előadására készültek, még pedig Hegedüs Gyula vezetésével, aki a szinház első Shakespeare-előadását rendezte.
Az egyik próbán, amikor a stilszerü uj diszleteket először állitották föl, a szinház egyik fiatal segédszinésze, aki a darabban egy ötszavas szerepet játszik, azt kezdte magyarázgatni, hogy milyen érdekes volna, ha a darabot ugy adnák elő, mint Shakespeare korában.
- Milyen nagyszerü volna, - mondotta lelkesen - ha dekorációk nélkül játszanánk és az egyes szineket csak táblák magyaráznák, amikre rá volna irva: „Ez egy erdő!” vagy „Ez egy vár!” vagy „Ez a Petrucchio háza!” és igy tovább.
Tiz perccel később ugyanerről a fiatal szinészről kisült, hogy parányi kis szerepét sehogyan sem birja a rendező kedve szerint elmondani. Tizszer is elismételtette vele Hegedüs Gyula ötszavas mondatát: mindig rosszul mondta.
Amikor Hegedüs végre is belátta, hogy nem bir vele boldogulni, mosolyogva igy szólt hozzá:
- Na fiam, neked igazán a régi Shakespeare-szinpadon kellene föllépni! Mert akkor odaakaszthatnának a nyakadba egy táblát ezzel a fölirással: „Ez egy szinész!”

Az operai kórus.
Ki ne ismerné az operastilus kicsufolására kitalált mókát, mely szerint a kórus félóráig énekli nagy buzgalommal, hogy „a gróf belefult a vizbe, a gróf belefult a vizbe mentsük meg őt, mentsük meg őt...” és mig igy énekelnek, a gróf csakugyan és végérvényesen beleful a vizbe.
Amikor az Operaház kóristái „sztrájkoltak”, ifj. Ábrányi Emil aggodalmaskodva kérdezte meg egy ujságirótól:
- És mit fog csinálni a kórus, ha csakugyan becsukják az Operaházat?
- Tudod, barátom - felelte kollegánk - most a politikában nagyon sok gróf fult bele a vizbe, hát ők majd sietnek és sorba megmentik őket...

A keringő.
Két népszerü zeneszerző - Szirmai és Jacobi - találkozott Kacsóh Pongrác lakásán, ahol kölcsönösen elzongorázták darabjaik számait.
Amikor a versenyzongorázásnak vége lett, a Kacsóh birálata következett:
- Kitünő, elsőrangu mindakettő - mondta őszinte lelkesedéssel. - De egy baj van. Csodálom, hogy észre nem vettétek. Szirmai hősnőjének belépő keringője nagyon hasonlit Jacobi hősének főkeringőjéhez.
A két operettszerző szomoruan bólintott fejével. Ők is észrevették a dolgot. Ujra zongorához ültek, még egyszer eljátszották a keringőket és csakugyan kiderült, hogy az első taktus ugy szólván ugyanaz.
Egyiknek meg kell változtatni az egész számot. De ki legyen az? Mindegyik azt szerette volna, ha a másik változtat. Kapacitálás kezdődött, kezdetben eredménytelenül. Az egész társaság elment a kávéházba, ahol folytatták a rábeszélést.
Órákig tartott a küzdelem. Végül Jacobi igy szólt:
- Jól van. Legyek én az áldozat. Én kerülök először szinre, engem ugy sem vádolhatnak plágiummal, tehát lovagiasságból is nekem kell engednem. Maradjon meg tehát a te valcered.
Ezzel mélabusan hivta a pincért.
- Fizetek!
A főpincér megjelent.
- Mi volt a nagyságos urnak? - kérdezte.
- Volt - mondta be szomoru hangon a komponista - volt egy... keringőm.

Ripacséknál.
A hős, reggel a „szinház” körül beszélget az igazgatóval. Ő a hős, a titkár, a szinlapkihordó, a rendező egy személyben. Tekintélyes állásához képest megtanácskozza az igazgatóval a müsort.
- Mit játszunk ma este direkor ur?
- Ma este? Hamletet.
- Miért ép Hamletet?
- Muszáj, a közönség klasszikust követel.
- Jó, akkor adjon harminc krajcárt, hogy megborotválkozhassam. Csak nem játszhatom Hamletet nyolc napos szakállal.
- Igaza van, - felelte a direktor ur.
Majd rövid habozás után megjegyezte:
- Hát akkor majd Othellót fogjuk játszani.

A jó vidéken.
Egy sz... megyei hetilap szerkesztője az iróasztalához ült, hogy a lap legközelebbi számát összeállitsa.
Odaszól a gimnazista fiának:
- Te, Gyuri, hozd csak ide az ollót.
A fiu bemegy a szomszéd-szobába, ahol épp a varrónő dolgozott, akihez igy szól:
- Tessék csak ideadni a segédszerkesztőt!

Kollokviumon.
Bohém külsejü fiatalember volt a jelölt, aki bizony nem nagyon buzgón bujta a jogi könyveit és a kérdésekre nem mutatott valami nagy tájékozottságot.
A tanár ezt kérdezte tőle:
- Mondja meg, fiatalember, mit ért ön önvédelem alatt?
Az ifju hallgatott. A tanár jóakarattal nyomra akarta vezetni és igy szólt:
- Ha ön egy erdőben, elhagyott uton halad és egyszerre a bokorból előugrik egy ember, aki hatalmas dorongot lóbálva, rákiált önre: „Adjon ide ezer koronát!” - mit csinál ön?
- Röhögök!

Kávéházi jelenet.
Egy ur már félórája kéri türelmetlenül az egyik lapot, de a pincér félóra óta ezzel a stereotyp válaszszal felel:
- Kézben vannak.
- De nézze - szól a vendég egy másik vendégre mutatva, aki a szomszéd-asztalnál ül. - Az az ur már negyedóra óta olvassa az apróhirdetéseket... talán elkérhetné tőle.
A pincér odalép a másik asztalhoz és udvariasan elkéri a lapot; de az illető tagadólag rázta a fejét és folytatta az olvasást.
Végül a türelmetlen ur dühösen szólt oda a szomszédnak:
- Nézze, kedves uram, ön már negyedórája olvassa a házasság-rovatot az apróhirdetések közt... Ha feleséget akar... legyen!... magának adom a lányomat!... De sziveskedjék már azt a lapot átnyujtani.

Finom jelentés.
Részeg embert vitt be a rendőr az egyik budai őrszobába. A részeg garázdálkodott, mikor a rendőr figyelmeztette, nekiment a rendőrnek, aki aztán megkötözve vitte be az őrszobára.
Mialatt a részeg egy pricscsen aludta ki a mámorát, a rendőr leült és megirta a jelentést. A jelentés utolsó mondata ez volt:
„Minthogy a kihágó lelkiállapota megkivánta, összebilincseltem...”

Az asszony neve.
Az egyik pestmegyei községben a jegyzőhöz beállit egy atyafi.
- Jegyző ur - mondja - meghalt a feleségem. Tessék az irást róla kiállitani.
A jegyző, aki egyuttal anyakönyvvezető is, hozzáfog az irás kiállitásához és megkérdezi az özvegyi sorsra jutott embertől:
- Hogy hivták a feleségét?
- Azt én már nem tudom, tekintetes jegyző ur.
- Nem tudja?
- Nem én.
A jegyző faggatni kezdi az embert:
- Hát kegyelmed hogyan hivta a megboldogultat?
Az ember gondolkozik egy darabig, azután kiböki:
- Hát csak ugy: hallod-e, hé!

A régi fajta titkos szavazás.
Megyei bizottsági tagokat választottak Fehérmegyében.
Akadt egy kis ellenzék is, ugy hogy két szavazólisztával szavaztak a választópolgárok. Az ellenzék főkortese egy borbély volt, aki szorgalmasan osztogatta pártjának szavazójegyzékeit.
Müködése közben meglát egy környékbeli parasztgazdát, aki kezében a hivatalos szavazólisztával igyekezett az urna felé.
- Nem jó papirossal akar szavazni, urambátyám! - kiáltott rá, kikapta a kezéből a hivatalos lisztát és odanyomott neki egy ellenzékit.
A paraszt bontogatni kezdte az összehajtogatott papirost.
- Mit csinál, urambátyám?! - kiáltott rá a borbély és megfogta a karját.
- Hát már csak megnézem, - mondta amaz - hogy kire szavazok!
- Meg ne nézze, az Istenért! - figyelmeztette erre rémült arccal a borbély. - Csak nem akar urambátyám bajba kerülni. Hiszen tudja, hogy - titkos szavazás folik!

VIG JÁTÉK
UJ KIS ANTHOLOGIA
HARSÁNYI, KARINTHY, KOMOR,
LAKATOS, LIPTAI, MOLNÁR
KIS SZINDARABJAI

Kiadja a „VIDÁM KÖNYVTÁR” kiadóhivatala Budapest.

A KASSZA.
Irta: Harsányi Zsolt.

Szereplők: Kávés és Pincér.
(Szin: Zugkávéház részlet - kassza-üvegekkel, előtte kis asztalka - kávés az asztalnál ül, estilapot olvas.)
Kávés (Pincér bejön): Maga az a pincér? Itt a könyve? Jó várjon... Látja ezt a lapot? Mihelyt belép, az első dolga az lesz, hogy erre nem fizet elő. Majd adok én neki, hogy a záróra üdvös! Üdvös!?... Az ilyen firkászt kell bezárni! Az egy jó záróra. Jó zárórában legyen mondva, amit nekem ez a záróra eddig ártott. Na hagyjuk ezt. Szóval maga be akar ide hozzám állni. Na a figurája nem valami izé. Na dehát mindegy. Nem egy szépségversenyre kell maga nekem, hanem, hogy megbecsülje magát és jól dolgozzon. És majd ezt a kabátot, mielőtt belép, ki fogja kefélni édes fiam. Nna, mutassa szépen a könyvit. Mi? Lederer Szigfrid? Szigfrid? Miért nem hivják magát mindjárt Loengrinnek? Loengrin fizetni! Egész jó! Ki fizet egy Loengrinnek? Hogy képzeli maga ezt? Hogy lehet valaki pincér azzal a névvel, hogy Loengrin?
Pincér: Szigfrid!
Kávés: Az mindegy. Szigfrid, Loengrin. Táltos az mindegy. Tudja kit hivnak Szigfridnek? Egy főhadnagyot. Az egy Szigfrid, de nem egy fizető pincér a Gorlice kávéházban. Maga itt nekem Károly lesz. Károly fizetek! Az igen! Vagy, Károly egy szipkát! Az igen, de nem Loengrin!
Pincér: Szigfrid!
Kávés: Mondtam már, hogy az mindegy! Mit csökönyösködik édes fiacskám? Menjünk tovább. Tehát mi lesz maga itt, kérem? Károly, lesz! Hát figyeljen ide Károly. Mielőtt még egyáltalában bármibe is megállapodnánk. Figyelmeztetem magát, hogy én nagyon jó ember vagyok. Akárkitől megkérdezheti. Én egy aranyszivü ember vagyok. Nagyon szeretem az alkalmazottaimat és a munkát mindég megbecsülöm és ha ez a piszok háboru ki nem tör, akkor a Károly még ma is nálam van. Nem maga, a Szigfrid-Károly, Szigfrid... hanem a Dávid Károly. Mert lássa, Dávidnak megint nem lehet egy pincért hivni. Egy Dávid legyőzheti Góliátot, de nem a... a Braun urat, aki minden délután idejár és murizik. Apropo. Braun ur, ennek a Braun urnak, két cukorral kevesebbet kell adni. Mert kettőt ugyis mindig haza visz. Na igen. Hát hol is hagytam el? Hogy én jó ember vagyok. Előre bemondom, hogy maga én nálam addig marad, ha rendesen viseli magát, ameddig akar. Ha én száz évig leszek a gazdája, maga száz évig itt maradhat. Magának én velem semmi baja a világon nem lesz. Semmi. Maga bejön szépen reggel 8 órakor, elvégzi a dolgot. És 1 órakor már el is mehet - éjjel. Nálam maga itt maradhat, amig él. Nálam magának egy nagyszerü örökös helye lesz. Ha maga ide beáll, maga meg van alapitva. És ha egyszer, mit lehet tudni, emberek vagyunk, mégis elmegy innen, ha megmondja, hogy nálam volt, mindenütt beveszik. Igy volt most a Károlylyal is a katonáéknál. Én nem beszélek a levegőbe. Na hát hol is hagytam el? Hogy éjjel 1-kor elmehet kivéve, hogy ha van valami nagy takaritás, vagy ilyes valami. Nyolctól-egyig nincs magának egyéb dolga, minthogy a vendégeket, ugy ebéd után, mint vacsora után szépen, figyelmesen kiszolgálja. Az én vendégeim mind kitünő emberek. Maga felveszi a rendelést, kimegy a konyhába, elhozza a rendelést, szép barátságosan odaadja a vendégeknek, s slussz! Már nincs is ott. Egyéb dolga magának aztán nincs, 8-tól 1-ig egyebet nem csinál. A kasszához magának nem is kell menni. Messziről oda kiabálja, hogy két pikk kapó, pik fek pohár és megy tovább. Tehát amint megbeszéltünk, ez magának egy örökös állás, itt magának jó dolga lesz. Én nem vagyok az az ember, aki a pénzért kiuzsorázza, maga csak kiszolgál és a kasszával nem törődik. De nem is szeretem, ha odamegy, ez már egy olyan bizalmaskodás. Az se jó, ha az alkalmazott a kisasszonnyal bizalmaskodik. Minden rendes üzletben van alkalmazott és van főnök. Ki itt az alkalmazott? Maga! Ki itt a főnök?
Pincér: Dajcs ur!
Kávés: Naná, maga, maga hülye! Most jön be és maga jön itt nekem magyarázni, hogy hogy az én kávéházamban ki a főnök? kérdeztem én magát? Maga akkor feleljen fiam, ha én kérdezem. Nálam ez a rend. Velem az alkalmazott nem bratyizik. Száz szónak is egy a vége, a kasszához maga nem megy. Megértette?
Pincér: Meg!
Kávés: Tudom, hogy megértette. Ha olyan hülyének tartanám, hogy ezt sem érti meg, akkor szóba sem álltam volna magával. Egyszóval a kasszánál magának semmi keresni valója nincs. Magának itt van keresni valója a vendégeknél. De a kasszánál nem. Nem is ajánlom, hogy legyen. Tudja milyen dolog az? ha a pincér állandóan a kasszához jár?... Az olyan dolog... Mindegy, itt nem hasonlatokról van szó, itt arról van szó, hogy maga ne lógjon nekem folyton annál a nyavalyás kasszánál, mert azt nem türöm. Még az kéne, hogy a kasszához menjen. Ha a kasszához megy, akkor röpül, mert én nem türöm ám, hogy engem maceráljanak. Maga ahhoz fiam nagyon fijjatal, hogy engem ugrasson. Sokkal különb legények nem tudtak engem ugratni öcsém! Kérdezze csak meg, mi volt a józsefvárosi választáson! Még ma is ferde neki a szája. Most képzelje el, ha én a kasszánál megcsipek valakit, hogy akkor azzal mi történik. Na jó, jó, én nem akarom magát fenyegetni, én csak nyiltan megmondom, hogy maga tudja, hogy nálam a kasszához menni veszélyes és tilos. De különben mit is akarna maga a kasszánál? Vagy tisztességes ember és akkor nem is álmodik a kasszáról, vagy egy csirkefogó, gazember, piszok és akkor mind kevés, amit tőlem kapni fog, ha odamegy. A kasszához menni? Én még ilyet nem is láttam, hogy egy ember ne tudjon a kassza nélkül élni? Hát muszáj magának a kasszához menni? Jól kezdi itt maga fiam. Azt már látom, hogy mi nem fogunk együtt megöregedni. Mindig az a kassza. A 10-ik gazember, akit a kassza miatt kell kirugnom. No, de ugy kell nekem. Mennél jobban bánik velük az ember, annál komiszabbak. Ugy kell azokkal bánni, mint a kutyákkal. Örökös állást akar nekik adni az ember, de nekik persze a kassza kell. Dolgozni azt nem. De kigrabecsolni a kasszából azt igen. Bitang népség!
Pincér: De kérem szépen!
Kávés: Mi? feleselni? Mars ki, mars ki! No gyerünk! No takarodjék édes fiam, mert rendőrt hivatok. És majd a könyvébe is beirom, hogy maga milyen veszedelmes ember. Különben a könyvét majd a rendőrségen átveheti. Hát mi lesz? Megy - vagy nem megy? Takarodjék, mert széttépem! Ilyen gazember! Ilyen gazember, a kasszához!

A BÜVÖS SZÉK.
Irta: Karinthy Frigyes.

Szereplők: Államtitkár. Miniszter. Sziv Sándor, iró. Kállay, a szab. ügyek referense. Dr. Fulda, orvos, egyetemi tanár. Berta, az államtitkár felesége. Dávid és Marci hivatalszolgák. Hordár. Géniusz.
(Történik az államtitkár hivatalos szobájában, délután. Jobbra, balra és középen ajtó, jobbról kandalló. Délután, később este.)
Dávid (mikor a függöny fölmegy, a szinpadon van, porol.)
Marci (jön): Már megint itt van.
Dávid: Ki van itt?
Marci: A feltaláló.
Dávid: Mér nem mondja neki, hogy nincs hivatalos óra?
Marci: Aszongya, be akar gyönni.
Dávid: Hát nem mondta neki, hogy nem jön be az államtitkár ur?
Marci: Dehogy nem. Aszongya, ő vár.
Dávid: De ha nem jön be, akkor hiába vár.
Marci: No hát akkor.
Dávid: Hát csak küldje be, majd én beszélek vele.
Marci: Hé, tanár ur... Na jöjjön be frissen... (El.)
Géniusz (be középen): Jónapot.
Dávid: Jónapot, tanár ur, na mi baj?
Géniusz: Az államtitkár ur nincs itt?
Dávid: Nincs.
Géniusz: Nem is jön be?
Dávid: Nem.
Géniusz: Hát a szabadalmi ügyek referense? Az sincs itt?
Dávid: Mit akar tőle?
Géniusz: Beszélni akarok vele.
Dávid: Milyen ügyben?
Géniusz: Szabadalmi ügyben.
Dávid: Szabadalmi ügyben nem fogad.
Géniusz: Szabadalmi ügyben ki fogad?
Dávid: Az államtitkár ur. De az nincs itt.
Géniusz (epésen): Nézze, kérem, én nagyon jól tudom, hogy az államtitkár ur nem akar fogadni engem. Már tizszer voltam itt. Először, mikor a perpetum mobilét találtam fel... Nem fogadott, egy ficsur ment be hozzá, ki a női kalaptűket meghosszabbitó szabadalomról tárgyalt... Azt fogadta, az ajtóban hallottam, hogy nyájaskodtak... Másodszor, amikor a repülőgépet találtam fel, amivel a holdba lehet repülni. Nem fogadott. Spitz urat fogadta, aki a világitó köpőcsészét találta fel, hogy az ember éjszaka is tudja, hova köpjön. Legutoljára, tegnap, mint egy őrült rohantam ide, mert feltaláltam a műembert, az örök élet problémáját... Nem fogadott. Valami Bergert fogadott, aki egy körömreszelőt talált fel, amivel csipkés szélüre lehet reszelni a körmöt...
Dávid: Erről nagy tárgyalás folyik, azt hallottam.
Géniusz: Hát tudja mit, én most nem találtam fel semmit.
Dávid: Na látja. Feltalálta magát.
Géniusz: Kérem, menjen be a referens úrhoz és jelentse, hogy az az úr van itt, akivel a multkor beszélt, nem én.
Dávid: Ugyan, kérem.
Géniusz: Csak menjen be, Dávid. Ugyis utoljára zaklatom magukat. Holnap utazom Amerikába.
Dávid: Igaz ez?
Géniusz: Becsületszavamra.
Dávid: Akkor megnézem. (El.)
Géniusz (hirtelen az ajtóhoz fut, suttogva): János, hozza be gyorsan.
Hordár (megjelenik és egy karszéket hoz be, amiből drótok lógnak).
Géniusz: Tegye le. (A székbe belekapcsolja észrevétlen módon a vezetéket alul.) Azt hiszem, müködik. (Beleül a székbe.) Aki ebben a székben ül... addig, amig benne ül, az hangosan kimondja, amit gondol, kimondja az igazságot anélkül, hogy akarná. Tudja mit kell mondani?
Hordár: Igenis. Hogy elhoztam a széket, amit az államtitkár úr őméltósága rendelt.
Géniusz (pénzt ad neki): És engem nem ismer, érti? Sose látott.
Hordár: Igenis.
Géniusz: Vigyázzon, jönnek. Szóval nem ismerjük egymást.
Dávid (jön balról): Mondom, hogy nincs itt.
Géniusz: Az baj.
Dávid (a hordárhoz): Mit akar?
Hordár: Elhoztam a széket, amit az államtitkár úr őméltósága rendelt.
Dávid: Biztosan ide küldték?
Hordár (a papirost nézi): Első emelet, államtitkár úr szobája.
Dávid: Akkor jól van, hagyja itt.
Hordár: Tessék ezt aláirni, hogy átvették.
Dávid (aláirja): Rendben van?
Hordár: Alászolgája. (El.)
Dávid (nézi a széket): Jó darab. Massziv! A referens úr nincs itt.
Géniusz (műzavarban): Igazán nincs itt?
Dávid: Nincs.
Géniusz: Nem is jön be?
Dávid: Nem. Bécsben van.
Géniusz: Az államtitkár úr sem jön be?
Dávid: Nem.
Géniusz: Elutazott?
Dávid: El.
Géniusz: Kár, pedig még butort is rendelt ide. (A székre.) Szép darab... De csak szemnek, nem praktikus, nem valami jó ülés esik benne.
Dávid: Miért ne? (Beleül.) Egész jó ülés esik benne.
Géniusz (hirtelen eléugrik, energikusan): Itt van a referens úr?
Dávid: Persze, hogy itt van.
Géniusz: Nem utazott el Bécsbe?
Dávid: Mi az ördögöt keresne Bécsben?
Géniusz: Az államtitkár úr bejön ma?
Dávid: Persze, hogy bejön. Öt perc mulva itt lesz.
Géniusz: Köszönöm, csak ezt akartam tudni, mondja meg az államtitkár úrnak, hogy jó mulatást kivánok neki, - elmentem Amerikába. Alászolgája.(El.)
Dávid: Ejnye... de erős volt az a havanna, amit loptam. (Felugrik.) Elstartolt az öreg, mit is mondott, mikor elment?
Kállay (jön jobbról): Az államtitkár úr még nincs itt? Brrr, de hideg van itt. Még nem fütenek?
Dávid: Most gyujtottunk be éppen.
Államtitkár (jön középről): Ejnye, de hüvös van... Dávid... Á, jónapot, Kállay.
Kállay (hajlongva): Jó reggelt, méltóságos uram.
Államtitkár: Mi ujság? Ki keresett?
Dávid: Ezt a széket hozták, hogy a méltóságos úr rendelte.
Államtitkár: Ja... ez az... én nem rendeltem, csak szóltam a multkor, hogy kellene... nem rossz... maradhat. Más nem volt itt?
Dávid: A feltaláló is itt volt.
Államtitkár: A Géniusz mester... Mit akar az tőlem?
Dávid: Azt mondta, Amerikába megy.
Államtitkár: Hála Istennek.
Kállay: Engem is folyton zaklat.
Államtitkár: Én igazán nem vagyok az az ember, aki nem hagyja érvényesülni a tehetségeket... de mindig olyankor zavar, mikor nagyfontosságu dolgaim vannak.
Kállay: Lehetetlen fráter. Már egy éve, hogy magyarázom neki, hogy ebben a pillanatban nem érek rá.
Államtitkár: Én igazán nem az az ember vagyok...
Kállay: A méltóságos ur igazán nem az az ember.
Államtitkár: Mégis csak illenék tudni, hogy mostanában sok a dolgom, ez a szerződés például...
Kállay: Ja, a reszelő-szerződés... Amerikával.
Államtitkár: Csinos munka. Olvasta?
Kállay: Ó, méltóságos uram... Kedvenc olvasmányom!
Államtitkár: Hogy tetszik?
Kállay: Nagyszerü!
Államtitkár: Azt hiszem, nem végeztünk fölösleges munkát, szerénytelenség nélkül mondhatom.
Kállay: A történelem még foglalkozni fog ezzel a reszelővel... és azzal, aki kireszelte... akarom mondani: kieszelte...
Államtitkár: Ó, maga hizeleg, Kállay...
Kállay: Csak az igazság...
Államtitkár: Hát azt hiszi, hogy meg van elégedve az ország?
Kállay: Méltóságos uram, szilárd meggyőződésem, hogy az az egy év, mióta méltóságod az államtitkári széket betölteni sziveskedik, minden tisztességes embert meggyőzhetett arról, hogy, bár a minisztérium sok kitünő férfit emelt föl a felelősségteljes állás magaslatára (a büvös szék felé hátrál) de olyan... de olyan... (beleül) de olyan cimeres marha, mint te, még nem rontotta itt a levegőt!
Államtitkár (nagy meglepetéssel): Te... Tessék?!
Kállay: Na, mit tátod a szádat?
Államtitkár: Mi az? Mit jelentsen ez?
Kállay: Mondd, öregem, de egészen röviden, meddig akarsz még élni?
Államtitkár (orditva): Kállay úr!
Kállay (a nagy hangra felugrik): Parancsoljon, méltóságos uram!
Államtitkár: Megőrült?
Kállay: Az istenért, mi történt?...
Államtitkár (hidegen): Ugy látom, pillanatnyi elmezavar állt be önnél, ami nem menti viselkedését... és én... én tudni fogom a kötelességem. Távozzék szobájába.
Kállay (rémülten): Az istenért, miről van szó, valaki megrágalmazott?
Államtitkár: Távozzék. (A bűvös szék felé megy és beleveti magát.) De ilyet!... És még hozzá maga Kállay... Nem értem... hiszen én tudom, hogy nagy marha vagyok... de hát muszáj azt a szemembe mondani?... ez nem szép magától.
Kállay: Jézusmária... (Mutatja, hogy megőrült.) Mi ez? Bocsánatot kérek... Alászolgája. (Elszalad.)
Államtitkár (feláll, járkál): Hallatlan!... Mi volt ez?... Ez megtudott valamit... Vagy megőrült?.. Nem értem! (Az a telefon, ami bűvös szék mellett álló asztalkán áll, megszólal. Állva telefonál.) Halló... itt az államtitkár... a kegyelmes úr? (Meghajol.) Jó reggelt, kegyelmes uram... ja igen, a szabadalmi szerződés Amerikával... a körömreszelő ügyben... amivel csipkés szélüre lehet... hogy olvastam? hát persze, hogy olvastam... Kegyelmes uram, mit mondjak?... grandiózus. Hát persze, hogy észrevettem... zseniális... a megokolás, tudtam én, hogy legjobb lesz, ha te magad személyesen csinálod... Halló!... hogy általában hogy vagyok megelégedve?... Keresnem kell a szavakat... azt hiszem, nem tulzok, ha azt állitom, hogy ez a szerződés, bár első effajta fogalmazványod, kegyelmes uram... mégis... (beleül a székbe) mégis a legbárgyubb zagyvaság, amit valaha e nemben olvastam... halló!... hát persze, hogy jól értetted, kérlek, bárgyubb zagyvaság, - igen bár-gyu, ugymint Bálint, Ákos, Róza, Gyula, Ubul, Berta, Berta!... Égnek meredt a hajam, mikor olvastam... Hiszen blamirozzuk magunkat Amerika előtt... és ezt én irjam alá?... Ezt a vacakot?... ezt a piszkot? ezt az otromba disznóságot?... hát mondd csak öregem, nem sül le a képedről a bőr?... halló... halló... kikapcsoltak!
Dávid (jelent): Sziv Sándor.
Államtitkár (feláll a székről): Persze... persze... Tessék!
Sziv (elegáns, affektáltan hanyag, racscsol, fáradt modoros): Jó reggelt, Lajoskám...
Államtitkár: Isten hozott, Sándorkám... költőm... Minek köszönhetem?
Sziv: Erre jártam... Valami halványlila érzésem volt... hogy egyedül leszel... és a házak olyan furcsán néztek rám...
Államtitkár: Te örök poéta... Szóval, csak egy hangulatnak köszönhetem. Foglalj helyet, kérlek.
Sziv: Nem zavarlak?
Államtitkár: Dehogy, éppen most beszéltem a kegyelmes urral.
Sziv: Idegesnek látszol. (Leül.)
Államtitkár: Egy kis kellemetlenségem volt az imént.
Sziv: Futólag az is eszembe jutott, hogy beszélhetnénk arról a dologról...
Államtitkár: Miről parancsolsz?
Sziv: Istenem, miről is van szó, oly szórakozott vagyok, mintha egy zöld fátyol lebegne köztem és az ég között...
Államtitkár: No, talán eszedbe jut!
Sziv: A szerkesztő emlitett valamit, - mit tudom én, - én csak azt tudom, hogy a kankalin illata oly forró néha, mint nyári estén egy asszony csipkezsebkendője.
Államtitkár: Sejtem már. Az amerikai szerződésről van szó, a reszelő szabadalmáról... téged biztak meg a lapnál. Én már szóltam a szerkesztődnek, hogy a minisztériumnak kellemes volna, ha A Dél vezércikkben foglalkozna vele... persze, szimpátiával, hogy igy, meg ugy... hogy a magyar körömreszelő ipar... meg miegymás... és persze, örülnék, ha a lap valami módon háláját kifejezné neked... és hogy a minisztérium sem riadna vissza... hogy bizonyos formában a lapnak megkönnyitse... hogy hálás legyen irántad...
Sziv: Ugyan, kérlek, nem értek én az ilyesmihez... ilyen kereskedelmi dolgokhoz... mihez értek én?... egy hajfürt... egy szép mondat... egy lágy Chopin-akkord... (feláll) különben mit tudom én...
Államtitkár: Kérlek, hiszen nem erőltetlek... ha nem vállalod...
Sziv: Hogy vállalom-e... Istenem! (Beleül a büvös székbe. Zsidós kereskedősegéd hangon raccsolás nélkül.) Na ná! majd nem vállalom! Ha arról van szó, hogy dohányt kapok. Arról van szó, tata, mennyi pénzt adtok, ha jó szaftosan megirom ezt a disznóságot.
Dávid (jelent): A kegyelmes úr!
Államtitkár: Személyesen?
Dávid: Igenis.
Államtitkár: Parancsolj kegyelmes uram...
Miniszter (jön. Fel van dulva, de leplezni igyekszik): Jó napot, államtitkár úr...
Államtitkár: Kegyelmes uram, engedd meg, hogy bemutathassam Sziv Sándort, a nagy költőt... akit eddig csak hirből ismertél...
Sziv: Boldog vagyok, hogy bemutatkozhatom, kegyelmes uram.
Miniszter: Olvastam, olvastam, nagyon szép. (Államtitkárhoz.) Ugy látszik, tényleg nem tudsz róla...
Államtitkár: Miről kegyelmes uram?
Miniszter: Az imént nagyon kellemetlen... Valaki egy igen izetlen tréfát csinált.
Államtitkár (meglepve): Tréfát?
Miniszter: Igen... a te nevedben telefonált nekem valaki... valami szemtelen csirkefogó... csak tudnám, miszerint ki az?
Államtitkár: Az én nevemben?
Miniszter: Ugy látszik, miszerint kivülről kapcsoltak be valakit, valami arcátlan taknyost... valami ujságirót talán...
Államtitkár: De hát mit mondott?
Miniszter (látván, hogy az államtitkár nem tud semmit): Semmiség, inkább nagyon udvarias volt... bizonyos felvilágositásokat kért... semmi, beszéljünk másról. Tulajdonképen nem is akartalak zavarni - a szerződés miatt. Szerettem volna még egy pár szót, - de ha el vagy foglalva...
Államtitkár: Kegyelmes uram, azt hiszem, az iró ur előtt beszélhetünk. Sziv Sándor ur tulajdonképpen A Dél cimü lap megbizásából tisztelt meg látogatásával.
Miniszter: A Dél... A Dél...
Államtitkár: A reszelő-ügyben... a lap vezércikkben foglalkoznék az esettel, ha bizonyos felvilágositásokat kapna.
Miniszter: Miszerint felvilágositásokat...
Sziv: Minket nagyon érdekel a dolog és tisztában vagyunk annak nemzetközi jelentőségével... és azzal az európai haszonnal...
Miniszter: A haszon, az megvan. Örülök, hogy rendelkezésére állhatok.
Sziv (noteszt vesz elő): Tehát néhány kérdésem volna ez esetben. Annyit körülbelül tudok, miről van szó, egy nagyjövőjü találmány forog szóban, ugyebár?
Miniszter: Szerény nézetem szerint, ha sikerül Amerikával megcsinálni ezt a szerződést, amit körültekintő munkával fogalmaztunk meg. (Körülnéz és hátrálva a bűvös szék elé megy.) És elvárom, miszerint a nagyközönség is tudomásul vegye, ebben az esetben elvárható és remélhető, miszerint... (leül a székbe) kimászunk a slamasztikából, amit csináltunk.
Sziv (felnéz): Slamasztikából?
Miniszter: Abból a disznóságból, amit a vasuttal csináltunk.
Államtitkár: A kegyelmes úr talán...
Miniszter: Ugyan ne ugráljon Lajos... A maga finom ötlete volt, hogy az a zsidó közvetitse a panamicseket!
Sziv (mohón): A Fuchs báró?
Államtitkár (erőltetve nevet): A kegyelmes urnak tréfálni méltóztatik.
Miniszter: Nagy kedvem van tréfálni! A parlamentet becsaptuk, az rendben volna. Bánom is én, csak még egyszer fiatal lehetnék.
Államtitkár: Kegyelmes uram... Erről a mostani szerződésről van szó...
Miniszter: Hagyj nekem békét a szerződéssel... Majd betömjük a száját egy pár nagy pofájunak... Ki ért az ilyesmihez? Én nem.
Államtitkár: Kegyelmes uram... talán rosszul van...
Miniszter: Rosszul, fenét! Öreg szamár vagyok, vén csataló. Mit bánom én, ha a kormányozható kolerát adom is el Amerikának, csak még egyszer megtudnék ropogtatni egy női derekat.
Államtitkár: Kegyelmes uram... az iró ur... félre fogja érteni... ezt a tréfát...
Miniszter: Mit akarsz tőlem?... Te a félmilliódat megkaptad a reszelőgyártól, amig ez ki nem sül, addig semmi baj, aztán megyünk mindketten a fenébe.
Dávid (jelent): A méltóságos asszony...
Államtitkár: A feleségem...
Miniszter: Jöhet, jöhet, jó bőr...
Államtitkár: Kéretem a feleségemet, várjon egy percre.
Dávid: Igenis. (El.)
(Miniszter feláll a bűvös székből.)
Államtitkár: Tisztában van vele, kegyelmes uram, mit jelentenek ezek a dolgok, amiket egy ujságiró jelenlétében mondott?
Miniszter (ámulva): Miféle dolgok?
Államtitkár (magánkivül): Jó. A kegyelmes úr azt állitja, hogy én egy fél milliót kaptam... Hát a kegyelmes ur mit kapott?
Miniszter (lélegzet után kapkod): Á... államtitkár úr... mit jelentsen ez?... Megbolondult?... 
Államtitkár: Én nem... De itt úgy látszik, mindenki meg van őrülve... leleplezni a kormányt egy ujságiró előtt!...
Miniszter: Államtitkár úr, Önt teszem felelőssé ezekért a szavakért, ugy is be vagyunk már sózva.. Miszerint... Miszerint... (El.)
Államtitkár: Hát mi ez, megőrültem?! jaj rosszul vagyok... (Egy székbe roskad.)
Sziv: Szent isten, rosszul van... Dávid, szaladjon Fulda őméltóságáért, az orvos urért...
Dávid (be és el.)
Államtitkár: Sándorkám, csak a feleségem előtt semmit...
Sziv: Rendben van, csak nyugodj meg már.
Berta (jön, nagyon előkelő lorgnonnal): Ah, hát mégis fogad az államtitkár ur? Már azt hittem, hogy nem. Legközelebb kérvényben fordulok a nagyméltóságu minisztériumhoz, ha a férjemet látni akarom.
Államtitkár: Bocsáss meg, Berta... A kegyelmes ur... Elment a kegyelmes ur?
Berta (meglátja a költőt): Présénté moi monsieur, mon ami, vous étes inpoli...
Államtitkár: Pardon... Sziv Sándor, a költő... a feleségem, kedves Sándor...
Sziv: Méltóságos asszonyom...
Berta: Ah!... A kimondhatatlan sziv?... A Lótuszvirág szerzője?... Csak a fényképekről ismerem.
Sziv: A legrosszabb oldalamról, méltóságos asszonyom...
Berta (mindkét kezét nyujtja): Nagyon örülök. És köszönöm!
Sziv: Mit, méltóságos asszonyom?
Berta: Köszönöm azokat a könnyeket, amiket okozott nekem és köszönöm azokat a brüsszeli csipkéket... amit a lelkemből kivágott... Köszönöm a kék rubintokat és köszönöm ezeket a sorokat:
A szeretőmnek arca kék legyen,
És két oldalt csorogjon lefelé,
Hideg barackot egyék véresen,
Meztelenül egy kályha tetején,
Két lábujja közt tartson egy tojást
És a hajában öt darab smaragdot,
Szájában régi drága türkiszek,
Röhögjön sirva s szóljon: igy harapd.
Langyos teában üljön homlokig
És énekeljen régi éneket,
És zongorázzék régi hegedün,
Amig a türkisz-serleg megreped.
Hajában főtt gyémántok legyenek,
Egyik fülében lógjon két agát,
Másik fülében lógjon öt narancs
És ha megunja, akassza fel magát.
Ilyen szépet csak Paul Claudel irt... és Verlaine. Mondja, hol találkoznak maguk költők, szennyes csunya életen tul, hogy igy megértik egymást?
Sziv: Méltóságos asszonyom, ismeri Paul Claudelt?
Berta: Hogy ismerem-e?... Hiszen csak ő irt olyan verseket, mint ön... Ha ilyen sorokra gondolok, ugy érzem magam, mintha langyos folyóban usznék a végtelenség felé.
Sziv: Ugy-e, én is ugyanezt mondtam.
Berta: Az én csodás költőim Verhaeren... Rilke... Weitmen.
Sziv: Az én költőim!... Mily csodás találkozás!...
Berta: Talán megértés...
Államtitkár: Honnan jösz?
Berta: Ah!... vagy úgy!... A szabónőmtől... (A szék felé megy.) Ah, ha megcsap a versek forró illata les beautées perverze... Baudelaire, Rimbaud... és a többi (beleveti magát a székbe) és a többi schmachtfecni, akiből egy szót se értek és akiket muszáj olvasni nebich ahelyett, hogy Szomaházyt olvasnám nebich, akit legalább megértek.
Sziv: Méltóságos asszonyom.
Berta: Lass mi ausz alle mitanande, mint ahogy a Steiner néni mondta: alle mitanande, miserable bande... látod pasikám, ez egy vers! (Lábait lóbázva énekel.) Hengst eich auf, alle mit anande, mizerable bande...
Sziv: Méltóságos asszonyom...
Berta: Mit forgatod a szemed, délelőtt egészen másképpen bandzsitottál!
Államtitkár: Tessék?
Berta: Persze, azt hiszed, pongyolában, az megint más... Ha tudnád, hogy nézel ki otthon abba a huszforintos pizsamádba... te... te... pfuj, te kicsi malac!
Államtitkár: Mi ez?
Berta: Ugyan ne ugrálj, mintha nem tudnád...
Államtitkár (rárohan Szivre): Gazember! (Az asztal körül szaladnak.)
Sziv: Ne nyuljon hozzám... uriemberek vagyunk... nyugalom...
Berta (szintén körülszalad és egy székbe roskad): Mi történt veled? Megőrültél?
Államtitkár: Most vallottad be... hogy megcsaltál vele...
Berta: Jézusom, te tényleg megőrültél... Én a szabónőmről beszéltem.
Államtitkár: Mi ez, hallucinálok?...
Dávid (jelent): Fulda őméltósága!...
Fulda: Jónapot, jónapot. Na, hol a beteg?
Államtitkár: Jónapot, drága doktor ur, csak hogy itt van, maga megment engem.
Fulda: No, mi az, méltóságos uram?...
Államtitkár: Kedves jó tanár ur... minden összezavarodott... azt mondják, hallucinálok... rettenetes, nem álom ez?
Fulda: Nyugalom, méltóságos uram. Egy kis pillanatnyi idegzavar, nem kell félni, itt vagyok már.
Államtitkár: Igen Fulda... az orvostudomány gyöngye! csak Fulda segithet rajtam!
Fulda (fogja a kezét): Egy kis egzatált neuravibráció. Semmi, mindjárt felirok valamit. (Noteszt vesz elő és beleül a büvös székbe.) Valami marhaságot, amitől jobban nem lesz ugyan. Ellenben rosszabbul talán lesz, sőt esetleg felfordul, ugy-e, aminek mindenki őszintén örülni fog, - ugy-e, ezzel legalább szolgálatot tehetek a tudománynak, amihez különben annyit értek, mint hajdu a harangöntéshez és amit ugy utálok, mint a betegeimet és mint téged, te vén szamár! (Ir.)
Államtitkár (megragadja az orvost, felrántja a székből és kidobja): Ki innét, ki, te gazember!
Fulda: Kikérem magamnak... Elégtételt kérek... Megyek a miniszterhez.
Államtitkár: (Kituszkolja, a homlokát törli.)
Berta: Szegény barátom, te tényleg beteg vagy. (Beleül a büvös székbe.) Elvégre ez az orvos nagyjában igazat mondott, legjobb volna, ha nem törődnél a mások dolgával, örülnél, hogy élsz és nem állanál utjában a fiataloknak.
Államtitkár (rárohan): Ki innen! (Megragadja és kituszkolja.)
Berta: Csirkefogó!... Én jó vagyok hozzá és ez a hála... Beadom a válópert! (El.)
Sziv: Lajoskám, ha ezek után, még hinni tudsz benne, hogy van egy jó barátod, akkor azt mondom neked, (beleül a büvös székbe) hogy tényleg a legjobban teszed, ha távozol a balfenéken, minek él az ilyen link ember?
Államtitkár (felrántja és kilöki): Ki innen!
Sziv: Disznóság, mindent meg fogok irni. Törjön ki a forradalom!!
Államtitkár: Ki innen! (Ezalatt összemegy a függöny és ő kimegy a függöny elé, a közönségnek kiáltja): Ki innen!

(Vége.)

KÁRTYA ÉS DIVAT.
Pesti játék.
Irta: Liptai Imre.

Szereplők:
Pagony Kelemen vállalkozó.
Cékla, a felesége.
Strucz Tódor ügynök.
Tuba, a felesége.
A kalaposné.
Masamódlány.
Orvos.
(Történik egy belvárosi női-kalap üzletben a tavaszi ujdonságok idején.)
I. JELENET.
A kalaposné (Egy rájjert próbálgat a kalapra): Giza! Ezt a rájjert rátesszük erre a gomba-kalapra és azonnal elviszi Brézlyné őméltóságához. Megmondja neki...
Giza: Megmondom neki... (Hadarja.) Méltósága ebben a pillanatban kaptuk ezt a párisi modellt. A legutolsó divat, eredeti márka: Madame Louison. Paris, Rue St. Toutiste.
A kalaposné: Jó, jó, jó...
Giza: ... Budapesten más nem viselheti ezt a remek kalapot...
A kalaposné: Hallgasson már. Itt persze tud beszélni. De Káviáréktól ma is vissza hozta a kalapot.
Giza (a rendes hangján): Mert Káviárnénak van szeme. Káviárné mielőtt az Isten ugy felvitte a dolgát, maga is kalapokat csinált. Neki hiába szavalom: Madame Louison. Paris, Rue St. Toutiste, Káviárné csak ránéz és azt mondja, ezt megint a maga Madame Bertája sóflizta össze.
A kalaposné: Jó, jó. Káviárné megismerhette, de Brézlyné méltósága nem fogja megismerni. Ő nem volt kalaposné.
Giza: Nem... Ő kaszirnő volt a Paradicsom-kávéházban.
A kalaposné (Vezénylő hangon): Csitt! Kuncsaft!...

II. JELENET.
Megjelenik Pagony Kelemen a feleségével.
A kalaposné: Kezét csókolom nagyságos asszony.
Pagonyné: Jó napot. (A férjét huzza, aki az ajtóban megcsökönyösödött.) Gyere... Gyere már...
Pagony: (Mint akit fogorvoshoz visznek.) Naa!... Nem!...
Pagonyné: Kelemen!... Ne csinálj nekem itt jelenetet. Lejön a bőr az arcomról...
Pagony: Jó. Az nem kerül pénzbe... (Ki akar menni.) Nem megyek!...
Pagonyné (a kalaposnéhoz zavart mosolylyal): Mindig ilyen tréfás az uram, ha kalapot veszek...
A kalaposné: Oh nagyon kedves (Gizához sugva): Szóljon neki!...
Giza (Kacér mosolylyal): Tessék helyet foglalni nagyságos ur...
Pagonyné: Ugy, ugy kisasszony. Segitsen behozni az én rossz uramat...
Pagony (A feleségéhez): Egész csinos kis bestia...
Pagonyné (sugva): Kelemen viseld magad tisztességesen...
A kalaposné: Tessék helyet foglalni. (Elveszi Pagony felöltőjét és kalapját.)
Pagony (Leül): Megmondtam otthon, hogy ha már ide is hurcolsz, ugy fogok viselkedni, hogy kidobjanak.
Pagonyné: Kelemen, kiég a szemem.
Pagony: Még ez volna az egyetlen lehetőség, hogy a régi kalapodnál maradj.
Pagonyné: Nem sül ki a szemed?
Pagony: Nem, ne félj semmit. Ha akkor nem sült ki, amikor feleségül vettelek, most már nyugodt lehetsz. (Le akarja venni a kabátját.)
Pagonyné (Rémülten): Mit csinálsz? (Visszatartja.)
Pagony: Levetkezem... Érzem, hogy itt fogom hagyni a bőrömet, hát levetkezem.
Pagonyné (A kalaposnéhoz fanyar nevetéssel.) Mindig ilyen tréfás az uram...
A kalaposné: Nem tesz semmit nagyságos asszony. Mi azt már megszoktuk... Tehát egy szép kalapot...
Giza: Egy fess kalapot...
Pagonyné: Igen egy kalapot.
Pagony (Sóhajtva): Kalapot!...
A kalaposné: Lehet az egy finom modell kalap? Lehet az egy drágább kalap?
Pagonyné: Na-na...
Pagony: Lehet-e? Csakis drága kalapot mutassanak. Mit gondol, hogy a feleségem majd olcsó kalapot vesz? Mi? Cékla!...
Giza: Cékla?
Pagony: Igen... Öt évvel ezelőtt, amikor megizleltem még cukor volt, édes volt. De ma már savanyu, mint a cékla. Mi? Cékla!
Pagonyné: Kelemen otthon ezt mind nagyon meg fogod bánni.
Pagony: Amennyit én már otthon megbántam... Én már mindent megbántam...
Giza: (Egy dobozból kis kalapot vesz elő. A rájjerest.) Parancsoljon nagyságos asszony... Ezt tessék felpróbálni!
A kalaposné: Pompiöz!... Elragadó!
Pagonyné: (A tükörben nézi magát.) Kis kalap!...
A kalaposné: Legujabb...
Pagony: (Lábujjhegyen feláll.) Talán most megszökhetek. (Lassan a kalapja után nyul. Az ajtóig ér.)
Pagonyné (észreveszi): Kelemen!... Oda ülsz le!... (Tovább nézegeti magát.)
Pagony (Gyorsan visszaül): Igen, drágám!... (Fohászkodva föltekint.) Mit akarsz tőlem?... Jó Isten ott fenn az égben... Miért nem engedted, hogy elszökhessem. Vettél te már valamikor kalapot?... Tudod te, mi az kalapot venni?...
Pagonyné (A férjéhez): Na, mit szólsz hozzá? (A fejét forgatja.)
Pagony: Éppen szemrehányást teszek neki...
Pagonyné: A kalapról beszélek.
Pagony: Ja a kalapról? Óriási!...
Pagonyné: Sőt ellenkezőleg én azt hiszem, hogy nagyon kicsi.
Pagony: Hát adjanak neki egy számmal nagyobbat.
A kalaposné: Giza, mutasson a nagyságos asszonynak egy szép tagál-kalapot a párisi modellekből.
Giza (Elővesz egy másik kalapot): Tessék ezt megtekinteni nagyságos asszony... Eredeti márka: Madame Louison. Paris. Rue Toutiste... (Fölteszi Pagonyné fejére.)
A kalaposné: Tiz évvel fiatalitja ez a kalap.
Pagony: Fiacskám! Akkor ilyent kettőt vehetnél.
Pagonyné: Most nem tudom elhatározni magamat: kis kalapot vegyek vagy nagy kalapot vegyek? (Nézegeti magát.)
A kalaposné: Mind a kettő elragadó...
Pagony: (Fohászkodva feltekint): Érted?... Jó Isten hát most figyelj ide. Most nem tudja elhatározni, hogy kis kalapot vegyen vagy nagy kalapot... Érted? Hát most nézd meg, hogy meddig kell nekem itt ülni...
Pagonyné (A férjéhez): Na, mit szólsz hozzá?...
Pagony: Semmit, csak figyelmeztettem valamire.
Pagonyné: A kalapomat?
Pagony: Ja a kalap? Azt hiszem, ez éppen elég bő...
Pagonyné: Sőt ellenkezőleg fiacskám, én azt hiszem, hogy nagyon nagy.
Pagony: Hát adjanak neki egy számmal kisebbet...

III. JELENET.
Strucz Tódor és neje megérkezik.
A kalaposné: Giza, mutasson egy kisebb kalapot. (Strucznéhoz): Kezeit csókolom nagyságos asszony...
Struczné (A férjéhez): Gyere... Ne hadd magad huzni...
Strucz: Nem megyek...
Pagony (Mulat): Az én esetem!
Struczné: Gyere!... (Huzza.)
Strucz: Jó, jó. (Pagony asztalához megy.)
Pagonyné (Egy kalapot próbál): Mégis azt hiszem, hogy jobban áll a nagy kalap...
A kalaposné (Strucznéhoz): Tehát egy fess kalapot?
Struczné: Igen, egy kalapot.
Strucz (Sóhajtva): Kalapot!... (Leül! Pagony mellé. Bemutatkozik.) Strucz!
Pagony: Pagony! (Kezet fognak.)
Strucz: Részvétemet... Maguk hol tartanak?
Pagony: Óh, mi már ott tartunk, hogy a feleségem nem tudja, kis kalapot vegyen-e vagy nagy kalapot.
Struczné (Kalapot próbál): Hogy tetszik ez Strucz?
A kalaposné: Pardon, ez nem strucc, ez marabu.
Struczné: Pardon, a férjem az Strucz.
A kalaposné: Óh, pardon, pardon...
Struczné: No mit szólsz hozzá? Most nem tudom, hogy kis kalapot vegyek, vagy nagy kalapot?
Pagony: Az én esetem! (Kezet fog Struczczal.)
Strucz: Na lássa, már én is ott tartok... És most nézzen ide, bámulni fog, hogy én milyen okos ember vagyok... Tiz év óta járok a feleségemmel kalapot venni. De én mindig hozok magammal kártyát... (Egy csomag kártyát tesz ki az asztalra.)
Pagony: Kártyát!...
Strucz: És táblát! (Előveszi.) És krétát!... (Előveszi.) Még mindig találtam itt olyan szerencsétlen embert, mint én... És amig egy asszony manapság kalapot választ!... Osszon!
Pagony: Igaza van. (Kever, emeltet és oszt.) Legalább eltelik az idő.
Giza (Pagonynéhoz): Eredeti párisi márka: wiff és nem feltünő...
Giza: Rendkivül appart... Madame Louison St.Toutiste...
A kalaposné: Paris... Legujabb csempészet.
Pagonyné: Kelemen... Nézd meg ezt a kalapot.
Pagony (Struczhoz): Nem veszem föl...
Pagonyné: Tudom, hogy nem te veszed föl. De én fölvehetem-e?
Pagony (Visszafordul): Blank tizesre te se veheted föl.
Giza: Tizes?... Szépen. Ez hatvan korona... De ha levesszük ezt a rájjért róla...
A kalaposné (Strucznéhoz): Ez a toll, ez a szin... Olyan a nagyságos asszony arca benne, mint a bimbó.
Strucz (Pagonyhoz): Zöld!
Struczné: Zöld?... Nem csoda. Amennyit otthon mérgelődtem.
Pagony: Játszon ki.
Strucz: Terc!...
Pagonyné: Jól áll ez a kalap?
Pagony (A játékhoz): Attól függ, hogy milyen nagy!
Pagonyné: Nem nagy, Kicsi!...
Strucz: Véletlenül: király, Béla... És bemondom a kasszát, tulit, ultimót és a százast...
Pagony: Mit mondott kasszát, tulit, ultimót és százast?
Pagonyné: (Gizához): A férjemnek a kis kalap tetszik jobban. Ugy-e Kelemen?
A kalaposné (Strucznéhoz): Ennél maradjon nagyságos asszony.
Pagony (A feleségéhez): Igen drágám, a nagy kalap.
Struczné (Habozva): Ennél maradjak?
Pagony (A játékoshoz): Ellenzem az ügyet...
A kalaposné: (Pagonyhoz): Miért kérem? Ez nagyon jól áll őnagyságának...
Pagony (Visszafordul): Mi az? Mit akar őnagyságával?
A kalaposné: Hogy milyen fess ebben a kalapban.
Pagony (Idegesen): Kérem ne zavarja össze a dolgot. Őnagysága nem az én feleségem. Őnagysága a Strucz ur felesége. Az én feleségem ott áll abba a nagy kalapba...
A kalaposné: Óh, pardón, pardón...
Pagonyné (Az urához): Kelemen, ennél maradjak?
Pagony: Kontra kassza, kontra tuli, kontra ultimó és kontra százas, sőt be mondom a kétszázast is...
Pagonyné. Kelemen mit szólsz hozzá?
Giza (Struczhoz): Strucz ur kérem, őnagysága kérdi, hogy ennél maradjon-e?
Strucz: Hagyjon békét, mi közöm nekem ahhoz. Nem az én feleségem... Az én feleségem itt áll ebbe a kis kalapba.
A kalaposné (Strucznéhoz): Ez tagál. A legujabb...
Strucz (Pagonyhoz): Mit kontrázott meg? Az ultimót is?
Pagony: Hát mit mondott be?
Pagonyné: Kelemen!...
Struczné: Tódor!...
Strucz: Én mindent be mondtam, kivéve a tagált...
Pagony: Mi az a tagál...
A kalaposné: Az kérem lószőr forma... (Mutatja.)
Pagony (Visszafordul): Hagyjon békét a formájával... (Struczhoz.) Hát rekontra. Minden rekontra.
Pagonyné: Kelemen. Most ide nézz...
Pagony (Visszafordul): Rekontra! Mondtam már, hogy rekontra.
Strucz: Mit rekontrázik? Hiszen nem én kontráztam. Maga kontrázott...
Pagonyné: Te mondtad, hogy nagy kalapot válasszak...
Pagony: Nem, nem a keservét neki. Én kicsit mondtam... (Ledobja a kabátját.) Kicsit mondtam!
A kalaposné (Pagonynéhoz): Strucz ur mondta a nagyot.
Pagonyné: Fütyülök a Strucz urra.
Giza: Pagony ur mondta a nagy kalapot.
Struczné (Struczhoz): Hát te mit mondtál Tódor?
Strucz: Én a kasszát mondtam... és az ultimót mondtam és a százast is be mondtam...
A kalaposné: Óh, annyiba nem kerül...
Pagony (Ordit): Ne beszéljenek annyit... (Struczhoz.) Sub kontra! Sub kontra!
Strucz: Hirs! Hirs!...
Pagonyné: Mit akar az apámtól!
Strucz: Az urához szóltam.
Pagonyné: Az nem Hirs, az Pagony!...
Pagony: Játszon ki...
Struczné: Tódor felelj már...
Pagony (Strucznéhoz): Hallgass! Hallgass! Mondtam már, hogy a nagyot vedd. (Struczhoz.) Játszon ki!
Struczné: Ne tegezzen. Micsoda szemtelenség ez. (Pagonynéhoz.) Szép kis ura van...
Strucz: Mért tegezi a feleségemet... (Kijátszik.) Adjon rá!
Pagonyné: Na hallja. Nem vagyok kiváncsi a megjegyzéseire...
Pagony: Sokat adok rá!
A kalaposné: De kérem, de kérem...
Giza: Nagysád kérem...
Strucz: Mit mondott? Ne sértegesse a feleségemet.
Pagonyné: Kelemen... Kelemen!
Struczné: Tódor!... Tódor!
Pagony (Dühöngve felugrik): Mindent bemondok... Strucz! Strucz! Marabu... Hol az a kalap? (Lekapja Struczné fejéről a kalapot.) Itt a kalap!... Itt a kalap!...
Struczné: Szemtelen!... Szemtelen!...
Pagonyné: Kelemen, megőrültél. Tedd le azt a lószőr-kalapot.
Strucz (Odarohan): Mért bántotta a feleségemet!
Pagony (Ordit): Szalmát, szalmát adjanak! (Eldobja a tagál kalapot.)
Giza: Tessék egy fess szalmakalap. (Pagonynak adja.)
A kalaposné: Borzasztó, borzasztó.
Pagony: Kontra! Kontra! (Rágja a kalapot.)
A kalaposné (Sikoltozik): Megeszi a kalapot!...
Strucz (Torkon ragadja a kalaposnét): Mért bántotta a feleségemet?
A kalaposné: Segitség! Segitség!
Struczné (Pagonyhoz): Az ura komisz fráter!
Pagonyné: Bestia!... Bestia! (Torkon ragadja Strucznét.)
Giza (Kirohan sikoltozva): Madame Luison... Rue St. Toutiste.
Pagony (Struczhoz): Nekem mondta ezt?! (Pofon üti.) Vannak, vannak!... Panama...
Strucz (Torkon ragadja Pagonyt): Gazember, gazember!
Struczné: Vegye le a rájjert a nyakamról.
Pagony: Aszpikot! Aszpikot!... (Pofozza Struczot.)
Pagonyné: Kis kalap!... Nagy kalap!... Kelemen!
Strucz: Guta!... Guta!...
(Teljes kavarodás, birkózás, pofonok. Kalapok repülnek a levegőbe. A kalaposné jajgatva kapkod utánuk.)

IV. JELENET.
Giza beront a mentőorvossal.
Giza: Itt az orvos!... Itt az orvos!...
Az orvos: Hölgyeim és uraim!... (Mindenki elhallgat.) A kocsi előállott!...

(Függöny.)

HALLÓ, TE VAGY AZ, ÉDES?...
Irta: Lakatos László.

Személyek: A férj. A feleség.
(Szoba. A szobában asztal. Az asztal mellett jobbról, balról karosszék. Az asztalon telefonkészülék. Olyan, hogy az ember a karosszékben ülve is kényelmesen telefonálhat. Amikor a függöny felgördül, a feleség a karosszékben ül és javában telefonál.)
A feleség: Halló... Te vagy az, édes?... Nem, az uram nincs itthon... Egyedül vagyok... Igen, drága Gyurkám, holnap délután Budán... Halló! Hogy ráérek-e? Hogyne, édes, mindig ráérek, amikor csak te kivánod... Mindig.
A férj (bejött óvatosan, lopva a szobába. Kalapban van, bot van a kezében.)
A feleség (aki nem vette észre, hogy a férj bejött): Szeretsz?... Édes, édes Gyurkám... Nem, csöppet sem zavarsz, egészen egyedül vagyok. Az uram ma csak később jön haza. Fiákeron vársz, édes, a Margithidnál. Budai hidfő. Holnap délután négy órakor... Halló... Nagyon helyes... A fiáker fedele föl lesz hajtva. Köszönöm, édes, hogy ezzel is törődsz. Nem akarod kompromittálni a te kis barátnődet, aki (nagyot sóhajt) férjes asszony. De mennyire férjes. Férjes!
A férj (nem nagyon durván, de elég hallhatóan letette kalapját, botját. Még régi helyén van, az asszony háta mögött).
A feleség (megfordul, észreveszi az urát).
A férj: Csak folytasd, Irénkém, egészen nyugodtan. Kezd érdekelni a dolog. (Előbbre jön.) Holnap délután budai hidfő. (Itt a férj olyan mozdulatot tesz, mintha el akarná kapni a kagylót, a feleség ezt ügyesen elháritja.)
A feleség (nagy zavarban tovább a telefonba): Halló!... Nem, nem! Nincs senki sem a szobában. De nem, ha mondom, az uram még az irodában ül és dolgozik... (Nagyot sóhajt.) Hiszen tudod, kedves barátom, hogy az uram mennyit dolgozik, hogyan fárad és küzködik csak azért, hogy jó dolgom legyen.
A férj (beült a másik karosszékbe): Csak folytasd. Le ne merd tenni a kagylót! Mindent akarok tudni!
A feleség: Nem minden bokorban terem ám olyan férj, mint ő!
A férj: Ühüm.
A feleség: Hogy féltékeny? Istenem, melyik férj nem az? És valld be, kedves öregem, hogy neki van is rá valamelyest oka. Utóvégre is még nem vagyok nyolcvan éves és...
A férj: És?...
A feleség: A viselkedésem bizony gyakran olyan, hogy még gyanakodhatnék is rám, ha nem volna az az áldott jó ember, aki annyira megbizik a korrektségemben. Halló... a korrektségemben. Halló... a korrektségemben.
A férj (sziszegve): A randevuról beszélj, ne rólam. Most rajtakaptalak, mindent akarok tudni!
A feleség (felelni akar valamit).
A férj: A telefonba beszélj! Vele beszélj, a kedveseddel! Kiváncsi vagyok, mit fogsz még neki mondani.
A feleség (a telefonba): Halló, kedvesem. Igen, gyanakodhatnék rám, mert vannak rossz szokásaim. Ostoba vagyok és könnyelmü. Telefonozni szoktam fiatalembereknek olyankor, ha az uram nincs itthon. Például most. Most is olyan egyedül vagyok, olyan árva... Halló... Igen, a viselkedésem gyanuba ejthetne egy ostoba embert, de hála Istennek, az uram olyan okos, de olyan nagyon okos...
A férj (sziszegve): A randevura vagyok kiváncsi. Budai hidfő!
A feleség: Igen, a látszat ellenem szól... Halló... Néha tréfából tegezni szoktam a jó barátaimat, ha telefonozok nekik. Mint magát is az előbb, György... Halló... Ne, ne tréfáljon kérem, ez a legkomolyabb, hiszen mindig magázódni szoktunk.
A férj (az asztalra csap): A tárgyra, a randevura! Budai hidfő! Holnap délután! Mindent akarok tudni! (Ujra az asztalra csap.)
A feleség: Halló... Én voltam. Igen, én! De ha mondom, én csaptam az asztalra. Hogy miért? De furcsa kérdés!... mert idegessé tesz azzal a felhajtott kocsifedéllel. Hát kicsoda vagyok én?... Halló... És kicsoda maga! Vagy talán randevura megyünk... Mi?
A férj: Irén, ne komédiázz!
A feleség: Mert megigértem magának, hogy egyszer együtt kocsizunk, Gyurka... Izé, György... És aztán! Ha tettem, miért tettem, mert az uram, szegény, délután nem ér rá...
A férj: A tulok.
A feleség: Ő értem dolgozik.
A férj: A tulok.
A feleség: Halló... György... izé, halló, kedves Adler ur... hát maga azt hitte, hogy én a maga kedvéért mondtam, hogy: igen. Hohó! Téved, kedves Gyurka... izé, halló, Adler ur... Hiszen miről volt tulajdonképen szó? Egy kis sétakocsizásról a Hüvösvölgybe.
A férj: A Hüvösvölgybe.
A feleség: És csak nem képzeli, hogy magával mennék fiákerezni, ha mehetnék mással is.
A férj: Mással!
A feleség: Halló... Hogy kivel? Vakmerő! Hát az édes urammal!
A férj: Tessék?
A feleség: Igen, de ő nem visz, ő sohasem visz, mert ő (sirást utánozva), mert ő nem szeret engem.
A férj: Tessék!
A feleség: Ő nem szereti az ő drága kis, jó kis, hü kis feleségét.
A férj: Na tessék.
A feleség: Az én drága jó uram olyan komoly ember. Halló... Tessék?... De hát már mondtam egyszer, hogy egyedül vagyok. Hogy egészen egyedül vagyok... Becsületszavamra, hogy egyedül vagyok. Egészen egyedül. (Szünet.) Hahaha... Hogy min nevetek? Hát... hát azon, hogy maga komolyan vette, azt... azt... az előbb a kocsival... a hidfővel... Halló... Hát nem érezte a hangomon, hogy tréfálok... Hahaha... Hahaha... Nevetnem kell, kacagnom kell. És maga azt komolyan vette, Adler ur.
A férj (az asztalra csap): Komolyan vette, Adler ur.
A feleség: Hát mért ne ugratnék olyan ostoba piperkőcöket, mint maga, Adler ur?... Halló... Hogy ostobának tartom?... De mennyire!
A férj: De mennyire!... Mondd neki, hogy én is... Én is ostobának tartom.
A feleség: Mások is ostobának tartják... hogy ki? (Kérdően néz az urára.)
A férj: Mondd neki, hogy az egész világ... Az egész világ annak tartja.
A feleség: Az egész világ... Az egész világ annak tartja. Hogy ki az okos ember? Az uram, igen az, aki komoly, az, aki dolgozik. Nem, édes Adlerkám, az én uramat nem lehetne becsapni.
A férj (egy kicsit még azért kételkedik): Gondolod?
A feleség: Magát, Adlerkám? Maga arra született, hogy becsapják. Direkte arra született. Hogy én miért ugratom?... Hogy én miért ugratom magát!...
A férj: Mondd neki, hogy mi köze hozzá... Mi köze hozzá...
A feleség (nagyon gyorsan a kagyló mellé): Mi köze hozzá, mi köze hozzá... (A kagylóba): Ugrattam, mert vakmerő volt, mert szemtelen volt. Mert a női becsületemre tört.
A férj: Ezt tette?
A feleség: Üldöz, ostromol már egy fél év óta.
A férj (sokallja): Már egy fél év óta!
A feleség: Igen. Ezt a leckét megérdemelte. Különbet is érdemelne. (Hirtelen.) Istenem, ha az én jó uram itt volna!
A férj: Istenem, hiszen ha én itt volnék!
A feleség (merően az urára néz): Akkor tudom Istenem, kikapná a kezemből a kagylót...
A férj (csodálkozva): Kikapnám a kezedből a kagylót?
A feleség: És ugyancsak megmondaná magának, maga nőcsábász, maga aszfaltgigerli, maga, aki már egy félév óta ostromolja egy erényes asszony, egy családanya kőszivét...
A férj (felháborodva): Micsoda! A te kőszivedet ostromolja! Na megállj, te Adler...
A feleség: Maga léhütő...
A férj (hirtelen kikapja a feleség kezéből a kagylót, most ő beszél a telefonba): Maga léhütő... Maga bohóc... (csodálkozva) Halló... Hogy én itthon vagyok-e?
A feleség: Itthon vagy!
A férj: Itthon vagyok!
A feleség: Egész délután itthon voltál?
A férj: Egész délután itthon voltam.
A feleség: Előre megbeszélt dolog volt, hogy őt becsapjuk...
A férj: Előre megbeszélt dolog volt, hogy őt becsapjuk... Izé... hogy becsapjuk magát, Adler ur...
A feleség: Arra született, hogy megcsalják...
A férj: Arra született, hogy megcsalják...
A feleség: Ostobább, mint egy férj.
A férj: Ostobább, mint egy férj. (Lecsapja a kagylót, de csak az asztalra, nem a telefonkészülékre.)
A feleség (az ura nyakába ugrik): Te drága, te édes, te jó. Mért nem jöttél előbb haza? Olyan pompás hecc volt... Annyit mulattam. (Sóhajt): Phü!
A férj: Hát még én! Ha tudnád, hogy én hogy mulattam... Hát már egy félév óta szemtelenkedik veled?
A feleség: Igen. De te mindent láttál, mindent sejtettél, mindent tudtál.
A férj (diadalmasan): Mindent tudtam!
A feleség: Mindjárt az első perctől fogva.
A férj: Mindjárt az első perctől fogva.
A feleség (hirtelen az asztalra néz, látja, hogy a hallgató nincs leakasztva): Te ez a kagyló...
A férj: Tessék?
A feleség: Semmi... Semmi... Csak azt akartam mondani, édes (hirtelen az ura nyakába ugrik, átöleli, hogy az nem lát, nem hall, másik kézzel fölveszi a kagylót, a telefonba mondja): Halló édes... holnap délután... a hidfőnél... egészen nyugodtan... A fiáker fedelét hajtsd fel, szivem. (Nagyon óvatosan leteszi a kagylót.)
A férj (már fuldoklik a feleség ölelése alatt): De hát miért szeretsz annyira, édes?
A feleség (még mindig az urát öleli): Mert olyan okos vagy, édes.

Függöny.

HÁZI BÉKE.
Irta: Courteline. Magyar szinre alkalmazta: Komor Gyula.

Személyek: Török Andor, Mimi a felesége.
(A fiatal iró szobája. Feneken és jobboldalt ajtó. - Balra, sarokban, praktikabilis ablak. - Festmények, rézkarcok stb. - A sugóval szemben asztal, iratokkal megrakva. - Első szin, balra, a falhoz támasztva magas pulpitus, amilyet az olyan irók használnak, akik állva szoktak dolgozni.)
I. JELENET.
Török.
Török (iróasztalánál a tollahegyével számlálgatja az imént leirt sorokat): 274, 275, 276, 280, 285... No, még csak harminc szenzációs sor... Minél több bekezdés... sok pont... Igazi spekkes szedés... Végül egy hatásos abbahagyás, elhallgatás... Ha a nyájas olvasó ezzel sem éri be, akkor Pé eff: Pukkadjon fel... Szép kis mesterség, no!... (Bemártja tollát, iráshoz készül, sóhajt, nyujtózkodik, hosszasan ásitozik.) Unod már, öregem, mi?... Csak rajta, rajta... Nyeld le, mint kölyök korodban a csukamájolajat... (Rászánja magát a munkára, miközben olvassa, amit ir): Ez alatt kisértetiesen mult az idő és a Rókus kórház meghitt (Fejét csóválja) templomának órája sulyosan elütötte a hajnali három óra kongását. (Félbeszakitja magát.) A három óra három kongását... Szép kis mesterség. (Keserüen kacag, vállat von, aztán folytatja.)
„Az aggastyán izgatottan járkált föl és alá. Mályvaszinü köpönyeg boritotta be kiaszott testét nyaktól lábujjhegyig és a sötét szeméből kitoluló könnyük leperegtek őszülő szakállán.” (Félbeszakitja.) Baromi nyelvezet. (Folytatja.)
„A Stáhly-utca irányába tekintett és ezt rebegte: Oh, régi gyalázat, amely husz év multán is a frissen gyujtott tüz lángjával perzseli elhaló lelkemet”... (Félbeszakitja.)
Soha ilyen marhaság! (Folytatja.)
„Hát tovább is cipeljem a gyalázatot?... Menjek haza és vegyem magamra a töredelmesek köntösét?... Nem, nem, erre ráismernek... Menjek haza és hamut hintsek fejemre?!” (Félbeszakitja ismét.)
Olyan hülye ennek a regénynek minden sora, hogy csak az lehet hülyébb, aki elolvassa és gyönyörködik benne... (Folytatja.)
„Hullott a hó”... Sok pont... „Hullott, hullott”... (A jobb ajtón erősen kopogtatnak.)
Tessék, a feleségem... (Leteszi a tollat. Ujabb türelmetlen kopogtatás.)
Várj hát egy pillanatig... (Odamegy az ajtóhoz, kinyitja.)

II. JELENET.
Török, Mimi.
Mimi: Ugyancsak titokteljesen csinálod... Talán bizony hamis bankót fabrikálsz!?
Török: Dehogy... Becsuktam az ajtót, mert nagyon sürgetik a regényfolytatást és nem akartam, hogy megzavarjanak.
Mimi: Csak tedd be hamar, mert még elszáll az ihleted...
Török: Mindig tudsz valami kellemeset mondani...
Mimi: Ugyan kérlek, mit fontoskodol?... Bezárod magad, mint valami drága ékszert... Szavamra mondom, komolyan veszed magadat...
Török: Ostoba vagy...
Mimi: Semmiesetre sem képzelem magamról, hogy Jókai vagyok, vagy Mikszáth... Nesze! (Hunyorit a szemével.)
Török: Ne add a gonoszat, Mimi... Honnan veszed azt, hogy Jókainak, vagy Mikszáthnak képzelem magamat? Az én irodalmi munkásságom... (Mimi felkacag)... Te ugyan ne vesd a szememre. Ha azt hiszed, hogy gyönyörüségem telik benne, csalódol...
Mimi: Ha pedig azt hiszed, hogy másoknak telik benne a gyönyörüségük, még jobban csalódol...
Török: Mi passziód telhetik abban, hogy nekem ilyeneket mondj?... Majd meglátjuk, ki nevet utoljára... Egyelőre érjük be azzal, hogy husz fillért kapok soronként... De majd irok különbet is és drámát is és majd tantiémeket kapok... Mondani akarsz valamit...
Mimi: Valószinüleg, hacsak azért nem jöttem, hogy társaságodat élvezzem és az ajkadról lepergő szavakat magamba szivjam, mint a mennyei mannát...
Török: Ezt nem merem remélni... Hát mit akarsz?
Mimi: Pénzt.
Török: Már nincs?
Mimi: Nagyszerü kérdés... Persze, hogy nincs... Tudod, hogy november elseje van... Elseje, elseje, bőg a szivem bel-se-je.
Török: Csakugyan!
Mimi: Nincs... nincs... Szeretném tudni, hogy nekem is lenne. Talán azt hiszed, hogy éjjel lopok tőled?...
Török: Ki mondja, hogy lopsz?... Istenem, miért akarsz már megint veszekedni?... Nem mondtam egy szót sem... Minden elsején pontosan megadom neked a háztartási pénzt. Amint az idő mulik, a pénz is fogy és végre nincs több... Hiszen ez egészen természetes...
Mimi: Ha természetes, hát fizess ki és tartogasd a fejtegetéseidet a regényeid számára. Azoknak inkább kell, mint nekem - és levan. (Hunyorit a szemével.)
Török: Haj, haj...
Mimi: Tudod, hogy mit gondolok?
Török: Hogy szamár vagyok...
Mimi: Kár, hogy nem lépsz fel, mint gondolatolvasó.
Török: Jó, jó, arra gondolok, hogy mi lesz ebből, mire megvénülünk... Hát számoljunk... (Az asztal fiókjából pénzt szed elő.) Hát mennyi jár?
Mimi: Négyszáz... Jól tudod...
Török: Négyszáz... Jól tudod... Várj csak... Egy kettő...
Mimi: Házbérnegyed is van...
Török: Azt külön fizetem... Várj csak, majd adok aprópénzt is.
Mimi: Amint tetszik.
Török (ezüst pénzt rak ki): Tessék... Megvan... Háromszázhuszonöt.
Mimi (meglepve): Mi ez?
Török: A pénzed.
Mimi: Micsoda pénzem?
Török: A konyhapénzed.
Mimi: Kevés.
Török: Micsoda?
Mimi: Kevés!
Török: Dehogy is kevés!
Mimi: Hát hogyne lenne... Kérlek, ha a négyszázból levonok háromszázhuszonötöt, marad?...
Török: Hetvenöt.
Mimi: Hát akkor?
Török: Mit akkor?
Mimi: Add ide...
Török: Oh persze!
Mimi: Miért nem adod?
Török: Adósom vagy vele.
Mimi: Én?
Török: Igenis, te...
Mimi: Miket dumálsz nekem?... Kölcsönöztél te nekem valaha? Szoktam én előleget kunyorálni?... Tudok gazdálkodni, félre is tudok tenni valamicskét... Öt éve vagyunk együtt, hát már észrevehetted volna...
Török: Eltérsz a tárgytól... Nincs szó a te néhány jó tulajdonságodról, hanem igenis a hibáidról, amelyek, sajnos, feles számban jelentkeznek... Ugratni akarsz?... Hát a hetvenöt korona birság?
Mimi: Határozottan megőrültél... Miféle birság?
Török: Az a hetvenöt korona birság, melyet nyelvelésed, különböző komiszkodásod, mindenfajta lázongásod miatt, sajnálatomra, kénytelen voltam reád kiróni... Ugy van, ugy van... (Mimi kábultan kapkod szó után.) Hát nem érted?
Mimi: Egy szót sem...
Török: Majd részletekbe bocsátkozom, hogy tisztán lásd a dolgot... (Zsebéből egy kis noteszkönyvet vesz elő, felnyitja és olvas.)
„Október 1. Amiért vitatkozott egy ügyben, amelyből egyetlen szót sem ért... azután belátta tévedését, de rosszhiszemüleg belekapaszkodott egy egészen mellékes körülménybe, csakhogy mégis igaza legyen és hogy kétségbeejtse Török urat, aki oly szelidlelkü, szerény és türelmes... Egy korona ötven.”
Mimi: He, hallod... mi ez?...
Török: ... „Október 2. Amiért, amikor Török ur azt kivánta, hogy negyedórával előbb ebédeljenek, juszt is egy negyedórával később tálaltatott és amikor Török ur panaszkodott, azt vágta oda neki: Ha nem tetszik, eredj a korcsmába... 3 korona 25...”
Mimi: Ez már mégis...
Török: „3-ikán: Amiért Török urat aljasnak mondta és lekomiszozta, mert nevezett nem akart megvenni egy egészen fölösleges szines üvegü ampolnát utánzott kovácsolt vasból... 1 korona 25.”
„4-ikén: Amiért Török urnak, aki felhozta, hogy miért nincs zöldség a levesben, azt mondta: Mindig ugyanazokkal a keservekkel állsz elő, - ami sajnos, igaz is, 75 fillér.”
„5-ikéről: Amiért azt mondta: Emlékszel, amikor egyszer megbocsátottam neked, hogy hajnali hét órakor jöttél haza?... 32 korona...”
Mimi (fuldokolva): Mennyi?
Török: Harminckét korona...
Mimi: Potom ár... olcsó... végeladás...
Török: Ha az ember megbocsát, akkor nem rágja mindig az ember fülét, hogy „ugye megbocsátottam”... Aztán meg mit bocsátottál meg?
Ezerszer megmondtam, hogy Rákosszentmihályon voltam és lekéstem a vonatról...
Mimi: Hát elhittem?!
Török: Higyj, amit akarsz, de ha üldözni akarsz a kegyességeddel, ha igy akarsz termelni a nagylelküségeddel és nem hagysz békén a halálos ágyamig, azzal, hogy a jóságodra emlékeztetsz, hát tartsd meg a jóságodat... Akkor jobb szeretem, ha neheztelsz... Ha igy adod az áldozatot, jobb szeretem, ha nem kötelezel le engedékenységeddel. És levan... De folytatom: (Szemhunyoritás.)
„Okt. hat: Amiért azon éretett, hogy tönkresilányitsa a hálószoba lámpáját azzal a célzattal, hogy rákényszeritse Török urat az utánzott kovácsolt vasból való szinesüvegü ampolna megvételére... 2 korona 50.”
„7-ikén: ...”
Mimi: Sokáig tart ez még?
Török: Micsoda?... Ez a birság rendszer, amelyet a mult elsején meghonositottam. Addig, amig rá nem térsz egy méltányosabb bánásmódra, melyhez jogom van és amelyet megkövetelek...
Mimi: Mél-tá-nyosabb?
Török: Igenis, igenis...
Mimi: Muszáj vagyok nevetni...
Török: Érts meg jól... Öt év óta kényszeritem magamat arra, hogy igazságtalanságaidat mentegessem és mindenféle kötelességet szabok magamra a kedvedért... Addig mentem, hogy azt gondoltam, hátha meghat a dolog, hátha mégis észreveszed, hogy „hm, mégis csak én lehetek a hibás”... Nos hát gyermek, elég volt belőle... Kezdem unni a dolgot... Torkig vagyok, érted?...
Mimi: Hol vagyunk? Az erdőben... Nem szoktam meg hogy velem igy beszéljenek!
Török: Majd megszokod.
Mimi: Szeretném látni...
Török: Meglesz.
Mimi: Kedves barátom...
Török: Bővebb magyarázatot akarsz?... Csak rajta... Ismétlem, öt éve már, hogy szeretettel viselem el gonoszkodásodat. Minden reggel megbocsátok neked azzal az elhatározással, hogy majd másnap végezek... Házasságunk első idejében próbáltalak meggyőzni, magyarázgattam neked az egyetértés, a békesség előnyeit, a zavartalan családi béke fontosságát, a szolidság, a kezesség diktálta nekem szónoklataimat... Egyszer, amikor órákhosszat hiába prédikáltam, elfogyott a türelmem... Felállottam, megragadtam a szoknyád alapját, aztán ügyesen lefektettelek balkaromra és jobbommal kissé megdolgoztalak...
Mimi: Nagyszerü... Oh, csak diadalmaskodjál... Gyáva, komisz, aljas...
Török: Majd leszek oly bátor és diadalmaskodom... Mert a tekintély elvének ez a demonstrálása tényleg egészségesebb gondolatokat támasztott benned... Eljárásom jótékony hatását kénytelen voltam még néhányszor előidézni és be kell ismerned, mindig volt rá okom... Nem vagyok sem aljas, sem gyáva, sem brutális, ahogy te kegyeskedel mondani... Egyszerüen szegény iró ember vagyok...
Mimi: Minden tehetség nélkül...
Török: ... minden tehetség nélkül, de aki mégis megkivánja, hogy otthonában megtalálja azt a nyugalmat, amelyben dolgozhassék, hogy saját házat is szerezhessen. Sajnos, ti nők hamarosan érzéktelenek lesztek a legszebb intézmények iránt... Szomorusággal láttam elérkezni azt az időt, amikor a megfenyitésekre ügyet sem vetettél, sőt már szinte jólestek... Más módszert kellett kitalálnom... Rávetettem magamat a butorzatra...
Mimi (gunyosan): Milyen ötletes!
Török: Nagyon... Amikor először törtem be a sámlival a nagy szekrény tükörüvegét, egészen belenémultál és ennek ugy megörültem, hogy hat héten belül ugy elégitettem ki a csend-szomjamat, hogy megbánás nélkül törtem össze két széket, a vizeskorsót, a kottatartót, a lámpát, az ingaórát, a leveses tálat, Lupi bácsi mellszobrát, a szalónunk diszét és egyéb elsőrendü szükségleti tárgyat. Az a baj, hogy a butor nem főnixmadár, amely a saját hamvából ujjáéled. Az a kilátás, hogy a tönkretett butor helyett másikat kell venni, hamarosan elvette a kedvemet az uj módszertől és másikat kerestem... Mit csináljak?... Megszökjem? De hova?... Mert itt ugyan minden megvan, ami lelkesitheti az olyan embert, aki nyárspolgári elmével épugy utálja a szerket, mint a hoteléletet. Már kezdtem kétségbeesni, amikor a jóságos ég azt a mentő gondolatot sugallta, hogy egyszerüen megfizettetem veled a komiszkodásaidat. Azt hiszem, ez a végleges megoldás, amelyhez ragaszkodhatom. Esküszöm neked, hogy ezentul nyugodtan tehetsz, amit akarsz, engem nem fogsz kihozni a sodromból, nem fogok megharagudni, szabadon bocsáthatod pokoli temperamentumod minden paripáját. Akármit csinálsz, akármit beszélsz, én nem bántalak, én egy szót sem mondok, egyszerüen felirom a számládra... A hónap végén fizetsz. Ordits, bőgj, pörlekedjél, szájaskodjál, nyelvelj, kavarogjál, csinálj botrányokat, csőditsd össze a szomszédokat, ne is törődj vele, majd a hónap végén megfizeted. Nem veszekszünk többé, - elég volt. Nem veszekszünk, - belefáradtam. Határozottan el vagyok szánva arra, hogy megteremtem itt a házi békét és minthogy nem tudtam eddig célt érni sem szépszerivel, sem a legszélsőbb eszközökkel, arra szántam el magamat, hogy a te saját pénzeden fogom megvásárolni, ami bizonyára nem történt volna meg, ha magadtól adtad volna meg. Dixi... Megmondtam. Nem tartóztatlak tovább. Mehetsz. Folytasd a dolgodat. Nagyon sajnálom, hogy oly hamar kell elválnom tőled, de hi a kötelesség és a lapom vár...
Mimi: Ha kibeszélted magadat, majd mondd meg...
Török: Eleget beszéltem.
Mimi: Hála Istennek... Kérem a hetven koronámat...
Török: Egy fillért sem...
Mimi: Nem adod ide?
Török: Nem.
Mimi: Ez a rögeszméd?
Török: Az.
Mimi: Minden drága...
Török: Tudom.
Mimi: Számlákat kell fizetni.
Török: Nem tagadom.
Mimi: Előre mondom, hogy háromszázhuszonöt koronával nem tudok kijönni...
Török: Menj be...
Mimi: Jó vicc... Majd kenyeren és vizen élünk...
Török: Oh, persze... Rendezkedjél be, ahogy tudsz... De ha nem kapom ebédre azt a bőséges és egészséges ételt, amit megkivánhatok, majd a kaszinóban ebédelek, természetesen a te költségedre... Mégis csak furcsa lenne, hogy én érjem be kenyérrel és vizzel, amiért te nyelvelsz, vagy lámpákat törsz össze...
Mimi: Ez a végső szavad?
Török: Az utolsó!
Mimi: Jól van... (Az ablak felé mutat). Ideadod a pénzemet, vagy kiugrom az ablakon...
Török: Az ablakon?
Mimi: Az ablakon.
Török (nyugodtan odamegy az ablakhoz és kinyitja): Ugorj. (Kis szünet.) Ugorj!
(Mimi mozdulatlan marad, gyülölettel meredezve Törökre.)
Mimi: Nagyon is örülnél neki, orgyilkos!
Török beteszi az ablakot és előre lép.)
Mimi (üldözi): Gyilkos, gyilkos, gyilkos!
Török (az asztalnál a jegyzőkönyvbe ir): November 1. Amiért azzal fenyegette Török urat, hogy kiugrik az ablakon és öngyilkos lesz, amivel meg akart lágyitani, két korona ötven.
Mimi: Gyáva, gyáva, gyáva...
Török: Amiért nem ugrott ki... harminc fillér.
Mimi: Látom már, hová akarsz kilyukadni... Látom, mit akarsz elérni... A kimulásomat akarod...
Török: Kimulás? (Ir.) Amiért a társalgás folyamán lehetetlen kifejezéseket használt... harmincöt fillér.
Mimi: Elég, eleget türtem egyetlen szó nélkül... Megyek vissza a mamához...

III. JELENET.
Török.
(Mintha misem történt volna, visszamegy az asztalhoz és diktál önmagának.)
Török (irva): „Hullott a hó... Hullott a hó...” Négyszer sok lesz... De csak maradjon... Na most néhány rövid sort! (Tovább ir.)
Hirtelen egy sötét alak szólitja meg:
- Itt vagy?
- Itt.
- Régóta?
- Régóta...
- Várjunk még?
- Várjunk.
- Meddig?
- Fél órát.
- Aztán?
- Majd meglátjuk!
- Itt a revolver?
- Itt.
- Akkor hát döntsön a revolver.
- Helyes... (Homlokát törli.) Csinos mesterség... Most egy pár hosszabb sort, mert a kiadó haragszik. (Ir.)
„Amint a két ember a Gyöntyuk-utca felé fordult...” (Félbeszakitja magát.)
És a napszámosok még panaszkodnak.. Oh, irigylésreméltó cserépfedők! (Ir.)
„Kocsizörej szakitotta meg az éj tompa csöndjét...” (Félbeszakitja magát.)
És mit akarnak a bányászok?! (Ir.)
„Az öreg megrántotta kisérőjének karját, mohó mozdulattal rántotta elő a revolvert, amelynek villogó csöve...”
Azt hiszem már elég is... Nézzük csak... (A tolla hegyével számitja a sorokat. Mimi jön bőrönddel).

IV. JELENET.
Mimi, Török.
(Mimi átmegy a szinen a fenékajtóig.)
Mimi: Hát isten veled.
Török: Ah, te vagy... Elmész?... Jól van, isten veled.
Mimi: Egy szavad sincs hozzám?
Török: Nincs... Mi is volna?
Mimi: Nem tudom, de azt gondoltam... talán...
Török: Tévedés volt.
Mimi: Bocsáss meg...
Török: Nincs miért.
Mimi: Elvégre is, ha házaspárok nem értik meg egymást, elválhatnak gyülölködés nélkül...
Török: Természetes...
Mimi: No ugye...
Mimi: Hát el van határozva...?
Török: Micsoda?
Mimi: Nincs mit mondanod?
Török: Nincs.
Mimi: Hát akkor pá...
Török: Pá... (Ir.)
Mimi: Akárhogy van, nagyon megleptek volna vele, ha tegnap azt mondják nekem, hogy ma kidobsz engem... szavamra mondom...
Török: Nem doblak ki.
Mimi: Talán a kiskutyám dob ki... Hát mi egyebet müvelsz?
Török: Csak nem tartóztatlak...
Mimi: No, de...
Török: El akarsz menni, hát eredj... Csak nem akarod, hogy erőszakkal tartsalak vissza, és falra szögezzelek, mint egy denevért... (Kis szünet.)
Mimi: És még csak nem is bánt egy cseppet sem?
Török: Micsoda?
Mimi: Hogy elmegyek.
Török: Mi közöd hozzá? Mit törődöl vele?
Mimi: Mégis azt hiszem, öt évi házasság után nem halnál bele, ha egy jó szóval bocsátanál utra...
Török: Kivánom, hogy jól érezd magad és légy boldog... találd meg ott, ahova mész, a boldogságot, amelyet én nem tudtam neked megszerezni... vertelek néha, hát bocsáss meg, habár az ütlegek, amiket neked adtam, legalább is ugy fájtak nekem, mint neked és habár meg lehet érteni, hogy elment az eszem olyankor, amikor megőrjitettél... Ezzel azt az ügyet elintéztük... Nyugodt lelkiismerettel mondhatom, hogy gyöngéd és hüséges férjed voltam. Türtem tulzásaidat, belenyugodtam féktelenségeidbe, naponként tiz órát irtam buta regényfolytatásokat, aminek azt köszönhetem, hogy meleg otthont adhattam neked, ruhákat, amik diszitettek, apró ékszereket, amik szépitettek téged. Mindent megtettem, hogy boldog légy. Észre sem vetted. Ne is bántson a lelkiismereted. Rendben van. Az asszony sohasem látja meg azt, amit érte tesznek, csak azt látja meg, amit meg nem tesznek.
Mimi: Azért megcsókolhatsz.
Török: Ha ugy tetszik. (Hozzálép, hidegen megcsókolja, aztán előre jön.)
Mimi (távozó mozdulattal): Hát akkor pá!
Török: Pá!
Mimi: (Kimegy, de rögtön visszatér, leteszi a böröndöt, Törökhöz lép.).
Mimi: Add ide a hetvenöt koronámat.
Török (szeliden): Nem lehet.
Mimi: Kérlek.
Török: Nem lehet, biztositlak.
Mimi: Miért nem.
Török: Már nagyon is sokszor bocsátottam meg neked... Hát nem mész... Eredj, eredj, drágám. Neked is jobb lesz.
Mimi: Kérlek, add ide a hetvenötöt. Ha nem adod ide, beleőrülök.
Török: Nem változtatna rajtad.
Mimi: Még csak az egyszer... Tudod mindent kiszámitottam... Épen ez a hetvenöt korona marad meg és akkor megvehetem... vehetek egy... egy valamit.
Török (megdöbbenve): Mit?
Mimi: Egy ámpolnát.
Török: Egy ámpolnát? Szines üveggel.
Mimi: ... Utánzott kovácsolt vasból...
Török (felriad): Megint kezded!
Mimi: Az az ámpolna... De nem... Igazad van... Ne, haragudjál... Már nem kell... És másért se haragudjál... Tudod szeretek veled kibékülni, azért haragitalak... Te... te... mégis csak jó férj vagy...
Török (meg van hatva): Jól van... jó... Várj csak... (Előveszi a notiszt.)
Mimi: (Ijedten): Mit vétettem?
Török: (Jóságosan): Megállj, a javadra irom... „November 1. Amiért megbánást mutatott, lemondott a szinesüvegü ampolnáról, jutalom... hetvenöt korona.”
Mimi (reáborul): Angyal vagy... Nem is érdemellek meg téged!
Török: Jó... jó... Itt a pénzed... (Átadja.) És most szaladj, szaladj, dolgoznom kell...
Mimi: (Nagyon gyöngéden ölébe ül, megcsókolja, aztán lassan kimegy.)
Török: (Gyöngéden, szánalommal utána néz.)
Török: (Az iráshoz). Hadd lássam, hány sor... Ah, éppen elég... Azt hiszem, megvehetem neki azt a szinesüvegü ámpolnát... Haj, szépen vagyunk!... (Határozott vonásokkal.) Folytatása következik!

(A függöny összecsap.)

A NAGYON OKOS EMBER.
Irta: Molnár Jenő.
A nagyon okos ember: Ah, van szerencsém, jónapot kivánok, kedves, jó, mélyen tisztelt doktor ur... Igazán boldog vagyok, hogy láthatom. Száz esztendeje, hogy utoljára találkoztunk. Pedig ha tudná, milyen nagy kitüntetésnek tartom, valahányszor beszélhetek önnel és a véleményét hallhatom egyről-másról. Nem hiába mondják az emberek: a doktor Reczegey? hja, az egy nagyon okos ember...
A doktor: Oh...
A nagyon okos ember: Kérem szépen, azt én jobban tudom megitélni. De ha nem tudnám megitélni, akkor is ott vannak az emberek és a tömeg, oh, az nem téved, a tömegnek jól ki vannak fejlődve az érzékei, az mindent csalhatatlanul megállapit, annak finom a hajszálmérlege. A multkor is, nagyobb társaságban, arról volt szó, milyen élesen boncoló elméje van a doktor urnak. Miről is beszéltünk? Igen, egy bonyodalmas válópörről, - vagy a tengeralattjáró harcról - pontosan nem emlékszem rá, de ön a véleményét nyilvánitotta valahol és mindenki el volt ragadtatva. Reczegey doktor megint fején találta a szöget. Hja, könnyü az okos embernek. Mert mit ér a tanulás, a tudás, mit ér a rengeteg elraktározott adat, szó, tény, vagy mit ér egyedül a jó modor, a kellemes megjelenés?... Ész, az kell, ész... És éppen ezért örülök, hogy ilyen szerencsés vagyok és mélyen tisztelt doktor urral találkoztam. A tanácsát szeretném ugyanis kikérni. Bocsásson meg, hogy ilyesmivel háborgatom...
A doktor: Kérem.
A nagyon okos ember: Igazán lekötelező. Tetszik tudni, arról van szó, hogy az egyik lányom, - nem az Olga, aki tanitónő lesz, nem is az Irén, aki orvosnő szeretne lenni, - hanem a Tercsike... Jaj, a Tercsikével igen nagy baj van. Képzelje el, megtudta a feleségem, hogy szerelmes leveleket kap a gimnazistáktól. Hát nem borzasztó! Persze, ön most joggal kérdezheti: hát micsoda nevelést adtak annak a kislánynak, hogy tizenhat éves korában szerelmes irásokat küldözgetnek neki. És még több joggal kérdezhetné: ugy viselkedik-e a Tercsike, hogy azok a haszontalan gimnazisták - igaz is, három jogász és két bölcsészettanhallgató is van köztük - fölhatalmazottnak érezhették magukat a levélirásban kifejezésre jutott merényletre. És sok mást kérdezhetne tőlem. Ezzel szemben én a következőképp védekezhetem: tehet-e róla szegény jó feleségem, aki három jótékonysági egyesületnél tevékenykedik, hogy a leányai közül egyik vagy másik ezt vagy azt csinálja neki: Helén, Helén, ennek te vagy az oka, te nevelted a leányokat: látod, a Gyuri meg a Lajos milyen mások, - tetszik tudni, a Gyuri tanárjaival igen jó barátságban vagyok, a Lajos pedig ugysem akart tanulni, kadétnak ment, s ha akkora lesz az esze, mint az én pechem, legalább is Hindenburg lesz belőle. Mondom, én odahaza igyekeztem rendet teremteni, de egy polgári leányiskolában könnyebb a tizperces szünet alatt halálos csöndet varázsolni, mint ebben a dologban egy apának okosan eljárni. Az ön bölcseségéhez fordulok, mélyen tisztelt doktor ur s azt hiszem, nem vonja meg tőlem kegyes jóindulatát. Ugy érzem, számithatok önre.
A doktor: Igen.
A nagyon okos ember: Van a dolognak még néhány ága-boga, azt is önnek kell megismernie. A lányaim természete és jelleme ugyanis különféle. Az Olga például makacs, engedetlen, de korrekt és házias. Az Irén nyilt, szatirikus, de befelé ábrándozó, a Tercsike, akiről beszélek, kissé alattomos, titkolódzó és amellett mindig mosolyog... jaj, ha látná, milyen édes gödröcskéi vannak az arcocskáján, ha nevet... tetszik tudni, akár a hamvas barack vagy egy használatlan villanykörte... ugy ragyog, ugy villog... És ha kinyitja azt a cseresznyeszáját... én igazán nem csodálom, ha azok a Barcsay-utcai kölykök beléje bomlottak... Majd meg méltóztatik látni, ez a lányom csinálja a legjobb partit... De most ezer bocsánatot kérek, itt jön az én villamosom, a 75-ös szám, már félórája várok rá, sietek... Igazán hálásan köszönöm, hogy volt kegyes segitségemre lenni ebben a kényes ügyben. Hja, igaza van a barátaimnak: egyetlen okos ember van... A doktor Reczegey... Köszönöm, nagyon köszönöm... Eszerint fogok cselekedni... Alázatos szolgája, doktor ur...
A doktor: Jónapot.

A NAGYBÁCSI.
Irta: Karinthy Frigyes.

Személyek: Ragyai, Benzin, Életkopf.
(Ragyai és Benzin egy kávéházasztalnál ülnek. Ragyai kapacitálja Benzint).
Ragyai: Borzasztó, de kérlek, ez borzasztó!
Benzin: Hát micsináljak veled?
Ragyai: Hát mindjárt idejön és a nyakamra ül.
Benzin: Hagyj békén.
Ragyai: És én azt mondtam neki, hogy itt mindjárt kifizetek mindent.
Benzin: Bánom is én!
Ragyai: És hogy a vidéki nagybácsi, aki a váltókat aláirta, az is mindjárt itt lesz.
Benzin: Neked a vidéki nagybácsid? Azt látni szeretném. Neked is itt lehet vidéki nagybácsid. Neked, azt hiszem, apád sincs.
Ragyai: Hát meg fogod látni, illetőleg nem fogod meglátni. Mert az ember nem látja saját magát.
Benzin: Saját magát?
Ragyai: Igen. Te leszel a vidéki nagybácsi.
Benzin: É... é... én? Te elmebajos vagy.
Ragyai: De Leókám, annál nincs egyszerübb. Hozok neked egy pipát, arra rágyujtasz. És a pipa mögül beszélsz. És vidékiesen beszélsz... dialektusban.
Benzin: De... dedede... nem tudom azt...
Ragyai: Leókám, édesem, hidd el, semmi az egész. „E” helyett mondd mindig „ő”, például ne azt mondd „ember”, hanem igy mondd „embör”.
Benzin: Ez az egész?
Ragyai: És mondj mindenféle vidéki szavakat és mondj egy pár közmondást: jó ecet korán savanyodik, meg ilyeneket - és beszélj az aratásról és mondd egypárszor: teplince és repcepogácsa.
Benzin (idegesen): Na jó, jó, azér tanitani nem kell engem, tudom én. Csak bizd rám. (Hirtelen): Hogy mondod: telpince?
Ragyai: Jaj, nem, teplince. Jaj, siessünk, mindjárt jön.
Benzin: Na jó, na jó, na jó, ne ugrálj! Mondj gyorsan még egy pár ilyen vidéki izét...
Életkopf (megjelenik): Alászolgája, Ragyai ur.
Ragyai (gyorsan odasug még Benzinnek): Teplince, görvély, lófráz, miegymás, silbak, tag, bion-bion...
Benzin (pipára gyujt).
Életkopf: Szabad kérem helyet foglalni?...
Ragyai (szélesen): Tessék, tessék, kedves Életkopf ur... (Benzinhez): Kedves bácsi, engedje meg, hogy bemutassam Életkopf urat... A nagybácsim Paptamásiból.
Benzin (zavartan): Hát bion, bion... körem szépön... hát bion, nálunk már öz igy... vön... van...
Életkopf (udvariasan): Ó, nagyon örülök, hogy megismerhetem... őőő... gazduramat. Hogy szolgál kedves egészsége?
Benzin (lassankint jön bele): Hát... ahogy az ecceri embernél... ki, hogy mög miögymás.
Ragyai: A nagybácsim már ilyen akku... akkurátos ember... csak pipázni szeret...
Életkopf (udvariasan): Jó az, kéremszépen, ilyen rossz időbe... (Erőlködik, nem jut semmi az eszébe). Hát milyen volt a termés?
Benzin: No-no... höt... hát vágott, vágott valahogy... mint a jó ecet... csak éppöghogy a teplince vót fel... feldágványozva.
Életkopf (udvariasan): Hosszabb időre tetszett fellátogatni?
Benzin (köpni akar a pipa mögül, de nem sikerül). Hát... mondok, csak megnőzem, micsinyá ez a finyu itt Pösten, a zögyetemen. Hogy tönül-e, vagy mi ebura. A termésit nekijö. Meraszongya, hogy aszongya, mondok, demeg ezéris, hogy silbak, az silbak.
Életkopf (udvariasan): Bizony kérem ugy van az.
Benzin (nyakasan): No, azér mondom. (Csendesen pipázik).
Ragyai: Hát kedves nagybácsim, most bocsásson meg nekem, átszaladok ide az egyetemre egy kicsit... maguknak ugyis biztosan beszélnivalójuk van egymással... Adjon isten...
Benzin: Agyon, agyon... nagy huncut ez a finyu, keservit a teremtésinek!... (megcsipi Ragyait dühösen). Te disznó, ne menj el, én már nem tudok egy olyan vidéki szót se...
Ragyai (sugva): Beszélj akármit. (Hangosan): Hál istennek ajánlom. (Elsiet).
Benzin: Pájinkás jóreggelt a biró urnak... nó... (Pipázik).
Életkopf (a torkát köszörüli): Hát... bizony gazduram... itt Pesten nem volt valami jó termés...
Benzin: No, no. Ki korán kel, aszongya, hát az bion aszongya, aranyat löl.
Életkopf (hizelegve): Milyen szép, zamatos vidéki kiejtése van gazduraságodnak.
Benzin (lehizelegve): Ugyan ugye. Netene. Nyetenye. Hő, he, Riska, Nyihaha.
(Szünet).
Életkopf: Hahaha. Nagyon mulatságos. Igy hivják a tehenet, ugy-e. Voltam kérem én is azelőtt vidéken. Értem én, amit beszélnek a gazduraságok.
Benzin (kiveszi a szájából a csutorát): Hát aztán... keejd, kied mindenségességet megért, amit én itt miegymás beszénlek?
Életkopf: Meg én, könyörgöm. Velem egész bátran tetszik beszélhetni.
(Szünet).
Benzin: No mer azér mondom.
Életkopf: Bizony, bizony. (Vár).
(Szünet).
Benzin: Hát csak igy bion, aszongya.
Életkopf: Hahaha. Nagyon helyesen tetszik gondolni gazduraságodnak.
(Szünet).
Benzin: Mer mostanság minálunk naon megereszkedött a... a... zsendőke.
Életkopf: Ja, der zsendőke. Bizony, igy ősz felé már az ugy van. (Vár).
(Szünet).
Benzin: Hát... mondok, már csak mégis szeretném tudni, hogy az urnak... ha meg nöm sértem, ugy-e köröskedőnek tetszik lönnyi.
Életkopf (bólogat).
Benzin: Hát azér kérdem, hogy ugy-e, bocsánatot kérek, errefelé is ittenség az ember kiszera méra mibévalóságban, meg vissza is, igaz-e?
Életkopf: Hogy itten is... appardon, bocsánatot kérek, nem hallottam egészen tisztán... (közelebb hajol füléhez tett kézzel).
Benzin (kiveszi a pipát): Hát csak aztat kérdem, hogy itt is, ezen a vidéken, e, a kiszera méra mibéva tárkány van-e, ha meg nem sértem?
Életkopf (egy percig néz rá aztán): Kedves gazduram... appardon... olyan lárma van ebben a kávéházban... kérem ne haragudjék... nem értem világosan... (egész közel hajol).
Benzin (fejét csóválja): Aujnye, tréfázik az ur velem. Már csak harmaccor megkérdöm: hát azt kérdeztem tisztelettel (szótagolva), hogy itt, ezen a vidéken a kiszera méra mibéva ovért lehete kapni annyiér?
Életkopf (elvörösödik, mélán néz maga elé): Hja... azt tetszik... hát persze... hm... (Hirtelen): Ezer bocsánatot kérek - hogy tetszik mondani?
Benzin (megsértődve): Mán ugy látom, ugrat az ur, no.
Életkopf (rémülten): Dehogy kérem, eszemágában sincs... hogy képzelheti?... de igazán nem értettem...
Benzin (feláll): Ennél világosabban pedig én sem tudok beszélleni, ha nem akarja az ur, hát nem akarja! Nem az én pénzem bánja.
Életkopf (ijedten): Na igen... igen... hát hogy is van... csak egyetlenegyszer még...
Benzin: Hát utoljára mondom...
Életkopf (kimereszti a szemeit, a két fülét, mint két vitorlát fesziti előre, ugy figyel).
Benzin: Utoljára mondom hogy kiszera mibéva hidárány égami, ha lehet, lehet - hát belemegy igy, visszajöhet?
Életkopf (most már nem meri mutatni, hogy egy betüt se értett, gondolja, biztosan ő bolondult meg, már régen félt ettől): Hát persze... persze... visszajöhet...
Benzin: Na, hálaistennek. Hát akkor csapjon a tenyerembe.
Életkopf (belecsap a tenyerébe).
Benzin: Na. Hát holnap behozza?
Életkopf: M... ja. Be... persze.
Benzin: Na. Háromszor összeadjuk, jó lesz?
Életkopf: Ee... öö... jó lesz, persze.
Benzin: No, csakhogy mögállapodtunk.
Életkopf: Akkor... hát... meg...
Benzin: Nuna. Hát szurja le akkor.
Életkopf: Mi...? Mit?
Benzin (ugy néz rá, mint egy bolondra): Mit? Hát a husz pöngőt. Hát nem állapodtunk meg? De furcsa az ur, no.
Életkopf: Hja... ja... persze... elfelejtettem... (Reszketve szed ki husz forintot és átadja).
Benzin (körülményesen elteszi): No. Hát aztán... holnap behozza majd a könyvet!
Életkopf: A... a... a... (felugrik): Igen... bocsánat... de most szaladnom kell... pálinkás jó... ajánlom reggelemet... ajánlom pálinkámat... (elrohan).
Benzin (utánakiált): De behozza holnap, hé!
Életkopf (kivülről): Igen... Igen...
(Szünet).
Ragyai (beugrik): Gratulálok! Nagyszerü volt! Hogy csináltad ezt?
Benzin: Hát csak ugy! la!
Ragyai: Nagyszerü! Husz forintunk van?
Benzin (végignézi): Forintunk? Mán csak ecsémuram, menj vissza az egyetemre, aszondom, oszt ne árcsad bele magad a dágványba! miegymás! (Kifelé indul).
Ragyai: No ne bolondulj, Leó... Megőrültél? Hová mész?
Benzin: Vissza a vidékre! (El).
Ragyai: Tyü! Ez belejött.

DERÜS HISTÓRIÁK
IRTA
SIPULUSZ (RÁKOSI VIKTOR)

Kiadja a „VIDÁM KÖNYVTÁR” kiadóhivatala Budapest.

A tanácsos ur titka.
Barlay Olivér miniszteri tanácsos egy nyári napon kigyalogolt a budai hegyek közé, kimelegedett és szomjas lett. Tehát megivott egy pohár sört.
Hétfői nap lévén, a sör vasárnapi maradék volt. Hogy a korcsmáros ezt elleplezze, jég közé tette. A sör tehát hideg volt. Barlay ellenben, mint emlitettem, meleg volt. Mi következik ebből? Nem az, hogy a sör melegszik föl, hanem az, hogy Barlay hül meg.
Meg is hült.
És meg is halt.
Nem volt olyan hires ember, hogy a lapok külön tudósitásokban regisztrálják haldoklásának egyes fázisait. Akkora alakja közéletünknek meg épen nem volt, hogy a lapok előre megcsinálták volna az életrajzát, mely kiszedve áll s csak betördelik, mikor a reporter jő s pihegve szól, hogy a nagy ember nincs többé. De melegen irtak róla, mert nálunk mindenkiről melegen irnak, aki ki van teritve és többé nem áll utjában senkinek és nem irigyelhető.
A temetésen megjelent egy csomó kegyelmes ur, az egész minisztérium, néhány képviselő (de csak a kibocsátó és az aláirók), s az a kis, beteges külsejü zsidó fiu, aki az összes lapoknak a tudósitást szokta irni, s a kit ezért kőnyomatosnak szoktak csufolni. Hej, hideg téli napokon sok nagy urat kisért ki már ez a gyerek a temetőbe, s ő még mindig itt van, kisér, fázik, jegyez, köhög és paroláz az előkelőségekkel, akik jól tudják, hogy ő a közvéleményt képviseli.
A pap előlépett s miután egy perczre magába merültnek látszott, a következő beszédet mondotta:
(A beszédből csupán a megboldogult érdemeinek méltatását vesszük ki.)
- ... A mai léha korban igazán elmondhatjuk, hogy e hideg koporsóban a munkának egy valódi bajnoka nyugszik. Ereiben a vérré vált kötelességérzet lüktetett. Nem azért dolgozott, mert dolgoznunk kell, hogy a mindennapi kenyeret megszerezhessük, hanem dolgozott, mert ez volt a szenvedélye. Óh áldott, óh nemes szenvedély, vajha lobognál a mai nemzedékben ugy, ahogy a megboldogultban lobogtál! Mily üdv fakadna ebből hazánkra. Már pályája kezdetén észrevették fölebbvalói az ő jeles tulajdonságait és különösen odaadó munkásságát, melylyel minden idejét hivatásának szentelte. A jól betöltött kötelesség tudata: ez volt az ő egyetlen öröme. Halála nagy rést ütött közéletünk bástyáján, mely sokáig betölthetetlen marad...
Igy folyt a beszéd tovább, egyformán, emelkedés és sülyedés nélkül. Az öregedő pap sok ember koporsója mellett állt és beszélt már, s megszokta a temetést nem érzelmi aktusnak, hanem aktaelintézésnek tekinteni. A halál elveszitette előtte borzalmas jellegét, mert az ő hivatalos életének mindennapi jelensége volt. Még a hátramaradottak meghatottsága és gyásza (mert csak ez a kinos és szivettépő ilyenkor, a halottat tán okosabb irigyelni) se érintette őt különösebben.
A miniszter volt oly kedves, hogy a temetés után fölment az özvegyhez s egy száraz, hivatalos vigaszlátogatás keretében sziveskedett az elhunytat több izben jobb kezének nevezni. Ez a példa hatott, sokan fölmentek a családhoz, s vigasztalólag variálták a pap beszédét: Barlay munkaszenvedélyét.
Mikor az utolsó látogató is eltávozott, a család özvegy Barlayné vezetése alatt összegyült az elhunyt faragványos iróasztala körül, s a hátrahagyott papirok átvizsgálásához fogott.
Mindjárt legfölül feküdt egy hatalmas, szembetünő levélboriték, melyre nagy betükkel ez volt irva:
Halálom után bontandó fel.
Egy levél volt benne, a következő megszólitással:
Édes Rózám, imádott gyermekeim!
A sirból szólok már hozzátok, hogy eláruljak egy titkot, amelyet sohse mondtam meg senkinek.
Eddig nem szóltam senkinek, mert hallgatásommal nem ártottam senkinek és semminek. De valahányszor halálomra gondolok, elfog a vágy, hogy titkomat irásban hátrahagyjam számotokra, okulásul fiaimnak és azért is, hogy engem is, a viszonyokat is, igazi világitásban lássanak.
Sokszor hallhattátok azt, hogy én a munka embere voltam. Valószinü, hogy koporsóm fölött a pap is erről fog beszélni, s a ti fületekben, tán e pillanatban, mikor ezt olvassátok, még csengenek az ő szavai.
Nohát, ez nem igaz. Legenda. Több: hazugság.
Nem mondhatom, hogy a munkát gyülöltem. Nem, de nem dolgoztam soha egy szikrával se többet, mint más tisztviselőtársam. Fájdalom, engem is ugy neveltek, hogy diákkoromban a tanulást, későbbi koromban pedig a munkát tehernek tekintettem.
Karriéremet tisztán a vak véletlennek köszönhetem. Tisztán a véletlen műve, hogy másokat, érdemesebbeket megelőzve, gyorsan haladtam előre pályámon.
Az eset a következő:
Fogalmazógyakornok voltam a minisztériumban. Egy ragyogó tavaszi napon, mely az egész várost az utcákra csalta, mi is korábban elszöktünk a minisztériumból, hogy a friss levegőt egy kicsit élvezhessük.
Miután kisétáltam magamat s előre abonált és elsején kifizetett ebédemet megettem, hazamentem egyet aludni.
Négyig szunditottam, ekkor fölkeltem, hogy barátaim közé a kávéházba menjek.
Ekkor veszem észre, hogy a tárczámat valahogy elhagytam. Nem sok pénz volt benne, de egész vagyonom.
Rohantam a korcsmába. Ott nem tudtak róla semmit. Akkor csak a hivatalban lehet. Azonnal odasiettem, de utközben kivettem a főpostán egy posztresztant levelet. Bocsássatok meg: egy fiatalember életében egy posztresztant levél nem olyan nagy bün.
Félöt lehetett, mikor a hivatalba értem. Irtóztató elhagyottság. A sötét szobák kisérteties csöndbe borultak. Még a portás is sétálni ment, csak a felesége volt otthon. A szolgák is mind hiányoztak.
Szobámba érve, meggyujtottam a gázlángot, melynek első sugarai kedves tárczámra esnek.
A megkönnyebbülés sóhajával teszem zsebre, s el akarom oltani a lámpást. Ekkor jut eszembe a posztresztant levél. No, egy füst alatt ezt is elolvasom.
Ha már olvasok, leülök, czigarettára is rágyujtok. Szóval kényelmesen elhelyezkedtem az aktákkal megrakott asztal mellett, s a levelet kezdtem olvasni.
Egyszerre csak a hátam mögött lépteket hallok. Még pedig micsoda lépteket! A miniszterem jól ismert, kemény, nehéz lépéseit.
Szent Isten! Mi lesz itt!
A szerelmes levelet eltüntetni, a délelőtt abbahagyott aktát előrántani, a pennát a tintába ütni: mindez egy pillanat műve volt csupán.
A következő perczben a léptek zaja az ajtóban megállt, s egy érdes hang beszólt:
- Hát maga mit csinál itt?
Fölugrottam, s megfordultam. A nagy ur öles alakja állt előttem az ajtó fekete keretéből kidomborodva. Szigoruan nézett rám.
- Nos?
- Jó napot kivánok, kegyelmes uram. Dolgozom.
- Hogy jut magának eszébe dolgozni, mikor egy macska sincs a hivatalban?
- Kegyelmes uram... azt hittem, nincs megtiltva a hivatalos órán túl is dolgozni...
A kegyelmes úr mosolygott.
- Nincs, nincs. Hogy hivják?
- Barlay Olivér.
- Miféle rangosztályban van?
- Fogalmazó-gyakornok vagyok...
- Mióta?
- Két év óta.
A nagy úr mindent följegyzett. Aztán egy mozdulatot tett, mintha el akarna menni, de egyet gondolt és visszafordult.
- Jőjjön a szobámba.
Bementem. Valami nagy tervezetet diktált. A munka késő estig tartott, én körmöltem, ahogy csak tudtam... A kegyelmes úr aztán megsajnált és elvitt magához vacsorára.
Kedvence lettem, karriérem meg volt alapítva, s vele a legendakör is, hogy a minisztérium leghasznavehetőbb fiatal tagja vagyok. Sokan strébernek neveztek, de nálunk hamar strébernek nevezik azt, aki boldogul.
Mikor már felsőbb állásokba rukkoltam, könnyen ment minden. Mert ha én, a munka embere, csak a szememmel hunyoritottam: alantasaim eszeveszetten dolgoztak s igy kezem alatt mégis kitünőbben mentek az ügyek, mint mások keze alatt.
Életem tehát ez:
Eleinte nem dolgoztam.
Akkor beütött a szerencse s dolgoznom is kellett.
Később csak önmagamat adminisztráltam.
És a tanulság?
Ne bámuljatok mindenkit, akiket a világ mint a munka bajnokait ünnepel.
És ne szidjátok azokat, akik névtelen munkával huzzák az igát s akiket csak akkor emlegetnek, ha szidnak.
Ne feledjétek: a siker sokszor csak az ügyes gruppirozás és önadminisztrálás eredménye.

Rejtelmes esetek.
I. A pikkdáma.
Egy zimankós téli estén együtt ülünk a főszolgabirónál és tarokkoztunk. Kapolcsin, a főszolgabirón kivül ott volt a járásorvos, Petky földbirtokos és én. Én pedig - ami a foglalkozásomat illeti - Kapolcsi mellett szolgabirósági irnok voltam. A megyei központból küldtek ki tanulni, mert Kapolcsinak az a hire volt, hogy a legjobb tarokkista az egész felső vidéken.
Vacsora után vagy félóráig játszottunk, mikor Petky hirtelen így szól:
- El van osztva. Csak nyolc kártyát kaptam.
Összedobtuk s újra kiosztottuk. Megint el volt osztva.
- Talán leesett egy kártya, - szólt az orvos.
Lámpással kikutattunk mindent az asztal alatt. Semmit se találtunk. Megszámláltuk a paklit. Csak negyvenegy kártya volt. Hova lehetett a negyvenkettedik?
- Meg kell nézni, hogy mi hiányzik! - indítványozá Petky.
E pillanatban Kapolcsi vonta magára a figyelmemet. Halálsápadt volt és verejtékcseppek gyöngyöztek a homlokán.
Mind oda ugrottunk.
- Mi bajod? Mi lelt?
- Semmi. Csak meg fogok halni.
- Ugyan bolond, már hogy mondhatsz ilyent? - rivalt rá az orvos, - hát fáj valamid?
- Nem fáj semmim. Csak nézzétek meg, mi hiányzik a pakliból - felelt bágyadt hangon a főszolgabiró.
- Ugyan ki törődik a kártyával, mikor rosszul érzed magadat.
- Ugyan kérlek, - felelt ingerülten Kapolcsi - nézzétek meg, melyik kártya hiányzik. Mert ez szoros összefüggésben van az én közeli halálommal.
Azt hittük, elvesztette az eszét.
- Mert ha a pikkdáma hiányzik, - folytatá Kapolcsi kisérteties hangon, - akkor pont éjfélkor le fogom hunyni szemeimet. Még pedig örökre.
Mély megdöbbenéssel hallgattuk e rejtelmes szavakat. Siri csendben egymás után raktuk Kapolcsi elé a kártyákat, a színeket külön, a tarokkokat külön. Nem a pikkdáma hiányzott. Erre kissé magához tért és halkan suttogá:
- Hányadik volt a pakliban a pikkdáma?
- A tizenharmadik.
- Rossz jel. Legközelebb el fog egészen tünni. Erősen kerülget.
Felhajtott egy pohár bort és arcszíne lassan visszatért.
Hanem hogy a pikkdáma eltünésének mi köze volt az ő korai elhunyásához, azt egyelőre nem tudtam belőle kiszedni.

II. Az orvos úr haja.
A tarokkozást persze nem folytattuk, hanem jó ideig némán bámultunk egymásra. A vihar üvöltött, a kutyák is üvöltöttek. Azon töprengtem, hogy vajjon ha a vihar nem üvöltene, a kutyák is abbahagynák-e?
Egyszerre kocsi állt meg a ház előtt s hatalmasan megdöngették a kaput. Összerezzentünk. Micsoda mozgalmas, rémes éjszaka ez?
A doktort a faluvégi kastélyba vitték, a zöld grófhoz. A nép nevezte el zöld grófnak, hogy miért, azt máig sem sikerült megtudnom.
A doktornak nem tetszett, hogy ilyen istenverte éjszakában ki kell mennie, de hát muszáj volt, a közegészségügyi törvény és az orvosi eskü értelmében.
- Várjatok meg itt! - suttogá.
És mi megvártuk. Egy félóra múlva visszatért s mikor a szobába lépett, rémülten ugráltunk fel; ez az ember galambősz volt.
- Ember, mi történt veled? - ordítottunk rá, a rémülettől fogvacogva, - egészen fehér a hajad!
A doktor iszonyattal kapott a fejéhez s hörögve omlott egy székre.
- Beszélj, beszélj! - ostromoltuk.
Kissé magához tért, megnézte a fejét a tükörben s halk hangon szóla:
- Most mentem keresztül életem legrettenetesebb pillanatán. Most már tudom, mit tesz az: megijedni, félni...
- Min mentél keresztül? - felelj!
- Nem tehetem! - mondá ő szigoruan.
Nagyon sokáig nem tudtuk meg, hogy mi történt vele a zöld gróf kastélyában.

III. A pikkdáma magyarázata.
Évek mulva tudtam csak meg a következőket:
Kapolcsi főszolgabiró amerikai párbajba keveredett egy úrral. Mind a kettő szenvedélyes tarokkista lévén és abszolute ki lévén zárva az, hogy valaha képesek legyenek a tarokkozást abbahagyni, megállapodtak az amerikai párbajnak következő, igen szellemes formájában:
Mind a kettő tarokkozik tovább, valahányszor alkalma van rá. Akinél azonban legelőször előfordul, hogy a pakliból játék közben a pikkdáma elvész, az köteles magát főbe lőni.
Tagadhatatlan, hogy ez az amerikai párbajnak leghumánosabb módja, mert emberemlékezet óta nem fordult még elő, hogy a pakliból éppen a pikkdáma vesszen el.
És Kapolcsi mégis ájuldozott. Pfuj! Szégyelje magát!

IV. A doktor úr hajának magyarázata.
Mondhatom, hogy kevés rémesebb történetet olvastam annál, melyet föntebb volt szerencsém a nagyérdemü közönség elé terjeszteni, a hirtelen ősz járásorvosról.
Pedig ennek a magyarázata is igen egyszerü s a hajmeresztő dolgok barátainak őszinte sajnálatára kénytelen vagyok leleplezni.
Mikor a doktor a zöld gróf kastélyából visszafelé jött, a szélvész lekapta a kalapját s a hó egy szempillantás alatt belepte a doktor fejét.
Ugy ám, csakhogy a doktor úr (aki már nem volt mai gyerek) festette a haját valami barna folyadékkal. A hó azonnal elolvadt a fej melegségétől és vízzé vált, a víz magával vitte a hajfestéket, a festék végigfolyt a doktor arcán s hátramaradt a fehér haj.
A doktor aztán úgy tett, mintha a haja ijedtében fehéredett volna meg.
Ez a kulcsa csekélységem által meglepő virtuozitással ecsetelt rémes jeleneteknek.

Három óra Bátyuban.
A nagy utazások dominálják a közvéleményt. Andrée, a merész norvég, épp léghajón röpül az északi sark felé, amikor elhatároztam, hogy én is elmondom bátyui utazásomat.
Az ember nem utazhatik büntetlenül Ungvárra. Három órát kell Bátyuban a csatlakozásra várnia.
Irtóztatóan le voltam sújtva, mikor a vonatvezető így kiáltott:
- Bátyu, száznyolcvan perc!
A hang ezerötven lábat, a fény negyvenezer mérföldet halad egy másodperc alatt. Hol lesznek már ezek, mikor én még mindig Bátyuban ülök és várom az ungvári vonatot!
Letettem kézitáskámat az étteremben és körülnéztem, hogy mit kellene csinálni. Hosszú várakozás után jött egy álmos pincér.
- Mi tetszik? - kérdé.
- Egy pohár sör.
- Pilzeni?
- Nem, udvari.
- Az nincs.
- Hát akkor hozzon pilzenit.
- Az sincs.
- Ostoba! Hát akkor miért kérdi?
- Mert fogadtam a főpincérrel, hogy itt minden második ember pilzeni sört kér. Ezt tehát ki kell derítenem.
- És mibe fogadtak? - kérdém érdeklődéssel, örülvén, hogy ilyen ostoba fecsegésekkel is telik az idő.
- Ötven fekete kávéban.
- Szép. Vannak magának szülei?
- Nincsenek. De van egy tizenhat hónapos fiam, akinek tizenhat foga van.
- Tizenhat hónapos és tizenhat foga van? Hány foga lesz a szerencsétlennek husz éves korában!
- Hogy-hogy?
- Hát ha minden hónapban egy foga jön. Hozza már a sört!
Miközben elment, megnéztem az órámat. Hallatlan! Ebben a hülye beszélgetésben csak öt perc telt el. Még százhetvenöt percem van hátra!
A pincér podheringi sört hozott. Nagyon savanyú volt s eltartott tiz percig, amig le tudtam gyűrni, amiért nagyon hálás is voltam.
- Mit szoktak itt azok az utasok tenni, akiknek három óra hosszat kell a vonatra várni? - kérdém a fogadásokba bocsátkozó pincértől.
- Enni szoktak.
- És?
- Sörözni.
- Ez a vendéglős szempontjából helyes dolog, de három óráig nem tart.
- Hát tessék bemenni a városba.
- Érdemes?
- Nem, de telik az idő.
- Az is igaz.
A pincér egy jókora furkósbotot adott kölcsön, a kutyák miatt s igy elindultam.
Bátyu csinos fészek. Ha hatszázezer lakosa volna, ha a Duna folynék mellette, ha a Gellérthegy és a vár is ott állana, ha az Andrássy-utat és a körutakat odaépítették volna, ha a villamos vasutak szaladgálnának utcáin: Kis-Budapestnek lehetne nevezni.
Egy boltot láttam, mely elé ostor, kocsikenőcs és kasza volt kitéve. Tisztában voltam vele, hogy ez a trafik.
A boltos nyájasan fogadott. Azonnal láttam, hogy zilált vallási viszonyai vannak. A magyar történelemből csak Hirsch bárót és Tenczer Pált, a szivarnemüekből csak a kétkrajcárost ismerte. Bár mindent elkövettem, tiz percnél többet nem tudtam lemorzsolni vele.
Volt még százötven percem.
Szivarra gyújtva, folytattam az utamat. Elém áll egy parasztember.
- Az ur idegen?
- Az.
- Nem látta a falu végén a táblát, akire egy pélpa van föstve?
- De láttam.
- Tudja, mit jelent az?
- Azon a helyen talán valami nagy pipás ember van eltemetve?
- Nincs ott eltemetve senki. Hanem hát aszongya, hogy nem szabad a faluban pélpázni.
- Ezt nem tudtam.
- Most már tudja. Azért hát csak ide azzal a cibarral.
- Kicsoda maga?
- A kisbiró.
Odaadtam neki az égő szivart. Ő vigan füstölt tovább.
- Hallja, kisbiró, ez már mégis szemtelenség. Énnekem megtiltja, maga meg szivarozik?
- Az más. Én hatósági ember vagyok. Abbul nem lehet baj.
Megnéztem az órámat. Már összesen ötven percet legyürtem. Hálás mosolylyal összes kétkrajcáros szivarjaimat a kisbirónak adtam.
- Igy állván a dolgok, a stróf elmarad, - mondá ő.
- Miféle stróf?
- A cibarzási tilalom okából az úr két pengőt fizetne. De igy már nem fizet.
Most vettem csak észre, hogy sikerült megvesztegetnem a hatósági embert. Mikor lesznek Magyarországon kátói jellemü kisbirók!
- Az ott a nagyvendéglő, - mondá a bátyui korrumpált egy sárgára meszelt épületre mutatva.
- Van több vendéglő is?
- Nincs.
- Hát akkor mért hivják ezt nagyvendéglőnek?
- Mer’ hát nagy.
Bucsut vettem emberemtől és betértem a vendéglőbe, örömmel konstatálván, hogy már csak száztiz percem van Bátyuban töltendő.
Egy ur ült a kocsmaszobában és rántottát evett. Megemeltem előtte a kalapomat.
- Van szerencsém, - kiáltott bizalmas hangon - csak tessék ide az én asztalomhoz.
Odaültem. Fölállt.
- Kis-kalotaszeghalmi és nagy-bereznafalvi Mikedombegyházi Elemér.
- Hogyan? - kiáltám repeső szivvel.
(Hisz, ha ez egypárszor elmondja a nevét, mindjárt vége az időnek. Mily szerencse, hogy a fönforgó viszonyok közt ilyen hosszú nevü emberekkel hoz össze a sors!)
- Kis-kalotaszeghalmi és nagy-bereznafalvi Mikedombegyházi Elemér.
- Hatalmas név! - mondám elragadtatással, melyet ő nem értett.
- Volt, egykor, mikor még a névhez nagy birtokok is voltak...
- Hol, hol? - kérdém mohón.
- Kis-Kalotaszeghalmon...
- Csak?
- Dehogy. Nagy-Bereznafalván is...
- És és? - sürgetém lázasan.
- Meg Mikedombegyházán is...
(Kéjjel szürcsöltem e végtelen neveket.)
- És persze mind elsőrendü föld? - folytattam pokoli ravaszsággal.
- A mikedombegyházai igen...
- És a nagy-bereznafalvi?
- A nagy-bereznafalvi?
- Igen, a nagy-be-rez-na-fal-vi.
- A nagy-bereznafalvi inkább erdőség.
- Ugy? És a kalotaszegi inkább varrottas?
- A kis-kalotaszeghalmit tetszik érteni?
(Hisz ez pompásan megy.)
- Azt értem.
- Az inkább mocsaras volt... Vége, spongyát rá. Most aztán biztositással foglalkozom.
(Lopva megnézem az órámat. Nagyszerü! Nem is hittem volna: már csak negyven percem hiányzott a három órából.)
Fölhajtottam egy üveg bort és elbucsuztam Kis-Kalotaszeg... Nem merem kiirni többet a nevét, mert lekésem a vonatról.
Meleg volt. Egy lélek sem mutatkozott az utcán. A kutyák is aludtak. Az idegent azonban megszagolták.
Először egy lusta vakkantás jobbról, azután egy éberebb vakkantás balról. Az első vakkantás azt mondta: Baj van! A másik vakkantás azt jelentette: Fenét! Ebből még nem lett volna baj, de egy harmadik vakkantás közbeszólt: Lássuk csak!
És egy bozontos komondor kidugta a fejét valamelyik kapun.
Talán a sárga cipőm, a szalmakalapom, vagy a fehér flanelruhám nem felelt meg az izlésüknek, tény az, hogy a következő percben huszan rohantak rám. Behátráltam egy elhagyott házba, fölszaladtam a padláslétrára. Már csak husz perc hiányzott a három órából.
A dühös ugatásra végre megjelent a kisbiró és kiszabaditott. A furkósbotot átvette és kikisért az állomásra.
Tiz perc hiányzott még a három órából.
- Itt van már a vonat? - kérdém a pincért.
- Már el is ment.
Megtántorodtam.
- Nem lehet, hisz még tiz perc hiányzik a három órából.
- Hogy számitja uraságod?
- Közép-európai zónaidő szerint.
- Mi köze Bátyunak Közép-Európához? - szólt a pincér és elém tett egy pohár podheringi sört; - különben öt perc mulva jön a gyorsvonat.

A nyiámsz.
Bocsássanak meg, de ezt a történetemet óriási kitéréssel kell kezdenem.
Ebben a csunya időben el kell önöket vezetnem Afrikába, Afrikának is a legvadabb részébe, hol a lakosok még emberhust esznek s csak azt tekintik előkelő háznak, melynek asztalán legalább vasárnaponkint megfordul egy kis forrázott hittéritő, tormával és sárgarépával.
Ezen a földön reng bölcsője a legtehetségesebb fának, melyet a természet valaha alkotott.
Ez a nyiámsz-fa.
Én nem akarom hazai fáinkat sérteni, de a nyiámsz-fa mellett teljesen eltörpülnek. Nálunk a fa becsületes egyszerüséggel megtermi gyümölcsét, aztán lehullatja levelét s egész télen pihen.
Sőt vannak fák, melyek egyáltalán nem teremnek gyümölcsöt és mégis pihennek. Csak az akácfában fedezhető föl némi becsületérzés, mert ennek a virága legalább kétszer nyilik, nyilván, hogy henyéléssel ne vádolják.
Mik ezek a nyiámsz-fa mellett?
Ez minden porcikájával az emberiséget szolgálja.
A fa rostjaiból ruhát készitenek, a leveleiből házat tetőznek, a gyümölcsét megeszik, a törzsét megcsapolják és bort eresztenek belőle.
Egy napon európaiak vetődtek arra a vidékre, a civilizációt terjeszteni. Miután a feketék meg akartak maradni szerecseneknek és emberevőknek, lekartácsolták őket és birtokukba vették a földet.
És ekkor fölfedezték a csodálatos fát. És rájöttek, hogy a benszülöttek azt nyiámsznak nevezik.
Nagyon jó szó. Lehet rá részvénytársaságot alakitani.
De a kutató európai ész tovább ment, mint a benszülött elme. A fehér emberek ezt a kérdést vetették föl: Ha ez a fa mindenét odaadja, miért tartaná meg magának a gyökerét? Összeegyeztethető-e ez a fa önzetlen karakterével? Nem. Vizsgáljuk meg tehát, mire lehet jó a gyökere.
És megvizsgálták. És kiderült, hogy a gyökerét megenni nem lehet, bor se fakadt belőle, házépitésre se való, de épp úgy, mint a rostjaiból, kitünő papirt lehet késziteni.
Európában megütötték a nagydobot, mely hirdette, hogy minden eddigi papiros le van pipálva. A nyiámsz-papiros el nem szakad, még ha vizben áll se, nehezebben gyullad, meg nem fakul, az egér se rágja el, szóval nyomtatásra rendkivül alkalmas.
Európa összes vegyészei és nyomdaigazgatói mellette nyilatkoztak. Budapesten még a tűzoltófőparancsnokokat és a vizvezeték igazgatóját is megnyilatkoztatták, mert a mi közönségünk ezt nem engedi el.
A vége az lett, hogy nálunk is alakult egy nyiámsz-papirosgyár s hála a lirai költők, a hirlapok és az adóintések nagy számának, szerencsésen virágzásnak indult.
Ezek után áttérhetek arra, hogy a papirgyár igazgatóságának én voltam a titkára. Az én föladatom többek közt az volt, hogy a nyiámsz-papiros népszerűségét föntartsam s terjesszem azt a babonát, hogy csak a nyiámsz-fából készült papirosra érdemes egyáltalán valamit nyomtatni. Igy biztosíthattuk csak a tömeges megrendeléseket.
Csöndesen evezgetve az üzleti élet zavaros hullámain, a gyár eljutott tizéves jubileumához.
Egy napon a vezérigazgató a szobájába hivatott.
- Fleck ur, - mondá, - gyárunk a jövő hónapban tizéves fönnállását ünnepli.
- Gratulálok, nagyságos úr.
- Délelőtt ünnepély lesz a gyárban, este pedig bankett. Maga egy nagy beszédet fog késziteni...
- Óh, nagyságos úr, az én csekély személyem...
- Ne fecsegjen. Nem a maga csekély személyéről van szó. A beszédet én fogom elmondani...
- Óh, nagyságos úr... Ez még nagyobb kitüntetés lesz számomra...
- Remélem is. A beszéd jó legyen...
- Igyekezni fogok.
- S ne feledkezzék meg benne a nyiámszról se.
- A nyiámszról? - kérdém kissé zavartan.
(Eddigelé tudniillik sejtelmem se volt arról, hogy miért nyiámsz a mi papirosunk és miért nem nyiámsz a diósgyőri papiros.)
A vezérigazgató bámulva nézett rám.
- Ön nem tudja, mi a nyiámsz?
- Eddig fölöslegesnek tartottam iránta érdeklődni...!
- Igaza van. Egy hivatalnokunknak hinnie kell a nyiámszban, de nem szükséges tudnia, hogy mi az.
- Ez az én nézetem is, nagyságos úr, de most bővebben kellvén foglalkozni az ügygyel, legyen szives, mutasson nekem egy kis nyiámszot.
Az igazgató háromszor végigjárta a szobát. Aztán megállt előttem.
- Ön régi hivatalnok, ön előtt nyiltan beszélhetek. Nos, én magam se láttam még nyiámszot.
Megint végigment kétszer a szobán s halkan folytatta:
- Azt hiszem, nyiámsz nincs is a világon. Lehet, hogy az első európai gyárak még azzal gyártották a papirost, de minekünk már csak a legenda jutott. S higyje el, hogy ez teljesen elég. A hazai rongyból kitünő papirost lehet csinálni. Épp olyan jót, mint a nyiámszból. Hát akkor mi az ördögnek menjünk mi Afrikába! Nem igaz?
- De igaz.
- A legendát azonban, ahogy az le van rakva az alapitáskor kibocsátott röpiratokban és hirlapi cikkekben, átadom önnek. A beszédemben azonban ne nagyon dobálózzék a nyiámszszal... Hátha akad olyan ember, aki szintén látni akarja, mint ön.
- Óh kétlem, - szóltam alázatosan, - szó sincs dobálózásról. Már gyermekkoromban mindig megvert az anyám, valahányszor nyiámszszal dobálóztam.
Egy csomó röpirattal és nyugtalan lelkiismerettel távoztam. A röpiratokból meritettem a tárca elején olvasható adatokat, a nyugtalan lelkiismeretből nem meritettem semmit. De irtóztatóan bántott a tudat, hogy gyárunk egy hazugságon alapul.
Másnap fölhítt a felügyelőbizottság elnöke, figyelmeztetett a jubileumra s nyájasan szólt:
- Fiatalember, önnek ünnepélyünkön nagy szerepet szántam.
- Óh kérem...
- Elhatároztam, hogy ön fogja megcsinálni a beszédemet.
- Nagy kitüntetés nagyságos ur, rám nézve. S mi a beszéd tárgya?
A kövér ur megvetően rám nézett.
- Hát még ezt is én mondjam meg?
- Az igaz, bocsánat.
Eltávoztam, nagy dilemmával a lelkemben. Már most melyiknek csináljak jobb beszédet? Fölkerestem öreg főkönyvelőnket.
- Mondja kérem, Fuchs ur, melyik okosabb ember? A vezérigazgatónk, vagy a felügyelő bizottság elnöke?
Fuchs rám nézett zöld simlédere alól.
- Az hivatalos titok, - szólt komolyan.
Kinos töprengéseimnek azzal vetettem véget, hogy egyformán jó beszédet készitettem mindegyiknek. Nekem egyik se vessen szememre semmit.
A vezérigazgató beszédében agyondicsértem a felügyelő bizottság elnökét, az elnök beszédében agyondicsértem a vezérigazgatót.
Az elnök beszéde kijelentette, hogy a vezérigazgató a nyiámsz behozatalával nagyobb szolgálatot tett hazánknak, mint Drake Ferenc, aki a krumplit behozta Amerikából.
A vezérigazgató beszéde viszont kijelentette, hogy ez elnök az eszme propagálásával és szivós felügyelésével nagyobb szolgálatot tett hazánknak, mintha Kolumbus Kristóf a filloxérát kivinné Amerikába.
Az ünnepélyen a beszédek óriási hatást tettek. Csak a két ünnepelt izgett-mozgott. Még pedig mindegyik a másik beszéde alatt. Mindegyik megdöbbent azon, hogy a másik ilyen szép dikciót tud kivágni. S az ünnepély után mindegyik hivatott.
- Ön gyalázatosan oldotta meg feladatát. Hogy lehet ilyen ostoba beszédet csinálni? Kompromittálva vagyok.
- Kérem, nagyságos ur, mindenki el van ragadtatva...
- Az természetes. Hol hallotta, hogy a hivatalnokok ne legyenek elragadtatva, mikor a vezérigazgató beszél? Hisz akkor már csak a világ vége következhetnék... Az elnöké volt a jó beszéd... Iszonyuan lepipálta az enyémet. Kétségbe kellene esnem, ha nem tudnám biztosan, hogy nem ő csinálta. Csak sajnálom, hogy én ily tökfilkóra biztam az én beszédemet, mint maga. Elmehet.
Ugyanilyen jelenet folyt le köztem és a felügyelő bizottság elnöke közt. Ő is tökfilkónak nevezett és kutatta az ismeretlen zsenit, aki a vezérigazgató beszédét csinálta.
Ilyen helyzetben még ember nem volt soha: hogy egyszerre tökfilkónak és zseninek nevezzék.
Elhatároztam, hogy megbosszulom magamat. Este a banketten fölemelkedtem és azt inditványoztam, hogy beszédeim a tisztviselői kar költségén egy-egy albumba leirassanak, egy példányban az igazgató, egy példányban az elnök számára.
Inditványom óriási lelkesedéssel elfogadtatott s a gyüjtés azonnal megindult. Én is adtam hozzá egy koronát.
A főmuftik persze nem tiltakozhattak ellene s ez nekem pokoli elégtétel volt...
De még az éjjel elhatároztam, hogy elbujdosom e hazugságokon épülő Európából... elbujdosom Afrikába... ott letelepszem egy nyiámszfa alá... megeszem a gyümölcsét, megiszom a borát, ruházkodom a rostjaiból... de papirt nem készitek belőle soha!

A Kálóczyak.
A jó minapában, egyikén azoknak a kellemes tavaszi napoknak, amikor még se hideg, se meleg nem volt, az első békakuruttyolást és tücsökhangversenyt élvezni kimentünk az Akvinkum mellett levő Római-fürdőbe.
Kevesen tudják Budapest lakói közül, hogy ez micsoda csodálatos tiszta forrást, fényes, átlátszó viztükröt és minő eszményi tejfeles csirkepaprikást jelent.
Talán egy sötét pontja van e kies fürdőnek, s ez az, hogy az ó-budai kocadalkörök első szárnypróbálgatásukat ezen a helyen végezik, s behemóti üvöltésükkel messze vidékek nyugalmát fölverik.
Mert a dalárda igen szép, nemes, hasznos találmány, ha már készen van, de amig össze nem tanul s amig a különböző hangok szépen egymás mellé nem helyezkednek, addig inkább rokona a beduin falvak körül üvöltöző éjjeli sakálnak, mint Euterpe istenasszonynak.
Tudom jól, hisz magam is voltam diákkoromban dalárdista s zilált hallásom idővel oly szépen rendbe jött, nyers hangom olyan használható baritonná fejlődött, hogy külföldi barangolásaim közt ezzel arattam legnagyobb sikereimet. Áldottam is érte Sárosi (az Atala szerzője) és Pfeiffer tanár urakat, akiknek megvolt az az isteni türelmük, hogy hatvan vásott és basibozuk módjára bömbölő gyerek torkából fáradhatatlan buzgalmukkal lassanként mennyei harmóniát csaljanak ki.
De nem a dalárdákról akarok én itt elmélkedni. Két jeles dalárdának, melyek nekem sok-sok gyönyörüséget szereztek, a hajdunánásinak és a pécsinek magam is tagja vagyok s bizony, ha rákerül a sor, reggelig étlen-szomjan elhallgatom éneküket. De hát ezeket készen kapom s a próbákat nem szenvedem át. Pedig ezek épp olyanok, mint a szindarabok próbái. Minden össze-vissza megy, s az ember azt hiszi, hogy a premiérből botrány lesz. Az első előadáson mégis gyönyörüen (beszéljünk magyarul) klappol minden.
E kis kirándulás után áttérek tulajdonképpeni tárgyamra.
Tehát kimentünk a Római fürdőbe, s ott örvendetes meglepetésünkre egy ismerősökből álló nagy társaságot találtunk. Fiatal asszonyok, világos tavaszi ruhában, arcukon még a tél beteges sápadtságával, de szemükben már a virulás közeledő évszakának tüzével, vidám kacajjal tereferéltek a friss lombu fák alatt. Az élet öröme lüktetett végig az ereken, s mindenki egy oktávával följebb csavarta a hangját, hogy erősebb müködésre kényszeritett tüdeje annál hatalmasabbakat szippantson a balzsamos levegőből. Az urak mind intim barátaim voltak, egy téli asztaltársaság révén.
A társaság összekeveredve leült a nagy asztal körül. Én egy fiatal asszony mellé kerültem, akinek az ura, egy jó barátom, azzal mutatott be, hogy ifjuságunk legviharosabb éveit egy hónapos szobában éltük át. Az ura azzal tovább szaladt, én pedig leültem.
Az asszony figyelmesen nézett reám. Aztán megszólalt:
- Ugy-e, maga most azt hiszi, hogy én az uram legénykori kalandjairól fogok kérdezősködni?
- Tessék egész bátran. Be vagyok rendezve az ilyen kérdésekre.
- Nem élek az engedelemmel. Amit el lehetett mondani, azt az uram ugyis elmondta már.
- Akkor mindent tud. Mert mi olyant nem tettünk, amit el ne lehetne mondani.
- Nono, nem firtatom. Én egészen mást óhajtok tudni. Nem is képzeli.
- Nem.
- A Kálóczyakról szeretnék fölvilágositásokat.
- Miről?
- A Kálóczyakról.
- Mi légyen az, kérem szeretettel?
- Ugyan ne tetesse magát! Az uram már mindent elárult.
- De hát ha ő már mindent elárult, mi marad nekem hátra?
- Csak érdekesebb, ha a szerző szájából hallom?
- Mit, könyörgöm?
- Ez már mégis sok. Hát én mondjam meg magának, hogy maga A Kálóczyak cim alatt egy novellát irt, melyet a mult héten fölolvasott az esti Söröző Asztalnál, amelynek a férjem is, maga is tagja?
- De kérem...
Tovább nem folytattam. Hirtelen eszembe jutott, hogy e mögött valami csalafinta rejlik. Ha okosan nem viselem magamat, a férj valami pácba jut. Ezt ösztönszerüleg éreztem.
Boszankodó arcot vágtam.
- Hát kifecsegték? Pedig mondtam, hogy hallgassanak.
- Tudja, én vagyok a hibás. Miska nyolc órára szokott hazajönni vacsorára s a kérdéses napon tiz órakor állitott be. Én persze dühöngtem, durcáskodtam, sőt sirtam is, de ő egyszerűen átölelt, megcsókolt és igy szólt:
- No már akárhogy haragszol is, kicsikém, ezuttal nincs igazad. Rendkivüli műélvezetben volt részem, fölért két szinházzal.
- Hogy-hogy?
- Sipulusz fölolvasta legujabb novelláját, mely igazán remekmű. Csak nem hagyhatom ott az Asztalt, mikor ilyesmiről van szó? Tudod, ő régi jó pajtásom, meg az irók roppant hiuk is, csak nem sérthetem őt meg.
- Mi az a novella?
- A Kálóczyak.
- Ugyan Miska, mondd el nekem is... De az uram fáradt is volt, álmos is volt, meg nincs is annyi érzéke az irodalom iránt, mint nekem, hát nagyon tökéletlenül mesélte el a tartalmát... Azért kérek most magától bővebb felvilágosításokat.
Végigsodortam egypárszor a bajuszomat, hogy a mosolygásomat eltakarjam. A nyomorult egészen jól kivágta magát az asszonynál. De mi az ördögöt meséljek a Kálóczyakról?
- És mit mesélt Miska? Tudja, engem ez nagyon érdekel, mert ebből itéltem meg, hogy milyen mély impressziót tett reá.
Erre az asszony hűségesen elkezdte nekem mesélni Beniczkynének Rang és mód című regényét. Még magamhoz se tértem ámulatomból ezen a vakmerőségen, mikor a férj karoncsípett és a fák alá vonszolt.
- Te, a Kálóczyakról volt köztetek szó?
- Azokról.
- Remélem, nem hagytál cserben?
- Nyugodt lehetsz.
- Köszönöm. Bocsáss meg, nem értesíthettelek kis cselemről, azóta nem voltál az Asztalnál; de a többieknek elmondtam s mind kitűnően mulattak rajta. És most vissza ne menj az asszonyhoz, mert valahol ki találod kottyantani az igazságot.
Megfogadtam a jó tanácsot és Sándornak a felesége mellé telepedtem.
Az asszony jól megrázta a kezemet.
- Gratulálok!
- Mihez?...
- A Kálóczyakhoz.
(Ez is?)
- Hja, igen, bizonyosan Miskának a felesége beszélt róla.
- Dehogy, Sanyi, az uram mesélte. Nagyon érdekes regény lehet. Alig várjuk.
- Regény? Novella az.
- Nem lehet, Sanyi határozottan regényt, még pedig kétkötetes regényt mondott.
Rábámultam az asszonyra. Miért bővíti ez a Kálóczyakat kétkötetes regényre?
- Látja, - szólt az asszony szemrehányólag, - mikor a sörzsurjukat irodalmi csemegével füszerezik, minket, szegény asszonyokat is meghívhatnának.
- Csak nem mondja komolyan? Nagyon unalmas ám az ilyen fölolvasás.
- Hogy’ mondhat ilyet? Mikor Sanyi, aki nem igen szereti a szépirodalmat, éjfélután félháromig el tudja hallgatni...
(Értem. Sanyi félháromkor ment haza, innen a Kálóczyak regénnyé bővülése.)
Innen is elkotródtam. Bosszantott a dolog. Soha megírt műveimről ennyit nem beszéltek, mint a nem létező Kálóczyakról, kiknek árnyékában perfid családapák kedélyesen lumpolnak.
De már Muki felesége elcsípett.
- Mondja csak, melyik szinházba megy?
- Mi?
- A Kálóczyak.
Bamba képpel tekintettem az asszonykára.
- Vagy tán be se nyujtotta még?
- Mit?
- A Kálóczyakat.
- A Kálóczyakat? De igen, benyujtottam.
- Hová?
- Hová? Ugyan mit gondol, hová nyujthattam be?
Az asszony tüstént megfelelt:
- A Nemzetibe. Hát hova nyujthatna be egy ötfelvonásos tragédiát?
Ötfelvonásos tragédia? A dolog szépen fejlődik. De mit jelent ez a metamorfózis?... Hopp! megvan! Muki reggel öt óra tájban mehetett haza. A lumpolás foka szerint nyúlik a munka.
No megálljatok! Fölálltam egy székre.
- Hölgyeim és uraim! - kezdém, - néhány barátom indiskréciója folytán időnap előtt kitudódott, hogy én a Kálóczyak cím alatt egy munkát írtam.
Miska, Sándor és Muki mellettem termettek és rángattak.
- Ne bolondozz te, csak nem akarsz minket elárulni?
- Ez a munka, - folytatám stentori hangon, - legközelebb díszes kiállításban meg fog jelenni a könyvpiacon. Én tehát indiskrét barátaimat ezennel fölszólítom, hogy erre az egész itt jelenlevő társaság számára előfizessenek. Egy példány ára két forint. Huszan vagyunk, Miska, Sándor, Muki, lépjetek elő és adjatok át három egyenlő részletben összesen negyven forintot.
- Éljen, éljen! - kiabálták az asszonyok.
Leszálltam a székről és suttogva így fejeztem be a szónoklatot:
- Ha nem fizettek, mindent elárulok. Az összeg söralapra megy.
Fizettek a lumpok, mint a köles. És ekkor egy kéz nehezedett a vállamra. Hátrafordultam. Egy őszszakállu idegen aggastyán állt előttem. A kezében két forintot tartott.
- Vörös Boldizsár, régi tisztelője vagyok.
(Szép cím!)
- Jegyezzen be engem is az előfizetők közé.
Megvakartam a fejemet.
- Hány éves uraságod?
- Hatvanöt.
- Akkor nem fogadhatom el. Az irodalmi törvények szerint gyermekek és katonák a felét fizetik, hatvan éven felüli honpolgárok pedig ingyen kapják.
- Az még jobb, - felelt a hatvan éven felüli honpolgár és eltette a két forintot, - lakásom Zsigmond-utca 58.
... Az egész dologban ez az öreg ember nyugtalanit, aki, mint Barbarossza a barlangban, a Zsigmond-utcában ül és várja a Kálóczyak tiszteletpéldányát.

Öngyilkosságom.
A nap lefeküdni készült a budai hegyek mögött - talán Budakeszen, Perbálon vagy Vörösváron.
És a búcsúsugarai - a hagyományoktól eltérőleg - nem a legmagasabb tárgyakat, nem a Mátyás-templomot, nem a bazilikát és a királyi palotát ragyogták be, hanem őt.
Ő ott ült a Pelikán hajón, mely zajosan verve kerekeivel a Dunát, a Margitsziget felé sietett.
Ő ott ült és tekintete a nyugvó nap felé fordult. Én is ott ültem, de tekintetem nem a nyugvó nap felé fordult. Mit törődöm a nappal? Oly érzékenyen búcsúzik, pedig reggel korán megint csak megjelenik a Kerepesi-út végén, a keleti pályaudvar fölött.
Az én tekintetem ő felé fordult.
Kezei vörösek voltak. Ime, a munka szentelt nyomai! Szemei is vörösek voltak. Tehát boldogtalan, mert sokat sír. A haja is vörös volt. A ruhája ellenben fehér volt, tehát a majálisra megy.
A nap eltünt. De az ég lángvörös maradt a helyén. Ez a vörösség mozgó biborrá változtatta a Duna vizét. Mintha ott fönn északon valami hatalmas óriást megöltek volna és kiomlott vére itt patakzanék alattunk.
Családi betegség nálunk, hogy napnyugtakor elérzékenyedünk. Lelkünk ilyenkor kész prédája minden benyomásnak. Megeshetik, hogy reggel hidegen megyek el a milói Vénusz mellett, holott napnyugtakor beleszeretek egy kis fitos orru, szeplős lányba, aki vidáman a szemem közé nevet.
A föntebb elősorolt szinvegyülék nem volt csinos lánynak mondható, de külseje, a napnyugati hangulattal és a biborban uszó folyammal, vagy helyesebben a folyamban uszó biborral kombinálva, éppen elég volt arra, hogy beleszeressek.
Föl s alá kezdtem a födélzeten járkálni. Ha valaki a hajón föl s alá sétál, vagy hajós, vagy szerelmes. Ezt mondja egy régi norvég tengerészbabona. Én nem voltam hajós.
Végre letelepedtem őnagysága mamája mellé, aki éppen most csapott be egy könyvet, melyet a növekvő homály miatt nem olvashatott tovább. A könyv német volt, őnagysága tehát szentimentális. Azonnal megvolt az ötletem: a napszállatról fogok vele beszélni.
Lángoló szinekkel ecseteltem azt, amit e kis irodalmi müvem elején megirtam. Őnagysága helyeslőleg bólintott egyszer, bólintott kétszer, háromszor és végre elaludt. Más ember először elalszik és aztán bólintgat.
A lángoló szineknek azonnal egy kis rekuzét adtam: átültem a kisasszony mellé.
- A majálisra megy, kisasszony?
- Oda.
- A mamájával?
- Nem, ez az asszonyság nem a mamám, hanem a tulajdonosné.
Hirtelen fölkeltem és tovább sétáltam. Aki a tulajdonosnéval és nem a mamájával megy ki a majálisra, az nem lehet méltó a szerelmemre.
Fölmentem a kapitány hidjára.
- Kapitány ur, volt ön már szerelmes?
- Nem! - felelte az édesvizi patkány szárazon.
- Soha?
- Soha. Nem értem rá az ilyesmire; háromszor nősültem.
- Eszerint ön nem is adhat tanácsot egy szerencsétlen szerelmes számára?
- De igen. Ugorjék a Dunába.
- Igen? Látszik, hogy sohse volt szerelmes. Ön tehát azt hiszi, hogy a szerencsétlen szerelmet csak a halál gyógyitja?
- Nem, hanem a hideg viz.
- Hogy-hogy?
- Mert ha beleugrik is, mi kihuzzuk. Rajta, fiatal barátom! Bátorság!
És nagyot ütött a vállamra.
- Köszönöm. De nem tehetem. Mert vagy bele akarok halni és akkor ön nem buzdit arra, hogy kihuznak. Vagy nem akarok belehalni: akkor pedig minek ugráljak?
És ezzel sietve leszálltam a hidról, a kapitány megvető pillantásától kisérve.
A hajó orrára mentem, a csengetyü mellé. Pár perc mulva a másodkapitány csatlakozott hozzám.
- Ösmerem történetét, - kezdé a szomoruságtól remegő hangon, - fogadja őszinte részvétemet. Higyje el uram, hogy erre a halál az egyetlen orvosság. Még pedig a vizbeugrást ajánlom melegen. Ez a legkényelmesebb.
- De uram...
- Tudom, hogy ön is elfogult a halállal szemben s talán a vizbeugrást különösen kárhoztatja. Nincs igaza, barátom, én mondom önnek, nincs igaza. Európai szaktekintélyekre hivatkozom, mikor azt mondom, hogy a vizbefulladás a legkellemesebb halál. A második liternél már elveszti az eszméletét és mintha repülne, száll alá a kék végtelenségbe, Neptun palotájának korall küszöbe elé, hol a vizi nimfák kara várja.
- Neptun, korall és nimfa... uram, ön a Dunát a tengerrel téveszti össze.
- Nem ösmeri ön a vizek rejtelmeit... aztán a Duna a tengerbe folyik.
- A Duna igen, de én nem folyhatok oda, mert Paksnál kifognak.
- Az nem bizonyos. Hátha becses hullája éjjel uszik el Paks mellett?
- Még rosszabb. Akkor a szerbek fognak ki, görögkeleti ritus szerint temetnek el és három héttel később támadok föl, mint az ismerőseim. Nem kell!
- Ha van egy kis szerencséje (és miért ne volna?) eluszik a Fekete-tengerig.
- Köszönöm. Tartsa meg magának ezt a szerencsét.
A másodkapitány vállat vont.
- Önnel nem lehet okosan beszélni.
És ezzel otthagyott. De egy pillanat mulva ujabb hajós alak csatlakozott hozzám. Talán a harmadkapitány?
- Tévedés azt hinni - kezdé a kapitány, - hogy a főbelövés fölötte áll a vizbefulladásnak. Először is a főbelövéshez némi befektetés kell. Egy revolver bevásárlása föltétlenül szükséges. S talán a revolverlövés biztos? Nem. Szétrongálja a fejet, de a sebészet mai botrányos fejlettsége mellett tiz eset közül kilencben kigyógyitják az öngyilkost. S aztán az elformátlanodott fejet cipeli egész életében.
- Miért? Hol van az megirva, hogy az ember ne lövöldözhessen magára addig, amig meg nem hal?
- Nagy tévedés, uram. Ha az első lövést elhibáztuk, többé nincs bátorságunk lőni. Ez az öngyilkosságok lélektana.
- Nagyon szép.
- És szerencsétlen szerelem esetében igazán nem érdemes tovább élni. Az ön szive ezt a sebet egész életében viselni fogja. Nem lesz boldog soha, soha!
- Mi köze önnek ehhez, ezt az egyet szeretném tudni?
A harmadkapitány bosszusan egyet rántott a vállán.
- Igazán, látom, hogy kár volt magára annyi szót vesztegetnem, maga... maga gyáva!
- Maga meg szemtelen!
Meg akart ütni. Nem vártam be, hanem azonnal visszaütöttem. Dulakodni kezdtünk.
Hogy, hogy nem, egyszerre csak elcsusztam és beleestem a Dunába.
Még a viz alatt voltam, mikor már éreztem, hogy nyolc kar megragad... Jézus, Mária! Csak nincsenek polipok a Dunába?
A nyolc kar egy szempillantás alatt a viz szine fölé emelt. A csónak is ott volt már és belemásztunk. Akkor láttam, hogy a nyolc kar tulajdonosa a másod-, a harmadkapitány és két matróz volt.
A derék fiuk! Azonnal, habozás nélkül utánam vetették magukat.
Mikor a födélzetre értünk, megdöbbenve láttam, hogy a fehérruhás lány, ideálom, elájulva hever. Tehát szeret!
Mikor magához tért, kitárt karokkal, örömsikoltások közt rohant egyenesen a - harmadkapitány karjai közé.
- Él, él, ő él! Köszönöm neked, Istenem.
Tehát nem szeret.
Odasugtam a harmadkapitánynak:
- Remélem, nem akarja ezt a lányt nőül venni?
- Miért?
- Egy lányt, aki a mamája helyett a tulajdonosnéval megy majálisra?
- Bocsánat. Akkor nőül veheti.
- Köszönöm, már házas ember vagyok.
- Nyomorult csábitó, - sziszegtem a fogaim közt, de óvatosan, hogy a harmadkapitány meg ne hallhassa.
Az első kapitány száraz ruhát adott és melegen megszorongatta a kezemet. Egészen kibékültek velem mind és egy üveg konyakot is elfogyasztottunk.
Egy hét mulva a következőket olvastam a lapokban:
„A Dunagőzhajós társulat huszonöt forint jutalmat osztott ki a Pelikán helyi személyszállitó gőzhajó legénysége közt, mely e hónap 17-én este saját élete kockáztatásával kihuzott a vizből egy fiatalembert, aki öngyilkossági szándékkal a hajóról a Dunába ugrott. Az igazgatóság egyuttal megdicsérte Jenikőy másod- s Prammer harmadkapitányt, kik az életmentés főtényezői voltak s elhatározta, hogy legfelsőbb kitüntetésre a kormánynak előterjeszti Botfay Lénárd első kapitányt, kinek hajója az idén már a tizedik emberéletet menti meg.”

A kelet áldozata.
Strausz Adolfot mindenki ismeri, aki Szófia és Szaloniki, vagy Kőbánya és Budapest közt megfordult.
Mert Strausz Adolf Keleten utazik és Nyugaton disznót hizlal. Mikor Bulgáriában sejti őt a képzelet, akkor kőbányai házában handzsárt köszörül csibukszáron. Mikor pedig a kőbányai ház kapuján kopogtatsz, akkor a házmester jelenti, hogy Strausz ur Erzerumban telel.
Szóval rejtélyes ember s kvalifikációját ebbe a szóba lehet összefoglalni: utazó.
Sokféle utazó van. Az afrikai utazó többnyire Európa pénzén megy, több izben eltünik s köteles két-három tavat és átlag négy vizesést fölfedezni. S mikor aztán, elköltvén egy milliót, visszatér Európába, mi kötelesek vagyunk a civilizáció nevében örömujjongani s irigyelni azt a boldog nagy urat, az utazó protektorát, akinek nevét egy ujonnan fölfedezett zuhatag viseli, messze, az őserdők közt, kétszáz napi járóföldre az utolsó hozzáférhető emberlakta helytől.
Az északi sarkra utazók tipusa kiveszett. Többé nem akad állam, mely hajlandó volna egy szép, drága gőzhajót ott hagyni a jegesmedvéknek. Pedig kár. Kit ne töltene el hazafias büszkeséggel, hogy fönt az örök jég hazájában van egy Budapest-fok, melyhez a fővárosunkkal rokonszenvező fókák minden esztendőben barátságosan oda dörgölik az orrukat. Folytatni kellene a honfoglalást az északi sarkon. Oda kellene küldeni a vizi kormánybiztosokat.
Az amerikai utazókat mindnyájan ismerjük. Többnyire egy csöndes pénztárosi állást, vagy fényes bankigazgatói hivatalt cserélnek föl a szabad amerikai élettel. Ott valamennyiből zseni lesz s találmányaikat drága pénzen vásároljuk meg pár esztendő mulva.
A keleti utazók nálunk azóta támadtak, mióta e jelige alatt Keletre magyar, bevonultunk Boszniába. A keleti utazók különösen egy-egy megüresedett balkáni trón és egy-egy gazdátlan korona körül sürgölődnek. Ilyenkor lázasan utaznak jobbra-balra s főtörekvésük az, hogy rövid idő alatt a Balkán-félsziget minden pontján mutatkozzanak és minden falujában egy tucat névjegyet feledjenek.
Mikor aztán a dolog eldől, vagy csára, vagy hajszra, akkor hazajönnek közénk, nyugotiak közé s ugy csinálnak, mintha ők döntötték volna el a dolgot.
A keleti utazók fajtája sokféle. Vannak kereskedelmi és politikai ügynökök, vannak etnografusok és hirlapirók.
Strausz Adolf etnografus és hirlapiró. Igen érdemes könyveket irt a Balkánról s Boszniáról szóló munkája sokkal alaposabb, mint az Asbóth Jánosé.
Kőbányai háza, pincétől a padlásig, tele van keleti adatokkal. Tudja, hogy Bulgáriában hány néptanitó van, miféle fizetéssel és tudja, hogy Stambulov miniszterelnök két tojást reggeliz, teával. Citálja Sztevo, Filippopoliszban kivégzett rabló, utolsó szavait s burnótot ugyanonnan hozat, ahonnan a tirnovói polgármester. A kőbányai kofának szemére veti, hogy drágábban adja a tojást, mint üszköbi kollégája; ha szerb tövis szurja meg az ujját, édesen mosolyog, mert erről is a Kelet jut az eszébe; meghivót kap a szaloniki dalárda zászlószentelésére; szöget is küldenek neki s ő lemegy beverni a nyélbe. Keresztapának hivják Prepoljébe s a ruszcsuki bolgár asztaltársaság diszelnöknek választja őt.
Én régóta figyelemmel kisérem és irigylem. Magam is gyakran megfordulok Kőbánya és Budapest közt.
Láttam őt fiakkeren, láttam később komfortáblin, végre lóvasutra került. Ekkor megismerkedtünk. De csakhamar innen is elmaradt. Gyalog járt be Pestre.
Tünődtem, hogy mi az oka e szemmel látható, fokonkinti leszállásnak? Azt is észrevettem, hogy keleti inggombjai és melltűje is eltüntek. Egy napon már nyakkendő nélkül láttam, őszi kabátban, tél közepén.
Ekkor leszálltam a lóvasutról, s hozzá csatlakoztam.
- Szerencsétlen ember, - mondám, - ön bizonyosan a tőzsdén játszott.
- Soha, uram! Én egyszerüen ama tiszteletnek vagyok az áldozata, melylyel a Kelet irántam viseltetik.
- Hogyan?
- Jöjjön a lakásomra, mindent meg fog érteni.
Kőbányai házába követtem. Csöngettünk.
- Nem lehet, - kiáltott ki egy férfihang.
- Miért?
- Most subickol a fiam.
Strauszra néztem.
- Igen, uram, - mondá ő, - keleti motivumokkal igyekszem magamat körülvenni. Házmesterem öt forintot kap külön azért, hogy szerecsen legyen. És a suvikszot. Meg a kefét.
Ekkor érkezett a kapu elé egy irtóztatón csunya vén boszorkány.
- A házmesterné, - mondá Strausz.
- Strausz ur! - sugtam.
- Tessék.
- Ajánlok még egy keleti motivumot: fátyoloztassa le ezt a hölgyet.
- Elfogadom.
A házmester ezalatt elkészült a toalettel s kaput nyitott.
- No, Sajtos Mihály uram, járt itt már a levélhordó?
- Nem.
Iszonyu látvány: egy koromfekete ember, akit Sajtos Mihálynak hivnak. De még iszonyubb látvány volt, mikor leült csizmát foltozni. Egy szerecsen, aki nem a bakon ül, nem majmot táncoltat, nem édességet árul, hanem csizmát foltoz!
Strausz lakása csupa szőnyeg, fegyver és arckép volt. Valamennyi keleti emlék. Mindannyit emlékül kapta. Szivarszipka is volt ott kétszáz darab, dohánydoboz pedig valami ötven.
- Igen sok jóbarátom van Keleten. Ez a halálom.
- Hogyhogy?
- Rögtön meg fogja látni.
Csöngettek a kapun. Kőbánya összes levélhordói tódultak be rajta.
- Mi ez?
- A tiszteletpéldányokat hozzák, - sóhajtott Strausz s lerogyott egy hatalmas, libanoni cédrusból faragott szivarszipkára.
A levélhordók feljöttek s egy óriási csomó keleti ujságot raktak Strausz elé. Mindegyikért két krajcárt kellett fizetnie a m. kir. postának s szemem láttára 3 forint 60 krajcárját vitték el a levélhordók. És a cédrusszipkát.
- Ma szokatlanul erős postám volt, - zokogott Strausz, - Kelet tisztelete tönkre tesz. Ime itt látja ön Kelet összes hirlapjait. Valamennyitől tiszteletpéldányt kapok. (És hulló könnyekkel bontogatni kezdte.) Ime itt van a Levant Herald, a Stamboul, a Moniteur Orientale, a Tarik, a Terdsüman-i-Hakikat. Ezeket török barátaim küldik. Itt vannak a görögök: Filippopilis, Efimerisz, Akropolisz, ime a szerb lapok, az Odjek, a Male Novine, tekintsen bele a bolgár ujságokba, a Szlobodá-ba, a Bulgarin-ba, a Tirnovszkaja Konstitucion-ba. Ime a teheráni sajtó, az El Dsavai cimü perzsa lap, avagy tetszik az Achbar, mely egyenesen Örményországból jött?
S közéje rogyott a halom ujságpapirosnak. Egy csodálatos hieroglifákkal tele nyomtatott lap ötlött a szemembe. Ilyet sohase láttam.
- Hát ez mi?
- Nem tudom.
- Honnan jön?
- Fogalmam sincs róla.
- Ki küldi?
- Nem is sejtem. Ez a legismeretlenebb tisztelőm. Ez a legdrágább. Ezért a gaz lapért négy krajcárt fizetek.
- Ne fogadja el. Küldje vissza a lapokat.
- Nem lehet, uram. A Kelet tele van jóbarátaimmal. Roppant udvariatlanságnak vennék a visszaküldést s halálos ellenségeimmé válnának. Nekem pedig fönn kell tartani összeköttetéseimet. Aztán meg vagy harminc hirlapom van olyan, amelyet el se tudok olvasni. Hová küldjem ezeket?
E pillanatban Sajtos Mihály csizmadia és szerecsen véres fejjel bebukott az ajtón és kiálta:
- Meneküljön uram, a levélbélyeggyüjtők!
Strausz egy bagdadi muskétát lekapott a falról, én csibukot ragadtam s igy fölfegyverkezve kirohantunk. Harminc ember hemzsegett az udvarban s rohamra készült a lakás ellen.
- Megtudták, hogy visszatértem, - szólt Strausz, - azért tódulnak mind. Itt a szép házam és bujdosó vagyok. Csak éjjelre merek hazatérni, loppal, mint a tolvaj.
- Csülökre magyar! - orditottam.
- Allah, Allah! - rikoltott Strausz és ezzel nekimentünk a tömegnek.
A dulakodásban két uj tapasztalatot szereztem: 1. Hogy a levélbélyeggyüjtőknek igen kemény fejük van. 2. Hogy a keleti csibukszárak alkalmasabbak verekedésre, mint pipálásra. Mikor hadtestünk a kapun kijutott, Strausz fölkiáltott Sajtos uramnak, aki várőrségül hátramaradt, hogy a lapokat hajigálja ki az udvarra. Nem tudom, mi történt azután, de annyi tény, hogy a Statisztikai Havi Füzetek legujabb száma a levélbélyeggyüjtők csökkenését konstatálja.
Mi vonultunk a kőbányai kis sörcsarnokba, sebeinket gyógyitani.
Sokáig tanácskoztunk. Beláttam, hogy Strauszon segiteni kell, ha azt nem akarjuk, hogy teljesen tönkremenjen.
Elhatároztuk, hogy a leghevesebb agitációt inditjuk az egész keleti sajtó ellen. Az összes hazai lapokba elkezdtünk ilyen hireket becsempészni:
A Terdsüman-i-Hakikat vérlázitó hazugságokat közöl a boszniai mohamedánok helyzetéről s egyenesen fölszólitja a mohamedán világot, hogy inditson szent háborut Ausztria-Magyarország ellen.
Az Achbar cimü erzerumi lap a szamosujvári örményeket biztatja, hogy rázzák le a magyar igát.
Hasonlóra biztatja a Szloboda az ujpesti bolgár kertészeket.
Az Odjek Oroszországot hivja a szerbek segitségére a magyar zsarnokság ellen.
E sürü közlések magukra vonták a képviselőház figyelmét s egy interpelláció követelte Tiszától, hogy tiltsa ki az összes balkán-félszigeti és kis-ázsiai lapokat a magyar korona területéről. Ez volt célunk.
Tisza azonban utána járt s nyilt ülésben kijelentette, hogy az összes keleti lapok csak egy-egy példányban járnak hazánkba, még pedig Kőbányára, Strausz Adolfhoz, aki jó magyar ember, hü alattvaló s nem fog azoktól föllázadni.
Ekkor más fogáshoz nyultunk. Egy francia nyelven gondosan fogalmazott gyászjelentésben megirtuk Strausz Adolf élete virágában történt elhunytát, s e cédulát megküldtük az összes Kőbányára járó keleti lapoknak, melyeknek a cimét ki tudtuk betüzni. A gyászjelentés ugy végződött, hogy az elhunyt a fenforgó körülmények folytán kéri az eddig élvezett tiszteletpéldány megszüntetését.
Emlékszem, hogy a Bulgarin gyászkeretben közölte a hirt, s a ruszcsuki asztaltársaság részvétátiratot intézett a kőbányai tisztviselőkörhöz.
A kibetüzhetetlen cimü lapokat mindennap visszaadtuk a postásnak. Találja ki ő, hogy hova kell visszaküldeni.
A postásttól a levélbélyeggyüjtők vették meg.
Igy állt ujra talpra Strausz Adolf. Most már megy ismét fölfelé. A napokban komfortáblin láttam. Keleti melltüje és inggombjai is visszakerültek. Most már a házmesternét is subickoltatja.
De Keletre nem mehet, amig egy kicsit el nem felejtik, hogy elhunyt.

A kúra.
- Epizód egy tisztviselő életéből. -
Jogászkorom óta tisztviselő vagyok és pedig nem is a legrosszabbik fajtából.
Bejutni könnyen bejutottam a minisztériumba, mert az apám kétszáz voks fölött rendelkezett abban a kerületben, mely a miniszteremet volt szives képviselőjévé megválasztani.
De már az előmenetelem nagyon lassu volt. Sokan voltunk tisztviselők, köztük, fájdalom, olyanok is, akiknek az apja három-négyszáz vokssal, egész kerületekkel, sőt vármegyékkel rendelkezett.
Mindazonáltal nem voltam elégedetlen. Elég tisztességesen meg tudtam élni a fizetésemből, mert szmokingom és frakkom mindig rendben volt, s igy a zsurokon pompásan megálltam a helyemet.
Télen vacsora-költséget nem ismertem. Pogácsa, szendvics, Bismarck-kenyér volt a napi táplálékom, több csésze tea társaságában. A minisztérium ifjusága lelkesen támogatta egymást, s a szezon elején többnyire gyülést tartottunk, melyen kiosztottuk a szerepeket. A módosabb fiuk a legszerényebb zsurokra is eljártak, s nekünk engedték át azokat a családokat, ahol sonka és hideg roszbif is került az asztalra.
A kellemes élet akkor kezdett szomorura válni, mikor elbetegesedtem.
Különös! Sokszor voltam ideges életemben. A gyomrom is gyakran fájt, mikor jól kikoplalva huszonöt-harminc szendvicset megettem egy este. De különben egészséges voltam, mint a makk.
Egyszer aztán - s itt jön a különös - elkezdtem betegeskedni; nem volt ez idegesség, a gyomrom se fájt, mégis az orvos azt mondta, hogy ideges gyomorbajom van.
Megtettem, a mit kishivatalnok létemre sohse mertem megpróbálni: szabadságot kértem.
Kollégáim kinevettek. Csak próbáld, ugy se kapsz. Hogy éppen ideges gyomorbaj miatt kapjon valaki szabadságot, olyan betegség alapján, melynek legnagyobb része képzelődés.
De én nem riadtam vissza, hanem beadtam a kérvényemet.
Másnap a szolga berohan hozzám: a kegyelmes ur hivat.
Először ért ez a szerencse, képzelhető, hogy nagy izgatottsággal siettem a miniszterem szobájába.
Kihallgatás lévén, egész csomó ember várt az előszobában. Engem mégis rögtön bebocsátottak.
A kegyelmes ur fölemelte kezét, melyben jövőm volt letéve, s megszoritotta a jobbomat.
- Maga szabadságot kér? - szólt, miután figyelmesen végignézett.
- Bátorkodom...
- S csakugyan az a baja, amit a kérvényben ir?
- Az, kegyelmes ur.
- S hogy jutott hozzá?
- Sejtelmem sincs róla, kegyelmes uram...
- S mik a tünetei?
- Kegyelmes ur kételkedik?
- Nem én, csak érdeklődöm.
- Nem tudok enni.
- Én se.
- Nem tudok aludni.
- Én se. Folytassa.
- Nem tudok dolgozni.
- Én se.
- Mindezek következtében roppant ideges vagyok, se éjjel, se nappal nincs nyugtom.
A miniszter fölkelt, néhányszor végigsétált a szobán s aztán igy szólt:
- Ez az. Ez az ideges gyomorbaj. Ez az én betegségem is.
- Hogyan? A kegyelmes ur is?
A miniszter szomoruan igent intett.
- Ugy van, ifju barátom. Már miniszter koromban kaptam. Bizonyos, hogy a magáéval ellentétes életet élek s mégis megkaptam. S mondjon le, ifju barátom, a gyógyulásról...
- Hogyan, excellenciád nem ád szabadságot?
- De adok, csak figyelmeztetem, hogy ugy is hiába minden, egész életében hurcolni fogja az igát...
- De legalább megpróbálom...
- Azt megteheti...
S mig kint emberrel telt előszoba várakozott, a kegyelmes ur oly kegyes volt, hogy elmondta betegségének összes tüneteit.
S az én szivem ujongott ezalatt. Az ideges gyomorbaj az a szál, mely engem a kegyelmes urhoz füz. Ugy beszélünk róla, mint egy kedves ismerősünkről, tudakozódunk hogyléte felől... Mégis a jó Isten semmit se tesz hiába, s az ő kezébe még a bajból is áldás fakad.
Büszkén tértem vissza a szobámba: nekem van valamim, ami az egész minisztériumban csak a kegyelmes urnak van: nem hiu rang, nem is hitvány földi kincs (értsd: nagy fizetés), nem népszerüség, avagy köztisztelet, hanem ideges gyomorbaj.
Másnap a kegyelmes ur ujra hivatott és tudakozódott afelől, hogy minő éjszakám volt. Midőn minden himezés és hámozás nélkül megvallottam, hagy köszönöm, komiszul töltöttem az éjszakát, arcán gyönge derü futott át. Ő nem köszönte, de szintén komiszul töltötte kegyelmes éjjelét.
- Nézze, Laska, én magának többet adok, mint szabadságot. Én magának ajánlólevelet adok a margitszigeti kezelőorvosomhoz.
- Ugyanahhoz, aki excellenciádat nem tudta kigyógyitani?
- Ugyanahhoz. Van neki most egy uj gyógymódja, amelylyel a gyomoridegességet orvosolja.
- Excellenciád talán már próbálta?
- Nem, édes Laska...
(Édes Laska! Hihetek-e füleimnek?)
- Nem, édes Laska, nem próbáltam... még senki se próbálta... ön lesz az első, édes Laska... ön lesz a tengeri nyul... bele fog kerülni az összes európai szaklapokba... mint világitó szövétnek fog lobogni a tudomány mezején... Citálni fogják késő századok.
Én a boldogságtól megsemmisülten álltam ott, s csak akkor tértem magamhoz, mikor a kegyelmes ur igy szólt:
- A pénztárnál vegyen át erre az utalványra kétszáz korona rendkivüli segélyt. Megérdemli, még sohse volt szabadságon...
Boldogan ki- és eltántorogtam.
Másnap már a Margitszigetre költözködtem, s ajánló-levelemmel azonnal jelentkeztem a kegyelmes ur kezelőorvosánál. A következő reggel belefogott a kurába.
Reggel hatkor fölvertek az ágyamból s kétfokos hidegvizes lepedőbe csavartak. Ebben feküdtem két órát. Mikor megizzadtam, jeges vizzel locsolgattak, mire visszadermedtem. Mikor már olyan állapotban voltam, mint a miskolci kocsonya, hogy már csak pislogtam, akkor száraz lepedőkkel addig dörgöltek, mig vér nem fakadt ki a bőrömből. Azután jött a gyomormasszázs. Ugy meggyomroztak külön e célra betanitott dijbirkozók, hogy két napig elájultam.
Harmadnap a kegyelmes ur is a szigetre költözködött, naponta együtt sétáltunk, s részletesen el kellett neki mondanom a kura hatásait.
Mondhatom, hogy kitünő volt: egy hónap mulva ugy aludtam, mint a bunda, ugy ittam, mint a pinty és ugy ettem, mint a farkas. Boldogságomat fokozta, hogy miniszteremnek legkedvesebb embere voltam, s ugy látszik, ideges gyomorbajom egész karriéremnek megvetette az alapját.
Mikor szabadságom lejárt, a miniszter megölelt, én pedig, mint egy győztes hadvezér, meggyógyulva, mint ő excellenciája barátja, tekintélyben meggyarapodva, vonultam be a hivatalba.
A továbbiak már tragikusabban hangzanak.
A kegyelmes ur behunyt szemmel, előreszegzett fejjel rohant bele az uj kurába és végigszenvedte annak minden gyötrelmeit.
És nem gyógyult meg!
Mogorvábban, mint valaha, tért vissza a hivatalba, s az én létezésemről többet nem vett tudomást.
Elszakadt köztünk az egyetlen kapocs, az ideges gyomorbaj.
Busan, de egészségesen hajtom le fejemet hivatali asztalomra: ha ki nem gyógyitanak, azóta már osztálytanácsos lehetnék.

A monte-carlói fogoly.
Ezt a történetet, melyet most el fogok beszélni, Keszler József barátomtól hallottam. Keszler József nem ir különben történeteket, csak kritikákat. De élőszóval ugy mesél, mint egy Dumas. Mikor a kávéházban, este vacsora után köréje gyülekezünk, mindig tud számunkra valamit. Mig csak a bajuszát pödri, addig fecsegünk össze-vissza; de mikor a szakállát kezdi simogatni, akkor elhallgatunk, mert tudjuk, hogy ebből a IV. Henrik-es szakállból most ki fog huzni valami élvezetes históriát.
Egy este nagyon simogatta a szakállát. Husszor is végigcibálta ideges ujjaival, s közbe jóizüeket mosolygott. Mély csönd lett köröskörül, csak a gáz sercegése hallatszott. Mindenki sietve friss szivarra gyujtott, Keszler pedig kezdé...
*
Egy monte-carlói ember, aki francia kereskedőhajón szolgált, egy napon váratlanul hazaérkezett Monte-Carlóba. A tengerészek többnyire váratlanul érkeznek haza, mert az időjárás viszontagságait nem lehetvén kiszámitani, a hajók rendetlenül, pontatlanul jönnek-mennek. A mi monte-carlói emberünk mint férj érkezett haza váratlanul, aminek az lett a következménye, hogy a szeretőt sulyosan megsebesitette, a hütlen feleséget pedig megölte.
A futólépésben érkező zsandárok elcsipték és a kaszárnyájukba vitték a gyilkost.
Monte-Carlóban ilyesmi nem igen szokott történni s napokig nem beszéltek egyébről a parkban, a terraszon, a kávéházban s még a nagy veszteségben levő játékosokat is érdekelte egy pillanatra.
Az esküdtszék összeült s könyörtelenül halálra itélte a gyilkost, miután előbb a közvádló fényesen bebizonyitotta az asszony ártatlanságát.
Az eset a fejedelmet, tudniillik a monakói fejedelmet is nagyon érdekelte, hisz az ő uralkodása alatt ilyesmi még nem fordult elő s pár nap mulva már kérdezte a törvényszéktől:
- Mikor lesz a kivégzés?
A főurak összenéztek, egy darabig hallgattak, végre a főpohárnokmester megszólalt:
- Fenség, egy dologról megfeledkeztünk.
- Miről?
- Hogy Monakóban a hóhérállás nincs rendszeresitve. Állami szervezetünk tökéletes; de a hóhér hiányzik belőle. Erre nem gondolt senki.
A fejedelem egy darabig gondolkozott, azután mondá:
- Sebaj. Jó viszonyban vagyunk Franciaországgal s kölcsön kérjük tőle Deiblert, a párisi bakót.
Az eszme tetszett az udvarnak. A fejedelem eszméje mindig tetszik az udvarnak. De a francia köztársaságnak nem tetszett. Párisból azt irták vissza, hogy Deibler urat, ki csak Franciaországban hóhér, másutt, ha kivégzésre vállalkozik, közönséges gyilkos, nem adhatják oda.
A fejedelemnek még egy eszméje volt. Ez is tetszett az udvarnak. Meg is irták rögtön Párisba, hogy Deibler ur csak maradjon nyugton Párisban, majd ők házhoz szállitják neki Beaufront urat, a gyilkost, s végezze ki Párisban. Egypár ezer frankot nem sajnálnak érte.
Az akadékoskodó respublika ezt se fogadta el.
Azt felelte, hogy Deiblernek csak azokat van joga kivégezni, akiket francia törvények szerint, francia területen itélnek el.
Mikor ez a válasz megérkezett, akkor már a fejedelemnek se jutott eszébe semmi. De a főlovászmester egyet csavart az elméjén, s kibugygyant belőle a következő idea:
Ő fenségének, a monakói fejedelemnek megkegyelmezési joga van. Gyakorolja most ő fensége ezt a szép jogát, s a halálos itéletet változtassa meg kegyelem utján élethossziglan tartó börtönre.
A fejedelem kapott rajta, s kiállitották a nagy pecsétes levelet, melyet kellő ünnepélyességgel fölolvastak a gyilkos előtt. A gyilkos meg volt hatva, s könnyekkel szemében szólt:
- Hol az a börtön? Vigyenek oda tüstént.
Az államügyész meghökkent s szóla:
- Nono, ne olyan sietve.
Azzal odasugta a birónak:
- Hol is van az a fogház?
A biró tovább sugta a zsandárkapitánynak:
- Ugyan kérem, hol is van az a fogház?
A kapitány ránézett és felelt:
- Majd mindjárt megtudom. Csak egy kis türelmet kérek.
Ezzel egy strázsamestert elszalasztott a rendőrfőnökhöz. A rendőrfőnök futott a miniszterelnökhöz, ez a főudvarmesterhez s együtt futottak a fejedelemhez. Mikor oda értek, készen volt a felelet:
- Fenség, mit csináljunk a fogolylyal? nincs fogházunk.
A fejedelem elbámult. Most van egy élethossziglan való fogságra elitélt foglya és nincs meg a hozzávaló fogház.
- Hát semmiféle tömlöcünk sincs?
- Van a rendőrségnek egy pincéje, ahol együtt vannak a zsebtolvajok, részeg emberek és az utcai csendháboritók. Oda csak nem tehetünk egy gyilkost, élete fogytáig?
Igaz, előkelő bünös, nagy gazember, csinján kell vele elbánni. A fejedelem is elismerte.
Béreltek tehát Monte-Carlóban egy alkalmas házat, nagy udvarral, melyet magas kőfal keritett. Óriás betükkel ráirták: Fogház, s bekisérték oda Beaufrontot.
Melléje fogadtak két őrt, mindegyik kapott 900 frank évi fizetést. Hármójuknak főzött egy vén szakácsné.
Egy darabig ment minden a rendes kerékvágásban: a két porkoláb őrzött, a vén szakácsné főzött, a fogoly lakott. De az őrök szörnyen unták magukat s végre egyikük egy Maltába vitorlázó hajón megszökött, mint matróz. Ekkor a másik még jobban unta magát s végre ő is beállit a fogházigazgatósághoz (mert fogház lévén, állitottak rögtön igazgatóságot is), mondván, hogy ő többet nem őrzi a gyilkost.
És Monte-Carlóban nem akadt egyetlenegy ember se, aki vállalkozott volna rá. A fejedelemség lakói a szabad tengerészethez vannak szokva s örökké a Földközi-tengeren kószálnak.
A fogházigazgató rögtön Beaufronthoz sietett s megigértette vele becsületszavára, hogy nem fog megszökni. Jutalmul megengedte neki, hogy a fogházudvaron sétálhat reggeltől estig.
Beaufront örömmel fogadta az ajánlatot, s az első napokban tele tüdővel szivta a jó meleg, friss, szabad levegőt. De az udvarba behallatszott a monte-carlói élet vidám zaja, a terraszon játszó zenekar hangja, a gyümölcsárusok kiabálása, a frissitőt hordozó fiuk lármája s Beaufrontban fölébredt a vágy egészen szabadnak lenni.
Elküldte vén szakácsnéját a fogházdirektorhoz, azzal a kéréssel, hogy csukják őt vissza, mert visszavonja a meg nem szökésre adott becsületszavát. Sőt mindent el fog követni, hogy megszökhessék s ezt mint becsületes rab előre bejelenti.
A fogházigazgató személyesen nyargalt az őszinte fogolyhoz.
- Uram! Az Isten áldja meg, álljon el szándékától. Ne éljen vissza helyzetével. Inkább még javitunk rajta. Tudja mit? Adja becsületszavát, hogy nem fog megszökni és én, a fejedelem nevében, megengedem, hogy szabadon járhasson-kelhessen Monako egész területén. Csak kosztra és hálásra jár vissza a fogházba.
Beaufront belecsapott a fogházigazgató tenyerébe, s az alkut megkötötték. Igy a fogoly meg volt mentve Monako számára, s a fogházigazgatói állás se vált fölöslegessé.
Beaufront egy ideig igen jól érezte magát, de a vén szakácsné sziciliai főztjével kezdett torkig lenni. Egy napon össze is szidta az asszonyt, mert iszonyuan elrontotta a cserebogár-mártást. A szakácsné dühösen fölmondott neki s rögtön otthagyta őt.
A fogházigazgató sietett a nagyfontosságu rabnak a vendéglőben abonálni. S egy napon az a kis Európa, mely Monte-Carlóban tartózkodott, nagy elszörnyedéssel látta Beaufrontot megjelenni a terraszon, s uri kényelemmel elfogyasztani több fogásból álló ebédjét.
Nagy volt a fölháborodás, különösen a németek közt. Az amerikaiaknak igen tetszett a dolog, hogy egy élethosszig tartó fogságra itélt rab a monte-carlói terraszon, Európának egyik legelőkelőbb és legdivatosabb helyén fogyaszsza el ebédjét és szivarjait. Eredetinek találták.
De a németek megbotránkozása ragadósabb volt, mint az amerikaiak tetszése. Európa a németek pártjára állt s a hatóságok kénytelenek voltak e szerint intézkedni.
Egy napon egy rendőrtiszt ült az ebédlő Beaufront mellé, aki a zenekar után fütyölte a keringőt.
- Fogoly ur, teszek önnek egy ajánlatot...
- Nos, mi az?
- Ön gyilkos létére nagyon rosszul érezheti magát ilyen előkelő társaságban.
- Sőt ellenkezőleg, igen jól érzem magamat.
- No, de be fogja látni, hogy ez nem exisztencia egy komoly embernek.
- Annak nem. De én nem vagyok komoly ember: én elitélt rab vagyok. Különben halljuk az ajánlatot.
- Szökjék meg Monakóból.
- Mi jut eszébe? Én becsületszavamat adtam, s becsületes ember megtartja a szavát.
- Kap a fejedelemségtől 5000 frankot az utra.
- Nem tehetem. Ugy az olasz, mint a francia hatóságok szégyenszemre visszatoloncolnának. Én életfogytig Monte-Carlo rabja maradok.
A Courrier du Littoral ujra erős támadást hozott a feleség-gyilkos szereplése miatt. Már francia, német és angol lapok is nyargaltak rajta.
A rendőrtiszt szökése esetén 10.000 frankot igért Beaufrontnak, aki már lábait is fölrakta a székére, s ugy fixirozta az elegáns világot. Beaufront vállat vont és tovább szivarozott.
Végre egy hét mulva lágyulni kezdett.
- Ötvenezer frank? - kérdé a tisztet.
- Annyi.
- És egy dekrétum, mely kijelenti, hogy tévedésből ártatlanul itéltek el?
- Ugy van.
- És a dekrétumot megküldik Franciaország minden maire-jének és préfet-jének?
- Meg.
- Mert, tetszik tudni, ott akarok letelepedni.
- Helyes. Nagyon helyes.
- No, Isten neki, ilyen föltételek mellett - szököm.
Fölkelt, eldobta szivarját, másikra gyujtott.
- Gyerünk.
Másnap, pénzzel és dekrétummal a zsebében, zsandárfedezet alatt a határ felé kisérték. Az egész fejedelemség megkönnyebbült sóhajjal nézett utána. Mikor a határt átlépte, a zsandártiszt utána kiáltott:
- Hallja Beaufront, maga mégis nagy szamár.
- Miért?
- Miért nem kért inkább egy - zsiros hivatalt.
*
Az elbeszélésnek vége volt. És most következett Keszler megpróbáltatása.
- Hallod-e, Keszi, - mondám, - a történet igen szép, de mintha már olvastam volna a marseillei Messager du Midi-ben.
- Hazugság és rágalom, - szólt felhevülten. - Saját találmányom és kompozicióm az egész.
Nem feszegettük tovább a dolgot. Kártyáztunk és biliárdoztunk pár órát. Mikor késő éjjel a néptelen boulevardon hazafelé mendegéltünk, ujra megszólaltam:
- Miért is ölöd te magad bele a kritikába? Mikor oly gyönyörü meséket tudsz fabrikálni, mint ez a monte-carlói fogoly.
Keszler rám néz.
- Tudod pajtás, csak a fölcifrázás az enyém. A történetet a Messager du Midi-ben olvastam.

Mi történt a sarkon?
Az utcán sétáló fővárosi embernek régóta egyik legkedvesebb szórakozása a gyorsan vágtató postakocsik elől menekülni. Pázmándy Dénesnek - fájdalom - nem sikerülvén a bikaviadalokat importálni, nekünk, civilizált keletieknek, ez az egyetlen izgalmas élvezetünk. Ebből a szempontból kár is volna valamit tenni ellene, mert az utcai élet élénkségéhez a sikoltva menekülő hölgyek s a kerekek alatt hempergő adófizetők határozottan hozzátartoznak.
Csak azt nem értem, hogy miért szerződtetik nálunk postakocsisnak azokat a vad cserkeszeket, akiket az orosz kormány fékezhetetlenségük miatt a Kaukázusból kikergetett?
Ezen általános bevezetés után térjünk át a speciális esetre.
A Népszinház-utca lakói a főváros legszerencsésebb teremtései. Ők fizetnek legrövidebb ideig adót, mert ők élnek a legrövidebb ideig. Budapest rendes betegségein, ivóvizén és rossz levegőjén kivül őket még a következő elemi csapások fenyegetik:
1. A kőbányai villamos, melynek négy, egymás mellé rakott sinein folyton robognak ki és be a kocsik.
2. A felső vezeték, melynek ha a drótja elszakad, valóságos mennykő-raktár ürül ki a lakókra.
3. A postakocsisok, akiknek ott van a fő istálló-telepük.
Innen van, hogy a Népszinház-utca lakóit halál és baleset ellen jóval drágábban biztositják, mint a főváros többi lakóit.
És most engedjék meg, hogy áttérjek az én esetemre.
Csöndesen haladtam a Népszinház-utcában, mikor hátam mögött vad robogás és kétségbeesett sikoltozás hallatszik. Idegen emberek ilyenkor hátra szoktak fordulni. Én nem. Tudtam, hogy a robogás a postakocsitól, a sikoltozás polgártársaimtól ered. Ugy is volt. Általános menekülés képét nyujtotta az utca. Mikor a tombolás egészen a hátam mögött volt, megfordultam. Éppen jókor. Még időm volt egy nőt elrántani a lovak elől. Hentesné volt, még pedig századvégi hentesné, mert elájult. Tiszteletem csekély jeléül átnyujtottam a hentesnét Trudnya szabómesternek és a postakocsi után siettem.
És itt ujra bocsánatot kell kérnem, mert az én esetem csak most következik.
A dühtől sápadtan rohantam a cserkesz után, aki már a Rökk Szilárd-utca sarkán terjesztette a közrémületet. Utól már nem érhetvén, a sarki rendőrhöz futottam, akinek az a föladata, hogy a József-körut és Népszinház-utca kereszteződésénél őrizze a közbiztonságot.
- Látta? - kiáltám.
- Láttam, - felelt, - majd elgázolt a pimasz. Rá is szóltam keményen.
- Mit mondott neki?
- Üssön meg a ménkü, bundás.
- Ez nem elég, biztos ur, ezt a fickót nem lehet csak ugy a ménküre bizni.
- Hát?
- Föl kell jelenteni. Követelem.
- Azt is lehet. Hogy hivják az urat?
- Sipulusznak. Lakom Rökk Szilárd-utca 4. sz.
Följegyezte. Azzal a büszke öntudattal távoztam, hogy a büntető igazságszolgáltatást mozgásba hoztam.
Egy pár hét eltelt, de a büntető igazságszolgáltatás nem mozgott. Annál jobban mozogtak a Népszinházban a postakocsisok. Külön ablakot béreltem egy csinos özvegynél, csakhogy a rémes jeleneteknek szemtanuja legyek. Az özvegy férje szintén egy postakocsi alatt hunyt el. A rémes jelenetek hatása alatt több izben az özvegy karjaiba ájultam és viszont.
Végre idézést kaptam a kerületi kapitányságra. A cédulán ez volt:
Idézett fél: Sipulusz.
Tárgy: Gyorshajtás.
- És mozog a büntető igazságszolgáltatás! - kiáltám diadalmasan és már a kora reggeli órákban siettem a kapitányságra. Az előszobában többnyire szakácsnők és polgárasszonyok vártak, a kik az egymás fejéhez vagdalt fazekak miatt fölmerült becsületbeli ügyet készültek itt elintézni.
Azonnal beeresztettek egy urhoz, a ki igen nyájasan fogadott. Itt kezdődik az én esetem.
- Ön Sipulusz? - kérdé.
- Az vagyok.
- Ön gyorshajtás ügyében van beidézve.
- Igen.
- Tehát nem tagadja?
- Mit?
- Azt, hogy gyorsan hajtott.
- Én?
- Ön.
- De kérem, hiszen tanu vagyok!
- Micsoda ügyben?
- Gyorshajtási ügyben. Még pedig terhelő tanu.
- Más esetekben, mint terhelő tanut, nagyon szivesen fogadnám, de most ön vádlott. A rendőri jelentés egészen világos. Tessék elolvasni.
Ugy volt. A szerencsétlen bizonyára beirta: Sipulusz, gyorshajtás, és mire a jelentés megirására került a sor, elfelejtette, hogy én nem mint tettes, hanem mint tanu szerepelek. Ugy látszik, az ismeretes tuzok-elvet a rendőrség is vallja: jobb ma egy tettes, mint holnap egy tanu.
- Még most is tagadja?
- Tagadom.
- Az esetben szembesiteni fogom önt a rendőrrel.
- Tessék.
- Ön lesz szives mégegyszer idefáradni.
- Tessék?
A tiszt csöngetett, s engem az alantas közegek előzékenyen kituszkoltak.
Pár hétig csönd volt. Csupán a postakocsisok, a Pompfinéber udvariszállitói müködtek. Végre megkaptam a második idézést. A rendőrség előszobájában ugyanazokat a szakácsnőket találtam, de más urnők társaságában. Elhatároztam, hogy harmadik találkozásunkkor a cselédek nevét kiirom az ujságba, hogy a háziasszonyok óvakodjanak tőlük.
A szembesités megtörtént. A rendőr nyugodt, szürke szemeivel belém nézett és kijelentette, hogy én a kérdéses napon egy fakót és egy vasderest hajtottam.
Egy óriási gorombaságot nyeltem el (azóta, hogy rosszul ne legyek tőle, átadtam a személyem körüli hordáromnak). De magamban egy nagy fogadást tettem, azt, hogy legközelebb hatóság elleni erőszakot fogok elkövetni. Ez legszentebb joga a polgárságnak.
- Hát maga, édes biztos ur, nem emlékszik arra, hogy én a postakocsist jelentettem föl?
- Emlékezni emlékszek, de az nem az ur volt.
- Hát a postakocsisok ellen történt-e már valami?
- Nincs szóban az eset.
- Nohát, ez disz...
Ujra lenyeltem - a felét, s igy folytattam:
- Nohát ez, diszkrétül szólva, disszonanciát vegyit a rendőrség müködésébe.
- Mit akar ezzel mondani? - szólt a tiszt szigoruan.
- Találja ki.
- Ne adjon itt föl rébuszokat!
- Van eszemben.
- Tehát - a dologra térve - nem tagadja, a mivel vádolva van?
- S ha tagadnám?
- Az megrögzöttség jele és duplán büntettetik.
- Ugy? akkor nem tagadom.
- Áttérek az itéletre. Tekintettel arra, hogy először tette, a legenyhébben, vagyis tiz forint birságra itélem. Föllebbez a főkapitányhoz?
- Mi lenne az eredménye?
- Hogy esetleg fölemelik a pénzbirságot.
- Le nem szállitják?
- Soha!
- Akkor nem fellebbezek.
Lefizettem a tiz forintot, de megjegyeztem magamnak a tanulságot:
Nálunk csak azokat itélik el gyorshajtásért, a kik gyalog járnak.
Azóta kocsin járok, mindig száguldva hajtatok és biztositva vagyok, hogy én többet gyorshajtásért nem kerülök a rendőrség elé.

Bandazur király.
I. RÉSZ.
Európában.
Egy nyáron a feleségem Tátrafüredre ment, mert azt hitte, hogy tartozik az egészségének azzal, hogy barátnői megpukkadjanak irigységükben. Én ezalatt itthon egy butorozatlan ebédlőben töltöttem a nyarat, a lakás többi része gondosan el volt zárva, a molyok miatt. (Tényleg ki is sült ősszel, hogy egy teremtett lélek sem tudott a lezárt lakáshoz férkőzni, - a molyokat kivéve.)
Ilyen állapotban hozzám szállt egyszer egy vidéki sörgyárosnak a fia, iskolatársam. Egy rossz szalmazsákra megágyaztam neki. Ő könyvet kért, mert a pesti zaj izgatta és az ágyban olvasni akart. A bicegő éjjeli szekrény alól kihuztam egy, az egyensuly kedvéért odatett könyvet és odaadtam neki. Ott hagytam és bementem a szerkesztőségbe.
Mikor éjfélkor hazajöttem, az ágyon ült és busult.
- Mi bajod?
- Nem tudok aludni, rossz az ágy.
- Hát mért nem olvasol?
- Ugyan kérlek. Ilyen gyerekeknek való együgyüségeket csak nem fogok felnőtt ember létemre olvasni. Régen kinőttem én már az ilyenekből.
- Mi az?
- Az ördög tudja! Robinson Kruzoe, vagy a negyven rabló, vagy Argirus királyfi. Tudom is én.
Megnéztem a könyvet.
Az Ezeregy éj halhatatlan tündérmeséi voltak.

II. RÉSZ.
Afrikában.
Bandazur király nagy ur volt. Birodalma tiz faluból, népe négyezer lélekből állott. Mind feketék voltak, ahogy telivér afrikaiakhoz illik.
Még pár év előtt emberhust is ettek. Egyszer egy angol hittéritő jött oda, aki az emberhusevés kárhozatosságát élénk szinekkel ecsetelte. Aki ezt teszi, az pokolra jut.
- Mi az a pokol? - kérdé Bandazur.
- Pokol az örök tűz hazája, ahol tüzes vassal sütögetik a bünösöket.
- Engem is? - kérdé a király borsódzó háttal.
- Téged is, óh király, ha meg nem javulsz.
- Tudod, barátom, én már vén legény vagyok ahhoz, hogy megjavuljak... Tehát én biztosan pokolra jutok... hanem előbb megeszlek, hogy magammal vigyelek.
Intett és előlépett a miniszterelnök, aki egyuttal hóhér és főkonyhamester volt.
- Parancs, király.
- Holnap udvari ebéd lesz, a miniszterek és a vezérek számára... Ezt az angolt megcsinálod... félangolosan... piritott maniokbogyóval és hiuzszalonnával megspékelve.
A miniszter intett és előléptek a pribékek, akik egyuttal kukták és államtitkárok voltak.
A hittéritő nem könyörgött.
- Ne ragadjatok meg, - kiáltá, - megyek én magam is. Nem félek én a haláltól, fekete kutyák.
- Még ő csufolódik, a komisz fehér, megbélyegzett képével, - röhögött a király, - te vigyázz, mert halálod előtt még meg is kinoztatlak. Bár az rontja a pecsenyét.
- Én velem akármit csinálhatsz, Bandazur, a szemedbe fogok kacagni.
- Mitől vagy te ilyen bátor? - kérdé megdöbbenve a király.
- Attól, hogy nem eszem emberhust.
- Ohó, ilyenekkel nem fogsz tévutra vezetni. Vigyétek a vágóhid várótermébe.
A vágóhid váróterme egy pompásan berendezett lakás volt. Itt megfürösztötték, szerecsendióval füszerezett ételekkel jóltartották, pálmaborral itatták és egész éjjel verték a mandolint ablakai alatt, hogy az édes zene elvegye tőle a halál gondolatait, melyek a hust kesernyéssé teszik és megfosztják a ropogósságától a bőrt.
Estefelé kivezették egy nagy udvarra, hol a király ült egy pálmafa alatt a trónon, egész udvarával és egész háremével. Mulattatni kell a foglyot, ez teszi porhanyóssá a hust.
Mikor a csokoládé-hárem már különböző táncokat ellejtett és a harcosok is bemutatták vivásbeli ügyességüket, megszólalt Bandazur király:
- No most, jó ember, te rajtad a sor. Mit tudsz viszont a mi mulattatásunkra feltalálni?
Az angol odaült a király trónja elé s szóla:
- Táncban és fegyverjátékban nincs nekem ügyességem, óh király, de meg vagyok áldva a beszélés tehetségével.
Ő felsége lehajolt, megtapogatta a fiatal hittéritő izmos karjait s jóizüeket csettintett a nyelvével.
- Folytasd, fiam, folytasd, - szólt a király jóakaratu buzditással.
- Ha megengeded, majd bemutatom, hogy micsoda tehetség vagyok.
- Nagyon fogok örvendeni.
A hittéritő fölállt:
- Kérem a hölgyeket és az egész udvart, jőjjenek közelebb.
Nagy köralakban a trón köré helyezkedtek s feszülten néztek az idegenre. A fényes afrikai csillagok ragyogtak odafönt, a hold sápadt fénye bevilágitotta a tájat, a távolban oroszlánok orditottak...
Az angol kezdé:
Élt egyszer Bagdad városában egy hatalmas kalifa, a kit Harum-Basidnak hivtak. Ez egyszer, szokása szerint, álruhában a város utcáin sétált és találkozott egy szegény asszonynyal, a ki keservesen sirdogált...
Eltartott hajnalig, a mig az angol elmondta az Ezeregy éj tündérmeséi közül az elsőt... Az udvar feszülten figyelt, különösen a király. Mikor kelet felől, a pálmafák mögül kibukkant az első napsugár, a király felállt:
- A mese valóban érdekes és a folytatásra nagyon kiváncsi vagyok. Azért eredj vissza a vágóhid várótermébe; a kivégzést és az udvari ebédet pedig elhalasztjuk.
Ravasz mosoly játszadozott a hittéritő ajkai körül, s mélyen meghajtva magát, távozott.
Másnap este elmondta a második mesét. A király megint elhalasztotta a kivégzést, de most már az ő ajkai körül is ravasz mosoly játszadozott.
Harmadik este, alig hogy az angol tiz percig beszélt, különös jelenet történt.
A király a dühtől tajtékozva fölugrik trónjáról s ordit:
- Most már egész határozottan tudom. Nyomorult, engem nem teszel bolonddá, mint Sherezáde a kalifát. Nem fogod a bőrödet megmenteni az Ezeregy éj elmesélésével. Minő szemtelenség! Kinek nézel bennünket? Mars a vágóhidra!
Megölték, megsütötték, megették: tovább nincs.