AZ ATHENAEUM OLVASÓTÁRA

A HARMINCZ ÉVES ASSZONY

REGÉNY

IRTA
HONORÉ DE BALZAC

FORDITOTTA
SZALAY EMIL

BUDAPEST 
AZ ATHENAEUM IROD. ÉS NYOMDAI R.-T. KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5531-20-0 (online)
MEK-14565

TARTALOM
ELSŐ KÖTET
I. 
Első hibák.
II. 
Ismeretlen szenvedések.
MÁSODIK KÖTET
I. 
Harminczéves korban.
II. 
Isten ujja.
III. 
Két találkozás.
IV. 
Egy bűnös anya sorsa.

ELSŐ KÖTET

I.
Első hibák.
Az 1813-dik év áprilisának kezdetén volt egy vasárnap, melynek reggele azzal biztatott, hogy végre beköszöntött az első nap az esztendőben, melyen a párisi végre-valahára tisztának látja a járdát, felhőtlennek az eget.
Közvetlenül dél előtt egy elegáns, könnyed fogat fordult ki a Castiglione-utczából a Rivoliutba. A két fürge ló vonta hintó megállott a fogatok mögött, melyek a nemrég megnyilt rácsozat előtt, a Feuillants kis terén állottak.
Ezt a könnyed fogatot egy beteges külsejü férfi hajtotta. Szürkülő haja, mely csak részben födte el sárga koponyáját, vénebbnek mutatta, mint a milyen valósággal volt.
Odavetette a gyeplőt az inasnak, a ki mögötte ült. Aztán kiszállt s karjaiba emelt egy fiatal leányt, a ki bájos szépségével tüstént magára vonta az arra sétálók figyelmét. A leányka, mikor a hintóban fölállt, odaadón engedte, hogy a férfi a dereka köré fonja karjait, sőt átfogta a kisérője nyakát, mikor ez leemelte a járdára. Olyan óvatosan és vigyázva végezte ezt a férfi, hogy meg se gyürődött a leányka zöld ripszruhája. Egy szerelmes ifju se bánt volna el vele ennyi gonddal és figyelemmel.
Az ismeretlen férfi nyilván édes atyja ennek a gyermeknek, a ki köszönő-szót sem ejtvén, bizalmasan karonfogta a férfit és gyorsan vonta maga után a kertbe. Az öreges ur e közben észrevette, hogy néhány fiatal ember csodálkozó-bámuló tekintettel nézi a leányt és erre arczáról eltünt egy pillanatra a komor kifejezés.
Ámbátor már rég elérte azt a kort, a melyben a férfiaknak nincs a hiuságnál egyéb gyönyörüségük, - és ez is csalékony egy gyönyörüség! - most mégis elmosolyodott.
- Azt hiszik, hogy a feleségem vagy! - sugta a leányka fülébe és kiegyenesedvén, megindult, de olyan lassu léptekkel haladt, hogy a leányka szinte kétségbeesett.
Az öreg ur, ugy látszik, olyan büszke a leányára, hogy szinte kaczérkodik érte. Bizonyára jobban is örült, mint a kicsike, azoknak a pillantásoknak, melyeket a kiváncsiak a leánykának barna posztóczipőcskékbe bujtatott lábacskáira, a ruha szabásától még jobban kialakult derekára s üde nyakára vetettek, melyet nem takart el teljesen a himzett fodros-szegély.
Menésközben egy-egy pillanatra fölvetődött a leányka szoknyája s ekkor a czipőcskék fölött az áttört kötésü selyemharisnya likacsain át kitetszett finom vonalu lábainak tömött, teli formája.
Sokan utána mentek a párnak, hogy megcsodálják és ujra meg ujra lássák a leányka üde arczát, a mely körül néhány kedves hajfürt enyelgett. A hamvas arcz szinességét még jobban kiemelte a rózsaszin szatin, melylyel a leányka elegáns kalapjának pereme alul be volt vonva; de kipirositotta ezt az arczot a türelmetlenség s a vágyakozás is, mely csak ugy sugárzott ki a leányka minden vonásából.
Valami édes pajkosság csillogott ki tiszta nedvességben uszó mandulaalaku, fekete szemeiből, melyek fölött iv-alaku szemöldök huzódott s melyre hosszu pillák borultak. Az élet és az ifjuság rápazarolta minden kincsét erre a bájos arczra és erre a termetre, mely kecses és formás, bár a kebel alatt öv fogja át.
A leányka nem törődik a hódoló-bámuló tekintetekkel, hanem szinte félve néz a Tuileriák kastélya felé. Bizonyára oda törekszik.
Háromnegyed tizenkettőre járt. Még ilyen korán van; de a Tuileriák kastélyából már jönnek vissza asszonyok, a kik mind pompázni akartak ott öltözékükkel. Boszusan forditgatják bátra a fejüket, mintha sajnálnák, hogy már későn jöttek s nem láthatják azt, a mit ugy szerettek volna látni. Ezek a várakozásukban csalódott, szép asszonyok rossz kedvükben egy-egy boszus szót hangosabban ejtenek ki s a leányka hallja ezeket a röptükben véletlenül hozzáért szavakat, mire izgatott nyugtalanság fogja el.
Az öreg ur inkább kiváncsi, mint gúnyos szemmel kémleli a kicsikének bájos arczán a türelmetlenségnek és félelemnek jeleit; sokkal több gonddal figyeli meg a gyermeket, semhogy ne fejeződnék ki az ő arczán is az atya aggodalma.
A tizenharmadik vasárnap ez az 1813-dik esztendőben. Két nap mulva indul utnak Napoleon arra a végzetes háboruba, melyben egymásután veszti el Bessiérest és Durocot; megnyeri a lutzeni és a bautzeni emlékezetes csatákat; az osztrákok, a szászok, a bajorok elárulják, nemkülönben Bernadotte is és megvivja a borzalmas lipcsei csatát. A mai fényes csapatszemle, melyet maga a császár vezényel, utolsója lett légyen azoknak a katonai parádéknak, melyek oly hosszu időkön át bámulatot keltettek a párisiakban és az idegenekben egyaránt. A régi gárda utoljára hajtotta végre a kitünően betanult diszelgést, mely fényével és tökéletességével gyakran még ezt az óriást is bámulatba ejtette, a ki most készül párviadalra szállni Európával.
Valami sajátos szomoru hangulat fényes és nagy kiváncsi tömeget vonzott a Tuilleriákba. Mintha mindenki kitalálta volna a jövőt és mintha ki-ki talán meg is sejtette volna, hogy majd a képzelet nem egyszer fogja visszaidézni ezt a csodaszép képet, mikor Francziaországnak e mai hősies napjai már csak regék világa lesz.
- Siessünk jobban, papa, - mondta a leány pajkosan-enyelgő hangon és huzta maga után az öreg urat. - Hallom már a dobszót!
- A Tuileriákba bevonuló csapatok verik! - felelte az öreg ur.
- Vagy a már kivonuló csapatok... Mert mindenki visszajön már! - viszonzá a leány olyan gyermekesen keserves hangon, hogy az öreg ur elmosolyodott.
- A parádé csak félegykor kezdődik, - szólt az atya s iparkodott követni sietve lépkedő leányát.
Látva, hogy mint emelgeti a leányka a jobb karját, azt hinnéd, hogy futni akarna. Keztyübe vont piczi keze türelmetlenül szorongat egy zsebkendőt és olyan, mint az evező, mikor a csolnak szeli a habokat.
Az öreg ur elmosolyodik egy pillanatra; de időnkint futólag valami aggodalmas kifejezés borul kiszáradt, beesett arczára. Az a végtelen szeretet, melylyel ezen a bájos kis teremtésen csüggött, csodálta a gyermek jelenét, de egyuttal félt a jövője miatt. Mintha egyre azt mondaná magának: »Oh, ma boldog a kicsike, de vajjon az lesz-e mindig?«
Mert az öregek hajlandók a maguk fájdalmait és szenvedéseit benne látni a fiatalok jövőjében is.
Mikor atya és leány az oszlopsorhoz értek, melynek ormán a háromszinü zászló lengett és melyen át a Tulleriák kertjéből a Carrouselbe juthatni, az őrszemek parancsoló hangon reájuk kiáltottak:
- Már tilos az átjárás!
A kicsike fölpipiskedett a lábujjhegyére és láthatott egy nagy sereg diszesen kiöltözött asszonyt, kik mindkét oldalról megtöltötték a márványoszlopos folyosókat, melyeken a császárnak át kell haladnia.
- Látod, papa, későn indultunk el hazulról.
S a leányka fájdalmas arczkifejezéséből ki lehetett olvasni, milyen nagyon megkivánta a kicsike, hogy jelen lehessen a csapatszemlén.
- Ugyan, Julie, hát akkor forduljunk vissza; ugy sem szeretsz tolongásban lenni.
- Maradjunk, papa. Innen is láthatom valahogy a császárt. Hátha elesik a háboruban, akkor nem is látom soha.
Az atya kissé megremegett, mikor ez önző szókat hallotta. A leányka hangja rezgett. Az atya ránézett gyermekére s ugy látta, hogy a lecsüggesztett pillák alatt könyek csillognak. És e könyeket nem a boszankodás, hanem azoknak az első lelki fájdalmaknak egyike fakasztotta ki, melyeknek titkát egy öreg édes atya könnyen kitalálja.
Julie egyszerre elpirul és felsikolt. Se az öreg ur, se az őrszemek nem értik, hogy miért.
E sikoltásra egy tiszt, a ki az udvarból a lépcsőzet felé sietett, hirtelen hátrafordul, előre jön az oszlopsorig és fölismeri a leányt, a kit egy pillanatra eltakart a gránátosok magas medvebőr-süvege.
A leányka és az öreg ur érdekében tüstént visszavonja a parancsot, melyet maga adott, azután nem törődvén az oszlopfolyosót ostromolva körülálló elegáns tömeg zugásával, gyöngéden bevonja magához az ujjongó gyermeket.
- Most már nem csodálom, hogy Julie ugy boszankodott és ugy sietett. Tudta, hogy te vagy szolgálatban! - mondta az öreg ur a tiszthez komoly, de egyuttal kissé gúnyos izü hangon.
- Ha jó helyet akar, herczeg ur, - felelte a fiatal tiszt, - ne vesztegessük az időt csevegéssel. A császár nem szeret várni s a tábornagy engem küldött, hogy megtegyem neki a jelentést.
Miközben igy beszélt, bizalmas kedvességgel karonfogta Juliet és vitte magával a Carousel felé.
Julie ámulva látta itt, hogy milyen óriási tömeg szorong azon a kis helyen, mely a kastély szürke falai és a Tuilleriák udvara közepének porondja körül vont vaslánczok közt terül el. Annak a sorfal katonának, melyet azért állitottak föl, hogy a császár és a vezérkar akadály nélkül jöhessen s távozhasson, ugyancsak meleg munkájába került, hogy el ne sodorja a tolongó tömeg, mely ugy zúgott-zsibongott, mint a méhkas.
- Ugy-e, nagyon szép lesz? - kérdezte Julie mosolyogva.
- Vigyázzon! - kiáltotta a tiszt és derékon ragadván a leányt, erős karjaival hirtelen fölemelte és egy oszlop mellé állitotta.
A hirtelen átemelés nélkül a kiváncsi leányt bizonyára fellökte volna az a fehér paripa, a melyet aranynyal kivert, zöld selyemnyereggel, kantárszáron vezetett Napoleon mamelukja, közvetlenül az oszlopsor mellett. Tiz lépéssel a császár paripája mögött vezették a többi lovakat a főtisztek, a császár kisérete számára.
A fiatal ember az öreg urat és leányát a tömeg elé állitotta, az oszlopsor jobb sarokköve mellé és a feje intésével figyelmébe ajánlotta őket a két granátosnak, kik közé épp kerültek.
Mikor a tiszt visszatért a kastélyba, öröm és boldogság váltotta fel arczán azt az ijedtséget, melyet a császár lovának hirtelen előretörésétől fejeződött ki rajta.
Julie titokzatosan megszoritotta volt a kezét, lehet, hogy hálából, a miért fáradozott, vagy lehet, hogy ezt fejezze ki: - Végre, csakhogy láthatom magát!
És Julie szivélyesen meg is bólintotta a fejét, válaszképen arra az udvarias köszönésre, melyet a tiszt, mielőtt eltünt, könnyedén feléje és az atyja felé vetett.
Az öreg ur, a ki ugy látszik szántszándékkal hagyta volt együtt a két fiatal teremtést, leánya mögött maradt. Komoly arczkifejezéssel állott ott. Hadd higyje Julie, hogy nem látja.
Csak titkon figyelt gyermekére. Nem zavarta. Sőt ugy tette, mintha teljesen elmerült volna a ragyogó látványban, melyet a Carousel most nyujtott.
Mikor Julie szemeit ismét atyjára emelte, olyan volt a tekintete, mint az iskolás-gyermeké, a ki fél a tanitójától. Az édes atya biztató, derült mosolylyal felelt e tekintetre, de vizsga szemei követték a tisztet a folyosó végéig és látta minden részletét, mozzanatát ennek a hamarosan lefolyt jelenetnek.
- Milyen szép! - szólt Julie halkan és megszoritotta az atyja kezét.
Az a szines, ragyogó látvány, mely e pillanatban a Carouselben a szemek elé tárult, ugyanezt a felkiáltást fakasztotta ki az ezernyi néző ajkain. Az arczok szinte kihuzódtak a bámulástól.
Épp oly szorongó, tarka tömeg, mint a melyben az öreg ur és a leány állottak, foglalt helyet a kastélylyal szemben azon a szük, kövezetlen helyen, mely a Carousel rácsa mellett huzódik. Ez a tömeg, a női ruhák tarkaságával, még jobban kiemelte azt a hatalmas négyszögü teret, melyet a Tuileriák épületei és ez az ujon fölállitott rácsozat zártak be.
A régi gárda fölvonult ezredei töltötték meg ezt a rengeteg térséget, tiz hatalmas kékszinü arczvonalat képezvén a kastélylyal szemben. Az övezeten belül, ugyan csak a Carouselben párhuzamos harczvonalakban gyalog- és lovasezredek állottak, hogy majd felvonuljanak a rácsozat közepét ékesitő diadal-iv alatt, melynek ormán ez időtájt a velenczei Szent Márk-templom remek érczlovai állottak.
Az ezredek zenekarait, melyek a Louvre boltivei alatt állitottak fel, eltakarták a szolgálatban álló lengyel lándzsások.
A négyszögü porondnak egy nagy része üres volt. Itt fogják végrehajtani a diszelgési mozdulatokat ezek a néma csapattestek, melyeknek katonai müvészettel szabályosan csoportositott tömegeiben tizezer szurony verte vissza a letűző nap sugarait.
A levegő hullámszerüen lengette a katonák tollbokrétáit s ezek ugy hajladoztak ettől, mint az erdő fái az erős szélben. A néma, ragyogó csapatok ezer meg ezer szinben pompáztak az egyenruháknak, hajtókáknak, fegyverzeteknek és vállrojtoknak tarka változataitól.
Az óriási képet, mely miniatürképe egy csatatérnek, a milyen az ütközet előtt, bizarr részleteivel együtt poétikus keretbe foglalták a hatalmas épületek, melyeknek rendületlen mozdulatlanságát mintaképen utánozták a katonák és a parancsnokok. A néző önkéntelenül összehasonlitotta ezeket az emberfalakat ezekkel a kőfalakkal.
A tavaszi nap, mely pazarul szórta sugarait a nemrég épült fehér épületekre és a százados szürke falakra, fénynyel árasztotta el ezt a számtalan napbarnitotta arczot; valamennyi kiállott veszedelmekről beszélt és komoly méltósággal várta a még eljövő veszedelmeket. Az ezredesek - kiki a saját ezrede előtt - egyedül jártak föl s alá a hős katonák alkotta harczvonalak előtt. Ez aranyban, ezüstben, kékben, biborban ragyogó csapatok mögött a kiváncsi nézők láthatták a háromszinü zászlócskákat, melyek hat fáradhatlan lengyel-lovas lándzsáin libegtek. Ez a hat lovas, mint a pásztorkutyák a mezőn áthaladó nyáj körül, ugy kergetődztek folytonosan föl s alá a csapatok és a nézők közt, hogy vissza szoritsák a kiváncsiakat arra a kis térségre, mely a császári rácsozat mellett a nézők számára volt fentartva.
Ha a lovasoknak ez a mozgása nem lett volna, az ember a Csipkerózsika elvarázsolt palotájában, az alvó erdő közepén képzelhette volna magát.
A tavaszi szellő, mely el-elröppent a gránátosok magas, medvebőr-süvege fölött, bizonyitotta legjobban, hogy milyen mozdulatlanul állanak a katonák, épp ugy, mint a tompa moraj vallott legjobban arra, hogy milyen hallgatag a tömeg. Csak közbe-közbe hangzott fel egy-egy zörrenés, vagy egy-egy véletlenül esett ütés vert hangot a nagy dobon és ez a dobbanás visszaverődvén a császári palota falain, ugy hangzott, mint a viharhirdető égzengés.
Leirhatatlan lelkesedés fejeződött ki a tömegnek e némaságában. Francziaország bucsuzni akart Napoleontól, előestéjén annak a háborunak, melynek veszedelmeit a legegyszerübb polgár is előre látta. A franczia császárság forog most koczkán! Lenni vagy nem lenni! Ez a gondolat töltötte el a polgárságot és a katonaságot egyaránt s mind a kettő szótlanul szorult össze abban a kis körben, mely fölött Napoleon sasa és Napoleon szelleme lebegett.
Ezeket a katonákat, a kik Francziaország utolsó reménységei, Francziaország utolsó vércseppjei voltak, ugyanaz a nyugtalan kiváncsiság hatotta át, mint a nézőket. A nézők és a katonák legtöbbje talán örökre bucsuzik most egymástól; de minden sziv, még a császár legnagyobb ellenségeinek szive is, forró imával fordul az éghez, a haza dicsőségeért esdvén.
Még azok is, a kik teljesen kimerültek abban a küzdelemben, mely Európa és Francziaország között támadt, még azok is kivetettek a lelkükből minden gyülölséget, mikor áthaladtak a diadal-iv alatt; mert felfogták, hogy a Napoleon veszedelmének napja egész Francziaország veszedelme.
E pillanatban egyszerre elül a tömeg zsibongó moraja. Olyan mélységes csend lett, hogy egy kis gyermek szava is meghallatszott volna benne.
Az öreg ur és leánya, a kiknek csak a szemükből látszott, hogy élnek, most sarkantyupengést, kardcsörgetést hallanak.
A csörgést-pengést visszhangozzák a kastély boltozatos oszlopfolyosói.
Egy kövéres kis ember jelenik meg egyszerre zöld egyenruhában, fehér nadrágban, lovaglócsizmában. A fején háromszögü kalapot hord, mely épp oly eredeti, mint ez a kis ember maga. A becsületrend széles, vörös szalagja vonul alá a mellén; az oldalán rövid kard lóg. Minden szem, a tér minden pontjáról egyszerre észreveszi ezt az embert. A dobok megperdülnek, s két zenekar belevág a harczias ütemekbe, melyeket az édesszavu fuvolától a nagy dobig minden egyes hangszer átvesz.
E harczias riadóra megremegnek a szivek, meghajolnak a zászlók, a katonák egy fogással, egy csapásra tisztelegnek, minden fegyver, a Carousel első sorától az utolsóig, egyszerre mozdul meg. A vezényszók visszhangként arczvonalról-arczvonalra adódnak. A lelkesedő tömegből kitör a kiáltás:
- Éljen a császár!
Az egész tér mozog, forrong, zajlik.
Napoleon fölszáll a lovára.
A császárnak ez a mozdulata életet varázsol a néma tömegbe, hangot ád a hangszerekbe, meglengeti a sasokat és a zászlókat és piros izgalmat ver ki az arczokra. Mintha a vén kastély magas falai is kiáltanák:
- Éljen a császár!
Nem volt az emberi, nem! Bűbájos varázslat volt ez, mása az isteni hatalomnak, vagy inkább muló-tünő képe ennek a hamar letűnt uralomnak.
Az az ember, a kit annyi szeretet, annyi lelkesedés, annyi hódolat és annyi imádat környékez, a kiért a nap ma reggelre elüzte az égről a fellegeket, most ott ült lován, három lépéssel aranyban ragyogó kisérete előtt, jobbján a tábornagygyal, balján a szolgálattevő szárnysegéddel.
- Oh istenem, igen, Wagramnál a csatatüzben, a Moszkva mellett a holttetemek közt, ... ez az ember mindig nyugodt, mint a Keresztelő!
Ezt a választ számtalan kérdezgetésre adta a granátos, a ki a fiatal leány mellett állott. Julie egy pillanatra elmerült a nézésébe ennek az arcznak, melynek nyugalmában kifejeződött a katona erejének öntudata.
A császár észrevette Chatillones kisasszonyt és odahajlott Durochoz. Néhány szót mondott a tábornagynak, ki erre elmosolyodott.
A gyakorlatok elkezdődtek.
Ha a leányka eddig megosztotta figyelmét Napoleon közönyös arcza és a csapatok kék, zöld és piros vonalai közt, most, mialatt a vén katonák csapatai gyors és szabályos mozdulataikat végezték, a leányka szinte egyedül azzal a fiatal tiszttel foglalkozott, a ki föl s alá vágtatott a mozgó csapatok közt és fáradhatatlan buzgalommal ujra meg ujra visszatért ahhoz a csoporthoz, melynek élén az egyszerü Napoleon ragyogott.
Ez a fiatal tiszt remek fekete lovon ült és a császár szolgálattevő tisztjeinek égszinkék egyenruhájával kivált e tarka-barka tömegből.
Egyenruhájának himzései olyan vakitóan csillogtak a nap sugaraiban, magas és keskeny csákójának kócsagja olyan tüző fényben libegett, hogy a nézők valami lidérczfénynek, vagy valami megjelenült szellemnek hihették, a kit a császár küldött ki, hogy lelkesitse és vezesse a csapatokat, melyeknek fegyverei szikrákat szórtak, a mint szemének intésére szétváltak, meg egyesültek, majd meg forogtak, mint az örvény habjai; aztán pedig elhúzódtak előtte, mint azok a hosszu, egyenes, emelkedett hullámok, melyeket a haragos Ocean vet a partjai felé.
Mikor a gyakorlatok befejeződtek, a szolgálattevő segédtiszt megeresztett kantárszárral vágtatásnak eredt s megállt a császár előtt, hogy várja a további parancsokat.
E pillanatban alig husz lépésnyire volt Julietől, szemben a császári csoporttal, olyasfajta állásban, mint a milyenben Gérard festette Rapp tábornokot az austerlitzi csatát ábrázoló képén.
Most a leány megcsodálhatta szerelmesét teljes katonai pompájában.
Victor d’Aiglemont ezredes - még alig harmincz éves - magas, megtermett, karcsu fiatal ember; szép termetének arányossága akkor érvényesült legszebben, mikor erejét arra alkalmazta, hogy megzabolázzon egy lovat, melynek elegáns, simulékony dereka szinte hajladozott alatta.
Férfias, barna arczában megvolt az a kifejezhetetlen varázs, melyet a vonások tökéletes szabályossága ád a fiatal arczoknak. Homloka széles és magas. Sürü szemöldökkel árnyékolt szemei, melyekre hosszu pillák borultak, ugy festettek, mint két fehér galambtojás két fekete vonal közt. Az orra könnyedén hajlott, mint a sasnak a csőre. Ajkainak bibor pirját még jobban kiemelték az elmaradhatatlan fekete bajusznak hajlott vonalai. Szines, széles orczáin a barnás-sárga szin ritka erélyre vallott. Erre az arczra a bátorság rányomta bélyegét, abból a fajtából való, a melyet manapság keresve keresnek a művészek, mikor császárságkorabeli Francziaország valamely hősét akarják bemutatni.
A mint az átizzadt paripa fejét izgatottan lóbálva, előremeresztett s egyenesre feszitett lábakkal ott állott, egyre csóválta hosszu, sürü farkát; alázatos megadása hű mása volt annak a hódolatnak, a melylyel gazdája a császár iránt viseltetett.
Mikor Julie látta, hogy mint iparkodik szerelmese elfogni és lekötni Napoleon császár minden tekintetét, egy pillanatra féltékenység lopódzott a lelkébe, mert arra gondolt, hogy szerelmese rá még nem is nézett.
Egyszerre csak a Felség parancs-szót ejt ki. Victor sarkantyuba kapja lovát és elugrat. De egy oszlopkőnek a homlokporondra vetett árnyékától a ló megijed, hirtelen megáll, visszahőköl s fölágaskodik, még pedig olyan vadul, hogy a lovas igazán veszedelembe forog.
Julie fölsikolt és elsápad. Mindenki ránéz, de Julie nem lát senkit. Szemei a tüzes lóra szegeződnek, melyet a tiszt futtában megfékez, aztán, tovább vágtat, kiadni Napoleon parancsát.
Ezek a csodás képek annyira lekötötték a leány lelkét, hogy tudtán kivül belefogódzott atyja karjába, a ki a leány ujjainak erősebb vagy gyengébb szoritásaiból kitalálhatta gyermeke gondolatait. Mikor a ló Victort majd hogy le nem vetette, Julie olyan erősen oda szorult az édes atyjához, mintha maga készülne leesni.
Az öreg ur borus, fájdalmas nyugtalansággal nézte leányának kikelt ábrázatát és szánakozás, féltékenység, sőt lelkiismereti furdalás is fejeződött ki homloka összehuzódott redőin. És mikor Julie szemeinek szokatlan ragyogásából, meg a leány ajkain kiszökkent sikoltásból és ujjainak görcsös mozdulataiból fölismerte gyermeke szivének titkos szerelmét: ekkor bizonyára elszomorodva gondolt az öreg ur a jövőre, mert az arcza szinte baljóslatu kifejezést öltött.
E pillanatban Julie lelke mintha átolvadt volna a tisztnek a lelkébe. S az eddigi ijesztő gondolatoknál még kegyetlenebb, még keserübb gondolat torzitotta el az öreg ur fájdalmas arczát, mikor látta, hogy Victor d’Aiglemont, a mint elvágtat mellettük, bizalmas tekintetet vált Julievel, kinek nedves szemei és kipirult arcza szokatlan izgatottságra vallottak.
Sietve elvezette leányát a Tuilleriák kertjébe.
- De papa, - mondta a leány, - még vannak a Carousel-téren ezredek, a melyek még nem vonultak fel.
- Nem, gyermekem, valamennyi csapat elvonult már.
- Azt hiszem, papa, hogy csalódik. D’Aiglemont ur vitte nekik a parancsot, hogy vonuljanak előbbre.
- De nem jól vagyok, leányom. Szenvedek. Nem akarok tovább maradni.
Julie könnyen hihetett az atyja szavainak; csak rá kellett nézni erre az arczra, melyet olyan levertté s fájdalmassá tettek az atyai aggodalmak.
- Nagyon szenved, papa?
Ezt egészen közönyös hangon kérdezte, annyira szórakozott volt.
- Hát nem csak kegyelem és ajándék nekem minden napom? - felelte az öreg ur.
- Már megint meg akar szomoritani, papa, hogy ujra a halálról beszél? Pedig olyan vig voltam. Kergesse el azokat a csúf, sötét gondolatokat.
- Ah, - sóhajtott fel az atya, - te elkényeztetett gyermek! A legjobb szivek néha a legkegyetlenebbek. Nektek szánjuk az életünket, csak reátok gondolunk, előkészitjük a boldogságtokat, feláldozzuk hajlamainkat a szeszélyeiteknek, imádunk benneteket, vérünket adjuk nektek: mindez semmi? Hajh, igen, mindezt elfogadjátok gondtalanul, mintha tartoznánk mindezzel nektek! Ha azt akarnók, hogy mindig mosolyogjatok reánk és gőgös szeretetetek soha el ne forduljon tőlünk: akkor isten hatalmával kellene rendelkeznünk. A végén aztán jön egy másik: egy szerető, egy férj s elragadja tőlünk a sziveteket.
Julie ámulva nézett atyjára, a ki lassan haladt mellette, közbe-közbe fénytelen tekinteteket vetve rá.
- Titkolództok előttünk, - kezdte el ujra az öreg ur, - és talán saját magatok előtt is.
- Mit mond, papa?
- Azt hiszem, Julie, hogy valamit titkolsz előttem. Te szeretsz, - folytatta hamar az öreg ur, észrevevén, hogy leánya elpirult. - Ah, azt reméltem, hogy hű lész szegény öreg atyádhoz haláláig! Azt reméltem, hogy megtarthatlak magam mellett boldognak, ragyogónak és csodálhatlak, mint eddig. A mig nem tudtam, hogy mi lesz a sorsod, hihettem, hogy nyugodt és biztos lesz a jövőd, de most már lehetetlen reméllenem, hogy életed boldog lesz; mert jobban szereted Victorban az ezredest, mint az unokatestvért. Ebben már nem is kételkedem.
- De hát miért ne szerethessem? - kiáltott fel a leány élénk kiváncsisággal.
- Ah, édes Juliem, nem, ugy sem értenél meg engem! - felelte az atya sóhajtva.
- Csak beszéljen, papa! - viszonzá a leány, durczás mozdulatot ejtve.
- Jól van, gyermekem, hát hallgass reám. A fiatal leányok gyakran nemes, elragadó, ideális képeket alkotnak maguknak a lelkükben, képtelen, ábrándos eszméket faragnak maguknak a férfiakról, az érzelmekről, a világról. Azután össze-vissza álmodnak mindenféle tökéletességeket, ezekkel, ártatlanságukban, feldiszitenek egy férfit s vakon biznak benne. És a kiválasztott férfiuban képzeletüknek ezt az ideálját szeretik. De később, mikor már késő s a boldogtalanságból már nem lehet többé szabadulni, akkor a csalóka külső, melyet azzal a sok széppel és jóval felczifráztak, vagy más szóval: az a magasztos ideál gyülölt, utált csontvázzá változik. Oh Julie, jobb szeretném látni s tudni, hogy egy aggastyánba szerettél, mint hogy az ezredest szereted. Oh, ha bele tudnád magadat képzelni az életedbe, mely mától tiz esztendőre lesz: igazaknak mondanád te is az én tapasztalataimat. Ismerem Victort. Az ő vidámsága szellemtelen; olyas kaszárnyai vidámság; nincs semmi tehetsége és pazar ember. Az olyan emberek közül való, a kiket az ég azért teremtett, hogy nap nap után elfogyaszszanak és megemészszenek négy lakomát, aludjanak, szeressék azt, a ki elébük akad és verekedjenek. A jó szive mert jó szive van... talán rá viszi arra, hogy oda adja az erszényét valami szerencsétlen embernek, vagy valami jó pajtásának, de különben gondtalan, nemtörődöm ember és nincs megáldva a szive azzal a gyöngédséggel, a mely a férfit rabszolgává teszi, csakhogy boldogitson egy asszonyt. És aztán Victor tudatlan és önző. És még sok, sok minden egyéb.
- De, papa, hiszen csak kell, hogy legyen esze, tehetsége és tudása, ha fölvihette az ezredességig.
- Édesem, Victor örök életében ezredes marad. Még eddig nem láttam senkit, a ki méltó volna reád, - folytatta az öreg atya lelkesedve.
Hirtelen elhallgatott, szemébe nézett a leányának és hozzáfüzte szavaihoz:
- Szegény Juliem, te még nagyon fiatal vagy, nagyon gyönge és nagyon érzékeny; nem birnád te még el a házas élet gondjait, szenvedéseit. Victort elkényeztették a szülei épp ugy, mint az anyád és én elkényeztettünk téged. Miként reméljem hát, hogy megértitek egymást, mikor különböző az akaratotok s kinek-kinek az akarata engesztelhetetlen zsarnok? Vagy áldozat lennél, vagy zsarnok. Akár az egyik, akár a másik, egyformán sok-sok szenvedést és fájdalmat okoz egy asszony életében. De mivel te finom és szerény vagy, előbb hajolsz meg, előbb adod meg magadat. Végül pedig - mondta az öreg ur izgatott hangon - gyengédségedben engedékeny vagy és mindent megbocsátasz s ezt félreértenék, aztán...
Nem fejezte be, a könyei nem engedték.
Kis szünet mulva ujra elkezdte:
- Victor meg fogja sérteni fiatal lelked ártatlan, gyöngéd tulajdonságait. Ismerem a katonákat, Julie. Én is szolgáltam a hadseregben. Ritkaság, hogy ezeknek az embereknek a szive diadalmaskodni tudna azokon a tulajdonságokon, melyekre életüknek szerencsétlen körülményei, vagy kalandos életmódjuk szoktatták őket.
- Ugy-e, papa, - felelte Julie félig komoly, félig tréfás hangon, - e szerint hát tiltakozik az érzelmeim ellen és nem a magam kedvéért, hanem a saját kedvéért akar férjhez adni.
- Férjhez adni téged a magam kedvéért? - kiáltott föl az atya meglepetést kifejező mozdulattal. - A magam kedvéért leányom, a kitől nemsokára már nem fogod többé hallani barátságosan, jóságosan zsörtölődő-feddő hangomat? Mindig azt láttam, hogy a gyermekek az áldozatokat, melyeket a szülőik értük hoznak, valami személyes érzelemnek tulajdonitják! Légy Victor felesége, Julie. Egy napon majd keservesen meg fogod siratni az ő jelentéktelenségét, az ő rendetlenségét, az ő önzését, az ő gyöngédtelenségét, az ő szerelmének együgyü voltát és azt az ezerféle más hibát, a melyeket akkor majd látni fogsz benne. Akkor emlékezzél majd vissza, hogy szegény öreg atyád prófétai szavait szélnek eresztették a füleid e fák alatt.
Az öreg ur elhallgatott; észrevette, hogy leánya daczosan megrázta a fejét. Mindketten szótlanul haladtak néhány lépést a rácsozat felé, a mely előtt a fogatjuk állott. Ezalatt a leány lopva az édes atyja arczát nézegette és lassan-lassan elvonult vonásairól a duzzogó, durczás kifejezés. Az a mélységes fájdalom, mely az öreg ur föld felé hajtott homlokára borult, nagyon meghatotta Juliet.
- Igérem, papa, - szólt izgatottságtól remegő, gyöngéd hangon, - hogy nem beszélek magának többé Victorról, a mig maga is be nem látja, hogy rosszul itélte meg az ezredest.
Az öreg ur bámulva nézett gyermekére. Két könycsepp eredt ki a pillái alól és lepergett beesett orczáin. Nem ölelhette meg Juliet ilyen sok nép előtt, de megszoritotta a kezeit, gyöngéden, forrón.
Mikor a kocsiba szállt, akkorra már eloszoltak homlokáról a borus, aggodalmas gondolatok. Leányának kissé levert és bánatos viselkedése dehogy is nyugtalanitotta annyira, mint az a gyermeteg, ártatlan öröm, melynek titkát a csapatszemle alatt árulta el a bájos Julie.
Az 1814-dik év márcziusának első napjaiban, majdnem egy évvel a császár csapatszemléje után, egy hintó haladt az országuton Amboise-ból Tours felé. Elhagyván a zöld diófa-lugast mely alatt Frilliére posta-állomása rejtőzött, ugy nekiiramodott a hintó az utnak, hogy egy percz alatt elérte a Cise hidját, melyet ott épitettek e folyó fölé, a hol a Loireba torkollik.
Itt megállt a hintó.
Attól a vad gyorsaságtól, a melyre, a fiatal kocsis a gazdája parancsára hajtotta a négy izmos postalovat, elszakadt egy istráng. Igy azután annak a két személynek, a kik a kocsiban ültek, mikor a kocsi megálltára álmukból felriadtak, a véletlen jó alkalmat adott, gyönyörködni a Loire vonzó pontjának egyik legszebb részletében.
Jobbról az utas egy pillantással valamennyi kanyarulatait áttekintheti a Cisenek, mely ugy huzódik, kanyarog, mint egy ezüst kigyó a fű között a réten, melynek a kikelet első sarjadzásai smaragdszint adnak.
Balkéz felől a Loire tünik elő teljes pompájában.
A hüvös reggeli szél néhány örvényt támasztott a folyón s ezek az örvények a folyó szinére számtalan apró simitványt vetettek, melyek csillogva verik vissza a nap sugarait a széles viztükrön. Itt is, ott is zöld szigetek emelkednek ki a folyó síkjából, akár egy nyakék smaragd szemei. A folyó tulsó partján, a meddig a szem ellát, a Touraine legszebb mezői tárják elő zöldellő kincseiket. A távolban szemhatárt nem zárja el egyéb, mint Cher dombjai, melyeknek ormai most fényes vonalakat rajzolnak az ég átlátszó azurjába.
A szigetek ritkás lombozatán át a háttérben Tours látszik kiemelkedni a viz öléből, épp úgy, mint Velencze. Ódon székesegyházának harangtornyai felnyulnak a levegőbe, hol belevesznek néhány fehéren fénylő felleg fantasztikus alakulataiba. Tul a hidon, melyen a hintó megállott, az utas a Loire hosszában egészen Toursig sziklalánczot lát, melyet a természet szeszélye nyilván azért hordott oda, hogy megzabolázza a folyót, melynek habjai szünetlenül vájják az aknát a kő alatt. Ez a látvány szépségével valóságos meglepetés az utasnak.
E sziklák szögbe hajlanak a Cis hidja előtt; szakadékaik és bevágásaik közé egy egész falu, Vouvray, fészkelte be magát. Vouvraytól Toursig e szakadozott domboldalok félelmes tekervényei közt szőlőmivelő népség lakik. Nem egy helyütt háromemeletes házak látszanak, mindegyik emelet a sziklából van kicsákányolva s az emeleteket veszedelmes lépcsőzetek kötik össze, melyek ugyancsak a sziklából vannak kihasitva. Az egyik ház tetejéről piros-szoknyás fiatal leány fut le a kertbe. Egy kémény füstje száll fel egy szőlőtő indái és venyigéi között. Vinczellérek munkálkodnak a szinte függőleges földeken. Egy leszakadt szikla tetején egy öreg asszony nyugodtan hajtja rokkája kerekét és mosolyogva néz le a lábai alatt elhaladó utasokra, a kik ijedt szemekkel néznek föl hozzá. Nem aggasztják se a földrepedések, se egy ódon falazatnak mindig leomlással fenyegető omladékai, melyeket csak egy repkénynek tekervényes, kusza szövedéke tart össze. Kádárok kalapácsütései hangzanak vissza a tágas pinczék boltozataiból. Szóval, a föld itt köröskörül megmivelt, köröskörül termékeny, még ott is, hol a természet megtagadta a földtől, hogy részt vegyen az emberi munkában. Az egész Loire mentén nincs látvány, melyet össze lehetne hasonlitani ezzel a gazdag panorámával, melyet a Touraine tár az utas szemei elé. Ez a hármas kép, mely inkább csak körvonalakban van jelezve, örökre belevésődik a néző emlékezetébe; s ha költő gyönyörködhetett ebben a látványban, képzeletének álmai gyakran teremtik ujjá lelkében e meseszerü látvány romantikus hatásait.
Abban a perczben, mikor a hintó a Cise hidjára ért, néhány fehér vitorla tünt fel a Loire szigetei között és ez ujabb harmoniát varázsolt a harmonikus tájba.
A folyópartot szegélyező füzfák erős illata belevegyült a nedves szellő párázatába; a madarak dalversenyre keltek; egy kecskepásztor egyhangu éneke búbánatos hangulatot vitt belé a csicsergésbe; a hajósok kiáltozásai pedig azt jelezték, hogy élénk, eleven élet van a távolban.
A könnyed párázat, mely szeszélyesen uszkált az elszórtan álldogáló fák közt, még bájosabbá, vonzóbbá tette ezt a tágra nyilt szemhatárt.
Touraine volt ez teljes pompájában, a tavasz teljes ragyogásában.
Francziaországnak ez a része az egyetlen országrész, melyet nem dultak majdan fel az idegen haderők; most e pillanatban is egyetlen nyugodt része az országnak; az ember szinte azt mondaná róla, hogy daczosan néz szembe az ellenség támadásának.
Mikor a hintó megállott, egy katonasipkás fej nézett ki belőle. Csakhamar egy türelmetlen katona maga nyitja ki a hintó ajtaját és kiugrik az utra, hogy összeszidja a kocsist. Ez a tourainei legény azonban olyan ügyesen szedi rendbe az elszakadt istrángot, hogy d’Aiglemont gróf mihamar lecsillapodik és visszamegy a hintóajtóhoz, utközben nyujtóztatva karjait, mintha fel akarná éleszteni pihenéstől elzsibbadt izmait. Ásitott, megnézte a vidéket és rátette kezét egy fiatal asszony karjára, a ki gondosan be volt burkolódzva egy prémes köpenybe.
- Ej, Julie, - mondta d’Aiglemont gróf rekedt hangon, - ugyan ébredj föl és nézd a vidéket. Remek!
Julie előrehajolt és kitolta a fejét a hintó ablakán. Nyestprémmel béllelt sapka fedte a fejét s a prémmel béllelt köpenyeg ugy betakarta egész alakját, hogy csak az arcza látszott ki. Julie d’Aiglemont nem hasonlitott már arra a fiatal leányra, a ki egykor olyan ujjongva, olyan boldogan sietett a csapatszemlére a Tuileriákba. Arczáról, mely még mindig finom, hiányzott a rózsás szin, mely olyan dús ragyogást varázsolt vonásaira. Az éjszakai hüvös nedvesség megkuszált a homlokán néhány fekete hajfürtöt s ettől még jobban kiemelkedett bágyadt fehérsége a homlokának, melyen az egykori élénkség mintha megdermedt volna. Viszont szemei szinte természetellenes tüzben ragyogtak; és a pillák alatt violaszinü, sötét vonások vannak fáradt arczára festve.
Közönyös tekintettel nézte Cher mezőit, a Loiret és a szigeteket, Tours és Vouvray hosszan elnyuló szikláit; azután tekintetet se vetvén a Cise elragadó völgyébe, hamar visszahuzódott a hintó mélyébe és olyan hangon, mely igy, a szabad ég alatt rendkivül gyengének tetszett, igy szólt:
- Igen, gyönyörü szép!
A mint láthatni, szerencsétlenségére, diadalmaskodott öreg édes atyja fölött.
- Nem szeretnél ezen a vidéken lakni, Julie? - kérdezte az ezredes.
- Oh, itt vagy másutt, mindegy! - felelte Julie odavetve.
- Valami bajod van? - kérdezte d’Aiglemont ezredes.
- Dehogy! - viszonzá az asszony, egy pillanatra föllobbant élénkséggel.
És mosolyogva nézvén föl a férjére, még hozzáfüzte a szavaihoz:
- Csak aludni szeretnék!
Sebes lódobogás hallatszott egyszerre.
Victor d’Aiglemont elbocsátotta a felesége karját és a közeli utkanyarulat felé forditotta fejét. Abban a pillanatban, hogy az ezredes nem nézett többé Juliere, eltünt ennek arczárói az a derült kifejezés, melyet az asszony maga erőltetett sápadt arczára; mintha valami fényesség, mely rásütött Julie arczára, egyszerre elhunyt volna. Nem érzett vágyat ujra megtekinteni a tájat, nem bántotta a kiváncsiság, megnézni, hogy kinek a lova vágtat olyan sebesen; csak hátradőlt a hintó sarkába és szemei a hintóba fogott lovak hátára szegeződtek s nem volt bennük semmiféle érzelem. Az arcza most olyan kifejezéstelen, szinte együgyü volt, mint egy bretagnei paraszté, mikor a plébánosa prédikációját hallgatja.
E perczben a nyárfák és virágzó galagonyák közül egy fiatal ember törtetett elő gyönyörü paripán.
- Ez egy angol! - mondja az ezredes.
- Bizony az! - feleli a kocsis. - Abból a nemzetségből való, a melyik, a mint mondják, meg akarja enni Francziaországot.
Ez az ismeretlen ama utasok közé tartozott, a kik épp a kontinensen voltak, mikor Napoleon, megboszulandó a nemzetközi jognak azt a sérelmét, melyet a Saint-Jaimes-kabinet az amiensi szerződés megszegésével elkövetett, minden angolt, a ki csak az ország területén volt, letartóztatott. Ezek a foglyok megadták ugyan magukat a császári szeszélynek, de nem maradtak meg abban a helységben, a hol elfogták őket, se abban, a melyet eleinte választhattak maguknak. Legtöbbjét azoknak, a kik most a Touraineben laktak, az ország különböző részeiről helyezték át ide, mert régi tartózkodási helyükön nyilván veszélyeztették a kontinentális politikai érdekeit.
Az a fiatal fogoly, a ki reggeli unalmát épp ezzel a lovagló-sétával akarja elüzni, szintén a hivatalos hatalom áldozata. Két esztendő előtt a külügyek miniszteriumának egy rendelete kiragadta Montpellier éghajlata alól; a békeszerződés megszegése ugyanis épp Montpellierben érte, a hova tüdőbajára enyhülést keresni jött.
Mihelyt a fiatal ember fölismerte d’Aiglemont grófban a katonát, hamar elforditotta fejét a Cise rétjei felé, hogy kikerülje az ezredes tekintetét.
- Olyan gorombák ezek az angolok, mintha az övék volna a föld kereke! - mormolta az ezredes. - Szerencsére, Soult meg fogja őket paskolni!
Mikor a fogoly elhaladt a hintó mellett, bepillantott az ablakon át. Csak rövid, pillanatnyi tekintetet vetett a hintóba, de azért megcsodálhatta azt a bánatos kifejezést, melybe a grófné elmerült s mely arczát olyan kimondhatatlan vonzóvá tette. Vannak férfiak, a kik mélyen megindulnak, ha látják, hogy egy nő szenved; ezek a férfiak azt hiszik, a fájdalom állhatatos hűséget vagy szerelmet igér.
Julie teljesen elmerült a hintó párnázatának nézésébe s nem vetett ügyet se a lóra, se a lovasra.
Az istráng hamar és alaposan rendbejutott. A gróf ismét beszállt a hintóba. A kocsis minden áron vissza akarta nyerni az elvesztett időt és sebesen röpitette a két utast az országutnak azon a részén, melyet az alá függő sziklák szegélyeznek. E sziklák közt, a melyeken Vouvray hires szőlői érlelődnek, sok takaros házacska emelkedik; ezek mögött látszanak a távolban a hires marmontiersi apátság romjai, a melyben egykor Szent Márton lelt menedéket.
- Mit akar tőlünk ez a vékony mylord? - kiáltott föl az ezredes, a mikor hátraforditván fejét, látta, hogy az a lovas, a ki a Cise hidjától kezdve követi a hintójukat, a fiatal angol.
Minthogy az ismeretlen nem sértette meg az udvariasságnak semmiféle szabályát azzal, hogy az ut mentén, a hintó közelében ügetett, az ezredes hátradőlt a hintó sarkába, néhány fenyegető-haragos tekintetet vetvén az angolra.
Ellenséges indulata daczára is önkéntelenül észrevette, hogy a ló gyönyörü s a lovas csinos és vonzó. A fiatal embernek valódi angol arcza volt; arczvonásai olyan finomak, arczbőre olyan lágy és finom, hogy az embert szinte az a gondolat kiséri, hogy ez valami fiatal leánynak az arcza.
A fiatal angol szőke, nyulánk és magas volt. Öltözködésén az a finomság és takarékosság válik ki, mely jellemző a rátarti Anglia előkelőinél.
Az ember azt hitte volna, hogy inkább szemérmetesség, mint a gyönyörködés verte ki a pirt a fiatal angol arczára. Julie csak egyetlen egyszer vetette föl szemeit az idegenre; de erre is szinte kényszeritette a férje, a ki azt akarta, hogy az asszony is csodálja meg a telivér ló pompás lábait.
Julie szemei ekkor találkoztak az angol félős tekintetével.
E percztől kezdve a fiatal angol nem léptette többé lovát a hintó mellett, hanem kis távolban követte a hintót.
A grófné nem igen vetett tovább ügyet az ismeretlenre. Nem látta se a fiatal emberen, se a lován azokat a tökéletességeket, melyeket az ezredes emlegetett és hátradőlt a hintó mélyébe, könnyedén meglibbentvén pilláit, mintha azt akarta volna jelezni, hogy: jó, igen, ugy van, a hogy a férje mondja.
Az ezredes ujra elaludt és a házastársak megérkeztek Tourba, nem szólván utközben egymáshoz csak egy szót is. Az elragadó tájnak váltakozó szépségei, melyek között áthaladtak, azok sem kötötték le egyetlen egyszer se Julie figyelmét.
Mialatt az ezredes aludt, d’Aiglemont asszony többször is ránézett. Legutóbb, mikor ránézett, a kocsi épp zökkent s a zökkenéstől elszakadt a fiatal asszony nyakán egy fekete selyemszál és egy medaillon esett Julie ölébe. S a fiatal asszony most meglátta a medaillonban az édes atyja képét. Erre előtörtek Julie szeméből a könyek, melyeket eddig visszafojtott.
A fiatal angol talán észre is vette a nedvesen csillogó nyomokat, melyeket ezek a levegőn hamarosan fölszáradt könyek hagytak a grófné sápadt orczáin.
D’Aiglemont ezredest a császár megbizta, hogy vigye el parancsait Soult tábornagynak, a kinek meg kellett védenie Francziaországot az angoloknak Béarn ellen intézett betörésétől. És az ezredes ezt a küldetést arra használta fel, hogy elvonja feleségét a veszedelmek elől, melyek ekkor Párist is fenyegették; elvitte tehát az asszonyt Toursba, egy öreg rokonához.
A hintó nemsokára Tours kövezetén gördült tova, át a hidon, be a fő-utczába és megállt egy palota előtt, melyben Listomére-Landon asszony - azelőtt márkiné - lakott.
Listomére-Landon márkiné ama halványarczu, szép öreg nők közé tartozott, a kik finoman tudnak mosolyogni, széleskávás szoknyát hordanak és a hajukat ismeretlen divatu főkötővel takarják. A XV. Lajos-korabeli hetvenéves asszonyok képei majdnem mindig kedvesek, mintha ezek az asszonyok még mindig szeretnének; nem annyira jámborak, mint inkább ájtatosak s nem is annyira ájtatosak, mint a mennyire a látszat vall. Rizsport árasztanak maguk körül; jól tudnak elbeszélni, még jobban csevegni és többet nevetnek egy-egy kedves emléken, mint egy tréfán. A jelen nincs inyükre.
Mikor egy öreg komorna jelenti a márkinénak, - mert ujra fölvette a czimét, - hogy egy unokaöcscse jött látogatóba, a kit a márkiné a spanyol háboru kezdete óta nem látott: a márkiné élénk mozdulattal levette szemüvegét, elzárta kedves könyvét, A régi udvar világá-t; aztán friss fürgeséggel sietett az előcsarnokba s épp abban a pillanatban ért oda, mikor a házastársak jöttek föl a lépcsőn. A márkiné és Julie gyors tekintetet vetettek egymásra.
- Jó napot, kedves nagynéni, - kiáltotta az ezredes és átkarolván a márkinét, hamarosan megcsókolta. - Egy fiatal asszonyt hoztam, hogy vigyázzon rá. Magára bizom kincsemet. Julie nem kaczér, se nem féltékeny; olyan szelid és édes, mint egy angyal. De remélem, nem kényeztetik el itt!
- Gonosz csont! - feleli a márkiné gúnyos-tréfás pillantással.
És szeretetreméltó finomsággal ő nyujtja előbb oda ajkait, hogy megcsókolja Juliet, ki elmerülten állott s inkább zavartnak látszott, mint kiváncsinak.
- Meg fogunk egymással ismerkedni, ugy-e szivem, - szólt a márkiné. - Ne féljen olyan nagyon tőlem. Én iparkodni szoktam, hogy a fiatalokkal szemben sohase legyek öreg.
Mielőtt beértek a szalonba, a márkiné - mint ez már vidéken szokás - reggelit rendelt két vendége számára. De a gróf elakasztotta a nagynénje beszédességét, komoly hangon közölvén vele, hogy csak annyi időt szánhat neki, mig a posta-állomáson lovakat váltanak.
Hamar bementek a szalónba. Az ezredesnek alig volt annyi ideje, hogy elbeszélje nagynénjének a legujabb politikai és katonai eseményeket, melyek arra kényszeritik, hogy fiatal felesége számára menedéket kérjen a márkinétól. Mialatt az ezredes ezeket elmondta, a nagynéni majd az unokaöcscsét nézte, ki megszakitás nélkül beszélt, majd pedig uj unokahugát, kinek sápadtságát és szomoruságát annak tulajdonitotta, hogy el kell szakadnia a férjétől.
Az öreg márkiné arcza mintha ezt fejezte volna ki:
- Ej, ej, mennyire szeretik egymást ezek a fiatalok!
E perczben ostorcsattogás hangzott fel a csendes, ódon udvarból, melynek kövezetének rései közt kinőtt a fű.
Victor még egyszer megcsókolta a márkinét és kiment a szobából.
- Isten veled, édesem, - mondta, megcsókolván a feleségét, a ki a kocsiig követte.
- Oh, Victor, engedd, hogy még tovább is elkisérjelek, - szólt Julie gyöngéd hangon. - Nem akarnálak elhagyni.
- Hová gondolsz?
- Jó! - felelte az asszony. - Isten veled, ha te ugy akarod!
A kocsi eltünt.
- Ugy-e, nagyon szereti az én Victoromat? - kérdezte a márkiné az unokahugától, olyan mélyreható, vizsga tekintettel, a milyent az éltes nők szoktak vetni a fiatalokra.
- Oh, asszonyom, - viszonzá Julie, - hát nem kell, hogy szeressünk egy férfit, ha férjhez megyünk hozzá?
Ez utolsó szavakat olyan naiv hangon mondta Julie, hogy tiszta szivre, vagy pedig mély titkokra egyaránt következtetni lehetett belőlük. De egy asszony, a ki barátnője volt Duclosnak és Richelieu tábornagynak, nehezen állhatta volna meg, hogy nyitját ne keresse e fiatal házaspár titkának.
A márkiné és Julie épp a kapuszin küszöbén voltak és a távolban robogó hintó után néztek.
A grófné szemei nem fejeztek ki olyan szerelmet, a milyet a márkiné gondolt. A jó asszony a Provenceből származott és annak idején szenvedélyei igen élénkek voltak.
- Hát elbolondíttatta magát az én semmirekellő unokaöcsémtől? - kérdezte a márkiné Julietól.
A grófné önkéntelenül megremegett.
Ennek a kaczér, vén asszonynak a hangjából azt olvasta ki Julie, hogy ez az asszony sokkal mélyebben ismeri Victor jellemét és természetét, mint jómaga. D’Aiglemont asszony nyugtalanságában abba az ügyetlen szinlelésbe burkolódzott, mely a naiv, szenvedő sziveknek első menedéke.
Listomére asszony beérte Julie feleleteivel; de ujjongva gondolt arra, hogy magányát néhány szerelmi titok fogja felderiteni, mert kinézte az unokahugából, hogy egy s más mulatságos bonyodalomra van kilátás.
D’Aiglemont asszony szomorusága nem engedhetett fel, mikor ott volt a nagy szalonban, melynek falait aranykeretü kárpit boritotta, s üldögélt a kandalló lobogó tüzénél, kinai-stilü falernyővel megvédve az ablakszélek résein át behatoló hidegtől. Nem is igen fakadhatott vidámság az ódon-faragványos padmaly alatt, ez évszázados butorok között. De azért a fiatal párisi asszony lelt valami gyönyörüséget a vidéki élet mélységes magányában és elhagyatott csendjében.
Miután néhány szót váltott a nagynénivel, a kivel eddig csak annyiban érintkezett, hogy uj házas korában egy levelet irt neki, Julie hallgatott, mintha valami operazenére figyelne. Csak minekutána két óra hosszat ugy hallgatott, hogy egy trappista barátnak is becsületére vált volna, csak akkor vette észre, hogy udvariatlan volt a nagynéni iránt és eszébe jutott, hogy bizony csak hideg szavakkal felelt a márkiné kérdéseire.
Az öreg hölgy azzal a bájos-okos érzékkel, a mely a régi idők embereit jellemzi, megértette és elnézte az unokahuga szeszélyességét. E perczben a fehérhaju márkiné épen kötött. Időközben néhányszor kiment volt a szalonból, hogy egy ujonnan berendezett szobával foglalatoskodjék, melyet a grófné hálószobájának szánt s a hová a cselédség a podgyászokat elhelyezte volt. De azután elfoglalta helyét egy nagy karos székben és lopva rá-ránézett a fiatal asszonyra.
Julie megrestellette, hogy ugy elmerült gondolataiba s most tréfás szavakkal próbált mentegetődzni.
- Oh, édes kicsikém, ismerjük az özvegyek fájdalmát, - felelte a nagynéni.
Julienek legalább negyven esztendősnek kellett volna lennie, hogy megértse azt a gúnyt, melyet az öreg hölgynek ajkai e szavakban kifejeztek.
Másnap a grófné sokkal jobban viselkedett. Már csevegett is. Listomére asszony most már nem esett kétségbe; bizott benne, hogy magához fogja szoktatni ezt a fiatal asszonyt, a kit eleinte mogorva és ostoba teremtésnek hitt. Fecsegett neki mindenféle vidéki tréfákról, bálokról s azokról a házakról, a melyekhez majd eljárhatnak. E napon a márkiné minden kérdése egy-egy kelepcze volt; a régi udvari szokásokhoz hiven, nem állhatta meg ugyanis az öreg asszony, hogy a kelepcze-hálót ki ne vesse unokahugára. Igy akarta megismerni a fiatal asszony jellemét.
Julie ellenállott a zaklatásoknak, melyek néhány napon át tartottak s melyek arra biztatták, hogy társaságban keressen szórakozást.
Ámbár az öreg asszony mindenképen szerette volna büszkélkedve körülvezetni csinos unokahugát, végül mégis lemondott arról a vágyáról, hogy bevezesse a grófnét a társaságba. A grófné jó ürügyet lelt a visszavonultságra és a szomorkodásra: édes atyja halt meg nemrégiben; azért viseli gyászruháit is.
A nyolczadik nap leteltével a márkiné már bámulta Julie angyali szendeségét, szerény bájosságát, elnéző okosságát és ettől fogva felette érdekelte az a titokzatos bánat, mely ezt a fiatal szivet emészti. Pedig a grófné mintha azon asszonyok közül való volna, a kik arra születtek, hogy szeretetreméltók legyenek és a kik mintha magukkal hoznák a boldogságot. És Julie társasága olyan kellemes és olyan kedves lett Listomére asszonynak, hogy szinte belebolondult az unokahugába és azt kivánta, hogy sose kelljen megválni ettől az édes teremtéstől. Elegendő volt egy hónap, hogy örök barátság szilárduljon meg e két lélek között.
Az öreg asszony meglepetve látta, hogy mennyire megváltozott d’Aiglemont asszony arcza. Az élénk szinek, melyek ott égtek volt Julie arczán, fokról-fokra, észrevétlenül letompultak és az egész arcz bágyadt-halvány szinezetet öltött. És miközben a fiatal asszony elvesztette gyermeteg ragyogását, szomorusága oszladozni kezdett. Az öreg asszony egyszer-másszor derült hangulatra, vagy bohó kaczagásra fakasztotta fiatal, rokonát, de valami kellemetlen gondolat hamar elriasztotta Julie vidámságát. Kitudta a márkiné, hogy se az atya emléke, se Victor távolléte nem oka annak a mélységes bánatnak, mely fátyolt borit unokahuga életére; aztán annyi csúf gyanuja támadt, hogy nehezére esett megállania a baj igazi okánál; mert a valóra talán csak véletlenül szoktunk ráakadni.
Egy napon aztán az elámult nagynéni azt látta, hogy Julie egészen megfeledkezett házas asszony voltáról s olyan kisleányosan meggondolatlan, olyan őszinte lelkü, olyan gyermeteg; szóval, hogy lelkében megvan az a gyöngéd finomság és mélység, a mely Francziaországban a fiatal leányokat jellemzi. Listomére asszony elhatározta tehát, hogy kikutatja e lélek titkait, melynek sajátos természetét kifürkészhetetlen, ügyes tettetésnek vélte.
Esteledett. A két asszony egy ablak előtt ült, mely az utczára nyilt. Julie arcza ismét elmélyedt kifejezést öltött.
Egy lovas haladt el az ablak alatt.
- Ez is egyik áldozata magácskának! - mondta a márkiné.
D’Aiglemont asszony a nagynénire nézett; tekintete csodálkozást és nyugtalanságot fejezett ki.
- Ez egy fiatal angol nemes; a derék Arthur Ormnod, legidősebb fia Grenville lordnak. A története érdekes. Az 1802-dik esztendőben jött Montpellierbe; az orvosok küldték oda; azt remélte, hogy annak a vidéknek a levegője kigyógyitja tüdőbajából, a mely halállal fenyegette. Mint valamennyi honfitársát, őt is visszatartja Bonaparte, mióta a háboru kitört; mert ez a szörnyeteg nem tud el lenni háboruskodás nélkül. Szórakozásból ez a fiatal angol tanulmányozni kezdte betegségét, melyet halálosnak tartottak. Igy aztán lassankint megkedvelte a boncztant s az egész orvosi tudományt és szenvedélyesen foglalkozott az e fajta tárgyakkal, a mi ritkaság az előkelő embereknél; ámbár a kormányzó is a vegytannal bibelődik. Szóval, Arthur ur csodálatosan haladt a tudományokban; még a tanárok is csodálkoztak ott Montpellierben ezen a nagy haladáson. A tudomány megvigasztalta fogságában és egyszersmind teljesen ki is gyógyitotta betegségéből. Azt mondják, hogy két esztendeig egy szót se beszélt ez a fiatal angol, keveset lélegzett, állandóan istállóban hált, Svájczból hozatott egy tehenet, annak a tejét itta és kerti zsázsából élt. A mióta Toursban van, senkit sem látogatott meg; büszke, mint egy páva. De magácska bizonyára meghóditotta, mert talán csak nem én miattam megy el napjában kétszer az ablakunk alatt, a mióta magácska itt van. Igen, bizonyos: szereti magácskát.
Ez utolsó szavak ugy hatottak a grófnéra, mint valami bűvölet. S olyan mozdulatot ejtett s olyan mosoly jelent meg ajkain, hogy a márkiné meglepődött. A helyett, hogy azt az ösztönszerü önelégültséget tanusitotta volna, melyet még a legszigorubb asszony is érez, mikor megtudja, hogy valakit szerencsétlenné tett, Julie tekintete fénytelenné és hideggé lett. Az arcza olyan ellenszenvre vallott, mely közel jár az irtózathoz. Ez az elutasitás nem volt az az indulat, a melylyel egy szerető asszony eltávoztatja magától az egész világot annak az egyetlen teremtésnek a kedvéért, a kit szeret, s aztán tud nevetni és tréfálni; nem, Julie egész valója e pillanatban arra sem vallott, hogy egy nem rég átélt veszedelem emléke érezteti benne ujra a kiállott lelki szenvedéseket.
A nagynéni, a ki pedig meg volt győződve, hogy Julie nem szereti Victort, most megdöbbent, mikor fölfedezte, hogy ez az asszony nem szeret senkit. Remegett, hogy Julieben egy kiábrándult szivre lelt, egy fiatal asszonyra, a kinek elég volt egy napnak, vagy tán egy éjszakának tapasztalata, hogy teljesen fölismerje Victor törpe jelentéktelenségét.
- Ha Julie ismeri Victort, ezzel meg van mondva minden, - gondolta a márkiné. - Az unokaöcsém mihamar ki fogja tapasztalni a házasélet kellemetlenségeit.
Ezután elhatározta, hogy megtériti Juliet XV. Lajos százada monarchikus eszméinek. De néhány órával később felfogta, vagy inkább kitalálta, hogy mi az általános hangulat abban a világban, a mely oka a grófné melankóliájának. Julie hirtelen gondolatokba mélyedt és a szokottnál korábban vonult vissza szobájába.
Mikor a komornája levetkőztette és rendbehozván mindent, hogy a grófné lefekhessen, kiment, Julie ott maradt a tüznél, egy sárgabársonynyal bevont heverő-széken; ez az ódon butor épp ugy illett a szomorúságos, mint a boldog hangulathoz. És Julie sirt, és sóhajtott és elgondolkodott; azután maga elé vett egy kis asztalt, papirt keresett és iráshoz fogott. Az órák gyorsan teltek; az a bizalom, melyet Julie ennek a papirnak szánt, ugy látszik, hogy nagyon nehezére esik a lelkének; minden mondat leirása után hosszan elálmadozott. S egyszerre csak zokogva fakadt és abbahagyta az irást. A toronyórák épp ekkor verték el a kettőt. Julie feje, mely nehéz volt, mint egy haldoklóé, lehanyatlott a mellére és mikor Julie fölemelte fejét, látta, hogy egyszerre csak előtte terem a nagynéni, mintha a falból kelt volna ki hirtelen.
- Mi baja van, kicsikém? - mondta a nagynéni. - Miért virraszt ilyen soká és főkép miért sir... igy egyedül, magában... a maga korában...
Nem fejezte be a mondatot, hanem minden czeremónia nélkül, egyszerüen leült az unokahuga mellé s mohó szemekkel nézte a megkezdett levelet.
- A férjének irt?
- Hát tudom, hogy hol van a férjem? - felelte a grófné.
A nagynéni fogta a levelet és olvasni kezdte. Magával hozta a szemüveget; sejtette, hogy tán szüksége lehet rá. És az ártatlan teremtés hagyta, hogy a márkiné elolvassa a levelet; nem tett ellenvetést. Nem a méltóságérzetnek hiánya, sem valami titkos vétkességnek tudata volt az, a mi igy megfosztotta minden erélyétől; nem, a nagynéni unokahugát egy olyan válságos perczben lelte, midőn a lélekben nincs semmi, rugalmasság, mikor minden közönyös, a jó épp ugy, mint a rossz, a hallgatás épp ugy, mint a bizalmasság. Mint egy fiatal leány, a ki megvetéssel sujtja azt, a kit szeret, de aztán este olyan szomorúnak, olyan elhagyatottnak érzi magát, hogy vágyódik a kedvese után és egy sziv után sóvárog, mely előtt feltárhatja szenvedéseit: Julie is szó nélkül engedte, hogy megsértsék a pecsétet, melyet a finom érzék és tapintat nyom a nyilt levelekre s elmélyedt és szótlan maradt, mialatt a márkiné olvasta:
»Édes Louise!
»Miért követeled annyiszor, hogy tartsuk be azt az oktalan igéretet, melyet két tudatlan fiatal leány fogadott egymásnak? Gyakran kérded magadtól, irod, miért nem feleltem hat hónap óta kérdéseidre? Ha nem értetted meg hallgatásomat, ma talán meg fogod sejteni az okát, a mikor értesülsz azokról a titkokról, melyeket most feltárok neked. Örökre eltemettem volna e titkokat a szivem mélyébe, ha nem közölted volna velem, hogy nemsokára meglesz az esküvőd. Tehát férjhez mégy, Louise. Ez a gondolat megremegtet engem. Szegény kicsikém, csak menj férjhez, azután mihamar... néhány hónap mulva, majd keserves megbánás fog majd el, ha eszedbe jut, hogy mik voltunk mi egykor, a mikor egy este Écouenban ketten följutottunk a hegység legnagyobb tölgyeihez. Néztük a szép völgyet, mely elterült lábaink előtt és bámultuk a lenyugvó nap sugarait, melyeknek visszaverődött ragyogása, fénye bennünket fénybe vont. Leültünk egy sziklára és lelkünket elragadtatás fogta el, melyet aztán édes, méla bánat váltott fel. Neked jutott eszedbe legelőbb, hogy ez a távolban fénylő nap a jövőre emlékeztet bennünket. - Nagyon kiváncsiak és nagyon bolondosak voltunk akkor! Emlékszel még furcsa bolondságainkra!«
»Megcsókoltuk, megöleltük egymást, mint valami szerelmes pár. És esküvel fogadtuk egymásnak, hogy a ki közülünk előbb meg férjhez, a másiknak hűségesen elmondja házasélet titkait, azokat az örömöket, melyeket gyermeteg lelkünk olyan elragadóknak, olyan édeseknek festett ki magának. Ez az emlékezetes este okozza majd kétségbeesésedet. Akkor fiatal, szép és gondtalan voltál, talán boldog is; egy férj néhány nap mulva azzá fog tenni, a milyen én vagyok: rúttá, szenvedővé, öreggé. Bolondság volna elmondanom neked, hogy milyen büszke, milyen hiu és milyen boldog voltam, hogy feleségül mehettem Victor d’Aiglemont ezredeshez. S mikép mondjam el most neked: hogy nem is emlékszem már arra, milyen voltam. Gyermekkorom, fiatalságom rövid idő alatt álmok világa lett. Viselkedésem éppen nem volt kifogástalan azon az ünnepélyes napon, mely olyan köteléket szentelt meg, melynek mivolta még akkor titok volt a lelkemnek. Édes atyám nem egyszer megkisértette türtőztetni vidámságomat, mert olyan nagy örömet tanusitottam, hogy illetlennek tarthatták és szavaim pajkos rosszaságot árultak el, éppen azért, mert nem volt bennük semmi rosszaság. Ezerféle gyermekességet követtem el mátka-fátyolommal, menyasszonyi ruhámmal s virágaimmal. És mikor este egyedül maradtam abban a szobában, a hová nagy pompával vezettek, valami csintalanságon törtem a fejemet, a melylyel Victort megtréfáljam. S miközben vártam, hogy jön, ugy dobogott a szivem, mint egykor azokon a Szilveszterestéken, mikor észrevétlenül belopództam a szalónba, melyben az ujévi ajándékok voltak kirakva. Mikor férjem bejött engem keresni, elfojtott, vidám kaczagást hallattam a takaró alól, mely alá pajkosságból bujtam; ez volt utolsó megnyilatkozása annak az édes vidámságnak, a mely gyermek-korunk játékait áthatotta...«
Mikor a márkiné elolvasta a levelet, mely igy kezdődött és bizonyára igen szomorú dolgokat tartalmazott, lassan, nesztelenül letette szemüvegét az asztalra; a levelet is visszatette és unokahugára tüzte eleven szemeit, melyeknek tüzét még nem tompitotta el az agg kor.
- Kicsikém, - mondotta, - házas asszony nem irhát igy egy fiatal leányhoz; mert megsértené az illendőséget.
- Ezt gondoltam én is, - felelte Julie közbeszólva. - Szégyeltem is magamat, mialatt ön a levelet olvasta.
- Ha az asztalnál nem tetszik nekünk valamely étel, azért nem kell tőle elriasztani senkinek a gusztusát, gyermekem, - kezdte el ujra az öreg asszony kedélyes hangon. - Kiváltkép mikor Évától a mai napig a nők a házasságot olyan kitünő dolognak tartották... Ugy-e, magácskának már nincs édes anyja? - kérdezte a márkiné.
A grófné megremegett; aztán nyájasan fölemelte a fejét és igy szólt:
- Egy esztendő óta gyakran bánkódtam az anyám után; de rosszul tettem, hogy nem hallgattam az atyám ellenkezésére, a ki nem akarta, hogy Victor a vejévé legyen.
Ránézett a nagynénjére és mindjárt fölszáradtak könnyei, ugy megrezzentette az öröm, mikor látta, hogy milyen édes jóság sugárzik ez öreg asszony arczáról. Kis kezét a márkiné felé nyujtotta, a ki, ugy látszott, hogy együtt érez vele. És mikor ujjaik egymáshoz értek, ez a két asszony teljesen megértette egymást.
- Szegény kis árva! - mondta a nagynéni.
Ez a szó egy utolsó fénysugár volt Julienek. Azt hitte, hogy még az atyja prófétai hangját hallja.
- A kezei ugy égnek! Mindig ilyenek? - kérdezte az öreg asszony.
- Hét-nyolcz nap óta folyton lázam van, - felelte Julie.
- Láza van és eltitkolta előlem!
- Egy esztendeje van már! - viszonzá a grófné szemérmetes félénkséggel.
- E szerint, édes kis angyalom, - mondta a nagynéni, - a házasság magácskának idáig nem volt egyéb, mint hosszu szenvedés.
A fiatal asszony nem mert felelni, de igenlő mozdulatot tett, mely elárulta minden szenvedéseit.
- Ugy-e boldogtalan?
- Oh nem, néni! Victor szeret... bálványoz és én is imádom! Victor olyan jó.
- Igen, szereti Victort, de mégis kerüli, menekül előle, nemde?
- Igen... Néha... Victor nagyon is keres...
- Mikor ugy egyedül van, nem zavarja-izgatja magácskát gyakran a félelem, hogy Victor bejöhet és meglepheti?
- Fájdalom, néni, igen. De én nagyon szeretem Victort, higyje el.
- Sose vádolja titokban önönmagát, hogy nem tudja megérteni Victor élveteg gyönyöreit, vagy hogy nem tudja kivenni belőlük a maga részét. Nem jut ugy egyszer-másszor az eszébe, hogy a törvényes szerelmet sokkal nehezebb elviselni, mint egy bűnös szenvedélyt?
- Oh, igen! Épp ez az! - válaszolta Julie sirva. - Ön mindent kitalál, márkiné, a mi nekem csupa talány. Az érzékeim meg vannak zsibbadva, nem tudok gondolkodni, nehezemre esik az élet. A lelkemet valami kifejezhetetlen félelem szorongatja, mely folytonosan kábulatban tart. Nincs hangom, hogy panaszkodni tudjak és nem lelek szavakat, hogy kifejezhessem gyötrelmeimet. Szenvedek és szégyenlem, hogy szenvedek, mert látom, hogy Victort boldoggá teszi az, a mi engem megöl.
- Ej, gyerekség, ej, bolondság mindez! - kiáltott fel a márkiné, kinek száraz arczát most egyszerre valami vidám mosoly, ifjukorának visszfénye, deritette fel.
- És ön is... ön is kinevet! - szólt a fiatal asszony kétségbeesetten.
- Én is ilyen voltam, - feleli rögtön a márkiné. - De, ugy-e bár, most, hogy Victor egyedül hagyta, magácskából ujra, nyugodt, fiatal leány lett: nincsenek örömei, se gyönyörüségei, de nincsenek fájdalmai se?
Julie nagyra nyitotta szemeit, szinte elképedt.
- De ugy-e, angyalom, azért szereti Victort? De jobban tudná szeretni, ugy-e bár, ha nem a felesége, hanem a huga volna. És ugy-e, a házasság sehogy se sikerült a kedvére?
- Igen, néni, igy van. De miért mosolyog ezen?
- Igaza van, szegény gyermekem. Nincs ebben semmi mulatságos, semmi nevetni való. A magácska jövője nem egy szerencsétlenséget hordana a méhében, ha nem venném magácskát a pártfogásom alá és ha az én jó, régi tapasztalatom nem tudná ezeknek az ártatlan szenvedéseknek az okát kitalálni. Az unokaöcsém nem érdemli meg a boldogságát, az ostoba. A mi szeretett XV. Lajosunk uralkodása alatt egy fiatal asszony, a ki olyan helyzetben volt, mint magácska most, hamar megbüntette volna a férjét, a miért ugy viselkedik, mint egy otromba katona! Az az önző! Ennek a császári zsarnoknak a katonái valamennyien tudatlan parasztok. Azt hiszik, hogy a bárdolatlanságuk udvariasság, nem ismerik többé az asszonyokat, a kiket nem szerethetnek; azt hiszik, hogy a miért holnap neki mennek a halálnak, ma nem kell többé irántunk előzékenységgel és figyelemmel lenniök. Azelőtt tudtak szeretni; de azért, a mikor kellett, tudtak meghalni is. Majd én rendbeszedem, hugom, ezt az embert! Véget vetek ennek a szomoru lelki összekülönbözésnek, mely ugyan elég természetes és érthető, de a mely odáig vihet benneteket, hogy meggyülölitek egymást és hogy válni kivántok egymástól, ha ugyan magácskát nem öli meg előbb a kétségbeesés!
Julie ámulva és megilletődve figyelt a nagynénire; meglepetten hallotta a szavakat, melyeknek bölcs és okos voltát inkább csak sejtette, mint felfogta és megijedt, hogy egy sokat tapasztalt rokon, ha enyhébb formában is, de ugyanugy itél Victorról, mint egykor szegény édes atyja. Most úgy látszik élénk képben eléje tárult jövője és bizonyára érezte sulyát a szenvedéseknek, melyek lelkére fognak nehezedni; mert egyszerre csak sirva fakadt és az öreg asszony karjaiba vetette magát, mondván:
- Legyen anyám!
A nagynéni nem sirt; mert a forradalom a régi monarchia asszonyainak szemeiben kevés könyet hagyott meg. Előbb a szerelem, majd később a rettegés napjai annyira megbarátkoztatták őket a legkínosabb események váltakozásaival, hogy az élet veszedelmei közepette is megőrzik a hideg méltóságot s az őszinte és nem tulhajtott önérzetet, mely megengedi nekik, hogy mindig hivek maradjanak az etiketthez és nemes magatartásukhoz, melyet, nagyon helytelen, hogy a mai szokások visszautasitanak.
A márkiné karjaiba fogta a fiatal asszonyt és homlokon csókolta azzal a gyöngédséggel és kedvességgel, mely ezeknél az asszonyoknál gyakran inkább megszokásból és modorból ered, mint a szivükből; dédelgette az unokahugát édes szavakkal, boldog jövővel kecsegtette és szerelmes reményekkel ringatta el, miután ágyba segitette, mintha Julie a leánya volna, szeretett, édes gyermeke, a kinek reményei és fájdalmai a saját reményei és a saját fájdalmai. Az unokahugában saját magát látta fiatalon, tapasztalatlanul, csinosan. S a grófné elaludt, boldogan, hogy lelt egy barátnőt, egy anyát, a kinek ezentul mindent elmondhat.
Másnap reggel, abban a pillanatban, mikor azzal az őszinte szivességgel és egyetértő lélekkel, mely az érzelmek teljes összhangjára és két lélek szoros vonzalmára vall, a nagynéni és unokahuga megcsókolták egymást, lódobogást hallottak. Egyszerre hátraforditották a fejüket és a fiatal angolt látták, a ki, mint rendesen, lassan haladt el az ablak alatt. Ugy látszik, hogy a fiatal ember kitanulmányozta, mint él ez a két magános asszony és sohase maradt el; jött vagy reggel felé, vagy ebédtájt. A lovát már nem is kellett lassabb járásra biztatni, magától meglassitotta itt a lépteit; az a kis idő alatt, a mig az ebédlő két ablaka közt levő kis utat megtette, Arthur bánatos tekinteteket vetett föl, miket a grófné legtöbbnyire észre se vett, minthogy ügyet se vetett a fiatal emberre. De a márkiné régóta megszokván azt a kicsinyes kiváncsiságot, mely a vidéki élet élénkitésére a legaprólékosabb dolgokba is belekapaszkodik s melytől az emelkedettebb szellemek is nehezen tudják magukat megóvni: a márkinét mulattatta ez a félénk, komoly szerelem, melyet olyan hallgatagon fejez ki a fiatal angol. Az öreg asszony szinte megszokta már ezeket a meg-megujuló tekinteteket és naponta uj tréfákkal fogadta Arthur sétáját. A mint asztalhoz ültek, a két asszony egyszerre ránézett az angolra. Ezuttal Julie és Arthur szemei találkoztak, még pedig határozott érzelmet fejezve ki, ugy, hogy a fiatal asszony elpirult. Az angol tüstént megrántotta a lova kantárszárát és elvágtatott.
- De asszonyom, - szólt Julie a nagynénjéhez, - mit tegyek? A kik ezt az angolt mindig erre elhaladni látják, bizonyára azt hiszik, hogy én...
- Igen! - felelte a nagynéni közbevágva.
- Ne izenjem meg neki, hogy ne sétáljon erre?
- Ezzel azt a gondolatot keltené benne, kicsikém, hogy veszedelmesnek tartja! De aztán megakadályozhatja-e, hogy valaki arrafelé jöjjön-menjen, a merre neki tetszik? Holnap nem eszünk többé ebben a teremben. Ha majd nem lát bennünket többé itt, a fiatal uracska majd abba hagyja ezt az ablakon át való szerelmeskedést. Lássa, édes gyermekem, igy viselkedik egy asszony, a ki ismeri a világot és az embereket.
De Julie boldogtalanságának még be kellett tetéződnie. Alig kelt föl a két asszony az asztaltól, egyszerre csak beállitott Victor komornyikja. Lóhalálban vágtatva, kerülő utakon jött Bourgesból s levelet hozott a grófnénak a férjétől. Victor, a ki elhagyta a császárt, értesitette feleségét a császári uralom bukásáról, Páris bevételéről s arról a lelkesedésről, mely a Bourbonokért Francziaország minden részében kitört; mivel azonban nem tudja, hogy mikép juthatna el Toursig, kéri a feleségét, hogy jőjjön sürgősen Orleansba; reméli, hogy ott találkoznak s akkorra már lesznek utlevelei is a grófné számára. Ez a komornyik megbizható, régi katona, ez fogja elkisérni Juliet Toursból Orleansba. Victor abban a hiszemben volt, hogy ez az utvonal még szabad.
- Egy perczet sem szabad vesztegetnie, asszonyom, - mondta a komornyik. - A poroszok, az osztrákok és az angolok egyesülni készülnek Bloisban és Orleansban.
A fiatal asszony néhány óra alatt felkészült és elutazott egy ódon dilizsánszon, melyet a nagynéni kölcsönzött neki.
- Miért nem jön velünk Párisba?- szólt Julie, mikor megölelte a márkinét. - Most, hogy a Bourbonok ujra uralomra jutnak, ott megtalálná...
- E váratlan fordulat nélkül is elmentem volna oda, szegény kicsikém, mert nagyon rátok férnek az én tanácsaim, rád is, Victorra is. Meg is teszek minden előkészületet, hogy Párisban fölkeresselek benneteket.
Julie elutazott. A komornája és a vén katona kisérték. Ez utóbbi lovon ügetett a cséza mellett, őrizve urasszonya biztonságát.
Éjszaka Blois előtt egy postaállomásra érve, Julie kihajolt a kocsiablakon, megnézni, hogy kik az utitársai; már eddig is türelmetlenkedett, mert hallotta, hogy egy kocsi jön a hátuk mögött s Amboise óta folyton nyomukban van. Holdfényes este lévén, láthatta, hogy az, a ki három lépésnyire áll tőle és szemeit a csézára irányitja: Arthur, a fiatal angol. Tekintetük találkozott. A grófné menten visszahuzódott a kocsija mélyébe, de valami félelemérzet ugy megdobogtatta a szivét. Mint a legtöbb tapasztalatlan s valóságban ártatlan fiatal asszony, vétket látott abban, hogy bár önkéntelenül szerelmet fakasztott egy férfi szivében. Ösztönszerü rémület fogta el, melyet talán az oltott a lelkébe, hogy érezte, milyen gyenge jómaga az ilyen vakmerő támadással szemben. A férfiaknak egyik legerősebb fegyverük ez a rettenetes hatalom, melylyel kényszeritenek egy asszonyt, hogy velük foglalkozzék, egy asszonyt, a ki természettől fogva ingerlékeny képzeletü lévén, mindjárt megijed és megsértődik s üldözést lát.
A grófnénak eszébe jutott a nagynéni tanácsa és elhatározta, hogy az egész uton a kocsijában marad és nem száll ki egyszer sem. De minden előfogatváltó-állomáson hallotta, a mint az angol a két kocsi körül járkál; utközben pedig szünetlenül visszhangzott Julie füleibe az angol kocsijának kellemetlen zörgése. A fiatal asszony már arra gondolt, hogy a mint találkozik férjével, Victor majd meg tudja védeni ettől a különös üldözéstől.
- De hátha egyáltalában nem is szeret ez a fiatal ember?
Ez legeslegutoljára jutott Julienek eszébe, akkor, a mikor már ezerféle más mindent összevissza gondolt.
Orleánsba érve, a posta-csézát poroszok tartóztatták fel és bevitték egy fogadó udvarába s katonák őrizetére bizták. Ellentállani lehetetlen lett volna.
Az idegen katonák parancsoló jelekkel megérttették a három utassal, hogy szigoru utasitást kaptak, hogy senkit se engedjenek kiszállani a kocsiból. A grófné sirva maradt két óra hosszat fogoly a katonák közt, a kik füstöltek, röhögtek és közbe-közbe arczátlan kiváncsisággal pillantgattak a grófnéra. De aztán látta Julie, hogy a katonák bizonyos tisztelettel huzódnak félre a kocsitól, ugyanekkor több ló dobogását hallotta. Nem sokára egy csapat idegen főtiszt, élükön egy osztrák tábornokkal, vette körül a posta-csézát.
- Asszonyom, - szólt a tábornok a grófnéhoz, - bocsánatot kérünk. Tévedés történt; bizvást, félelem nélkül folytathatja utját. Ime, itt egy utlevél, a mely ezentul megóvja minden kellemetlenségtől.
A grófné reszkető kézzel vette át az utlevelet és néhány bizonytalan szót hebegett. A tábornok mellett Arthurt látta, még pedig angol tiszti ruhában; kétségkivül neki köszönhette gyors szabadulását. A fiatal angol, a ki örült, de egyszersmind bánatos is volt, elforditotta fejét s csak loppal mert Juliere nézni.
Hála az utlevélnek, d’Aiglemont asszony minden kellemetlen kaland nélkül jutott el Párisba. Ott megtalálta a férjét, a ki föloldatván a császárnak tett hűségesküje alól, a leghizelgőbb fogadtatásra lelt d’Artois grófnál, kit bátyja, XVIII. Lajos a királyság főkormányzójává nevezett ki. Victor kimagasló méltóságot kapott a testőrségben, mi által tábornoki rangra emelkedett.
De az ünnepségek közepett, melyek a Bourbonok visszatértét jelezték, megrenditő szerencsétlenség érte Juliet, mely hatással volt egész életére: elvesztette Listomére-Landon márkinét. A jó, öreg asszonyt, mikor Angoulême herczeget Toursban viszontlátta, örömében szivszélhüdés érte. Igy hát az, a kinek évei jogot adtak, hogy fölvilágositsa Victort, az egyetlen teremtés, a ki ügyes tanácsaival helyreállitotta volna a teljes egyetértést férj és feleség közt, halott volt és Julie átérezte e veszteségnek egész nagyságát. Egyedül állott tehát ezentul férjével szemben. De fiatal és félős lévén, eleinte inkább szenvedett, mint sem hogy panaszkodnék. Jellemének tökéletessége tiltakozott volna az ellen, hogy kivonni próbálja magát kötelességei alól, vagy hogy megkisértse szenvedéseinek okát kutatni; mert nagyon kényes dolog lett volna egyszerüen véget vetni e szenvedéseknek; de Julie attól félt, hogy megsértené leányos szeméremérzetét.
Egy szót arról, hogy mi lett d’Aiglemont ur sorsa a királyság visszaállitása alatt.
Nincs-e sok ember a világon, a kikről a világ nem tudja, hogy nem érnek semmit? Magas rang, előkelő születés, nagy hivatalok, bizonyos finom külszin, fölötte tartózkodó magaviselet, vagy a vagyonuknak nagy fénye megőrzik ez embereket attól, hogy a biráló szemek igazi belső valójukig hatolhassanak. Az ilyen emberek a királyokra hasonlitanak, a kiknek igazi termetét, jellemét és szokásait soha sem lehet se alaposan megismerni, se helyesen méltatni, mert vagy nagyon távolról, vagy nagyon közelről látja a világ. Ez érdemetlenül fölbecsült emberek a helyett, hogy beszélnének, mindig csak kérdezni szoktak s értenek ahhoz, hogy másokat szerepeltessenek, csakhogy maguknak elő ne kelljen lépniök; szerencsés ügyességgel kit-kit a maga szenvedélyeinek vagy érdekeinek zsinegén tudnak huzogatni és igy játékot tudnak üzni olyan emberekkel, a kik valóságban fölöttük állanak; bábot csinálnak belőlük és kicsiknek hiszik őket, minthogy le tudták őket alacsonyitani törpemagukhoz. Aztán a maguk korlátolt gondolatai állandók lévén, diadalmaskodnak ezekkel a nagy gondolatok fölött, mert ezek változnak, mozognak, támadnak-letünnek. A megfigyelő, a ki ez üres fejeket meg akarja birálni és nemleges értéküket meg akarja becsülni, mindig inkább ravasz legyen, mint fölényes eszü, nagyobb legyen a türelme, mint a látóköre, több finomság és tapintat legyen benne, mint előkelőség és eszmei emelkedettség.
Azonban bármennyi ügyességet fejtenek is ki e bitorlók gyöngéiknek elleplezésére, a feleségüket, a szüleiket, a gyermekeiket, vagy a jóbarátaikat nehezen tudják elámitani; de mindezek meg szokták őrizni a titkot, mivel valamennyiüknek közös érdekük, hogy az ki ne derüljön; sőt gyakran még segédkeznek is ez üresfejü embereknek a világot megtéveszteni. Hála ez apró házi összeesküvéseknek, a világ sok ostoba frátert nagy embernek tart; de sebaj, mert ezek legalább kiegyenlitik azoknak az okos embereknek a számát, a kiket viszont a világ ostobáknak tart. Igy aztán a társadalomban mindig azonos mennyiségben mutatkozik, a tehetség.
Képzeljék most el, milyen szerepet kell játszania egy szellemes és értelmes asszonynak egy ilyenfajta férjjel szemben; s nemde, látnak fájdalommal és önmegtagadással tele teremtéseket, a kiknek szerelemben és gyöngédségben gazdag szivét ide lenn a földön semmi sem tudja kárpótolni. Ha erős lelkü asszony kerül ilyen irtóztató helyzetbe, bűn árán szabadulhat belőle, a mint tette II. Katalin, a kit ennek ellenére is nagynak neveznek. De minthogy nem ül minden asszony trónon, a legtöbben feláldozzák magukat a házi szenvedéseknek, melyek ámbátor rejtve vannak a világ elől, rettenetesek és irtóztatók. Azok az asszonyok, a kik ide lenn közvetlen vigasztalást keresnek szenvedésükre, ha kötelességeikhez hivek akarnak maradni, gyakran nem tesznek egyebet, mint hogy gyötrelmeiket más gyötrelmekkel váltják fel, vétket követnek el, vagy pedig gyönyöreik kedvéért megsértik a törvényeket.
Mindezen elmélkedéseket alkalmazni lehet Julie titkos történetére.
Mig Napoleon uralkodott, d’Aiglemont csak olyan ezredes volt, mint annyi más: jó parancsőrtiszt, kitünően használható veszedelmes küldetésekre, de képtelen valamely fontosabb parancsnoki feladatra; nem keltett tehát a gróf senkiben sem irigységet; bátor katonának tartották, a kit a császár kegyel; szóval olyan tiszt volt, a kit ugy közönségesen jó fiunak neveznek.
A trónváltozáskor, mely megszerezte neki a márki-czimet, nem volt hálátlan: követte a Bourbonokat Gentba. Ez az okos és hűséges cselekedet meghazudtolta azt a jóslatot, melyben az apósa azt jövendölte, hogy vőura örökké ezredes marad. A Bourbonok ujabb visszatértekor altábornagygyá nevezték ki s ujból márkivá tették. Most már az volt d’Aiglemont ur törekvése, hogy a pairek közé jusson; elfogadta a Conservateur nézeteit és politikáját, alakoskodásba burkolódzott, mely alatt azonban nem rejlett semmi; komolykodni kezdett, keveset beszélt, sokat kérdezett s a világ mély gondolkodásu embernek tartotta.
Állandóan elsánczolván magát az udvarias külsőségekkel, betanulta a közkeletü formaságokat, pazarul dobálódzott azokkal a mesterkélt frázisokkal, melyeket azért szoktak kieszelni Párisban, hogy aprópénzre váltva, beadhassák az ostobáknak a nagy eszméket és a nagy tetteket: nem csoda hát, hogy a grófot olyan embernek tartották, a kinek izlése és tudása van. Minthogy csökönyösen kitartott arisztokratikus nézetei mellett, a szép jellemüek között emlegették. Ha véletlenül egyszer félrevetette a világ gondjait és nekivadult, mint egykor régen, a fecsegése értelmetlenségében és együgyüségében az emberek diplomatikus hátteret sejditettek.
- Oh, nem mondja azt, a mit akar mondani! - gondolták a jó emberek.
A jótulajdonságai és hibái egyaránt jó szolgálatot tettek neki.
Bátor lévén, kitünő katona hirében állott és ezt a hirt semmi sem czáfolta meg, mivel még sohasem teljesitett önálló parancsnoki feladatot. Férfias, előkelő arcza mély gondolkodóra vallott és vonásaiban csak a felesége látott képmutató ámitást. És d’Aiglemont márki, látván, hogy a világ áltehetségeit fölbecsüli, a végén maga is elhitte, hogy jómaga egyik legkiválóbb férfi az udvarnál, ahol, hála szép külsejének, tudott tetszeni s ahol egyéniségének éppen nem kétségtelen értékét ellentmondás nélkül elfogadták.
Odahaza azonban d’Aiglemont ur szerény volt. Ösztönszerüleg érezte, hogy a felesége, ha még olyan fiatal is, jóval fölötte áll. És ebből az önkénytelen tiszteletből titokzatos hatalom támadt, melyet a márkiné kénytelen volt elfogadni, bármennyire iparkodott is lerázni magáról e hatalom terhét. Mindenben tanácsadója lévén a férjének, a márkiné intézte a ház ügyeit és a vagyon kezelését.
A márkiné ugy érezte, hogy e természetellenes befolyása megalázza önmagát és ez az érzet sok fájdalom forrása lett; de a márkiné szivébe zárta fájdalmait. Finom, nőies érzéke eleinte azt sugalta a lelkének, hogy sokkal szebb dolog engedelmeskedni egy tehetséges férfiunak, mint vezetni egy ostoba embert s ha egy fiatal asszonynak ugy kell gondolkodnia és cselekednie, mint egy férfinak, akkor ez az asszony se nem nő, se nem férfi, lemond nemének bájairól és még sem szerzi meg azokat a kiváltságokat, melyeket törvényeink az erősebb nemnek adtak. Ugy érezte, hogy egész életében valami keserü gúny rejlik.
Hisz kénytelen hamis bálványt imádni, védeni a védőjét, ezt a szegény teremtést, aki fizetésképpen a feleség állandó odaadásáért, odaveti neki férji hűségét s nem lát a feleségében mást, csak asszonyt és elköveti azt az épp ily nagy igazságtalanságot, hogy nem tud, vagy átall érdeklődni a felesége lelki sorsa iránt és az iránt, hogy miért is szomorkodik és miért sápad egyre a felesége.
Mint a legtöbb férj, aki érzi egy fölényesebb lélek igáját, a márki is azzal mentette meg önző hiúságát, hogy Julie testi gyöngeségéből erkölcsi gyöngeségére következtetett és panaszkodni szeretett, számon kérvén a sorstól, hogy miért adott neki feleségül beteges fiatal leányt, szóval, megtette magát áldozatnak, pedig maga volt a hóhér.
És a márkinénak, akire e szomoru életnek minden szenvedései nehezedtek, még mosolyognia is kellett ostoba urára, gyászos házát virágokkal kellett ékesitenie és lelke titkos gyötrelmeitől halavány arczán boldogságot kellett hirdetnie. Ez a becsületbeli felelősség, ez a hatalmas önmegtagadás önkéntelenül is női méltóságérzetet, erényes öntudatot adott a márkinénak, melyek megvédhették a világi élet veszedelmeiben. És hogy mélyére lássunk ennek a szivnek: lehet, hogy az a titkolt lelki fájdalom, mely első, naiv leányszerelmének végzete lett, lehet, hogy lelkének az a titkolt balsorsa töltötte irtózattal el a szenvedélyek iránt; lehet, hogy fel se fogta e szenvedélyek elragadó hatalmát, se azokat a tiltott gyönyöröket, melyek némely asszonyokkal elfeledtetik az okosságnak azokat a törvényeit, melyeken a társadalom nyugszik. Lemondván, mint valami álomról, az örömökről és a gyöngéd összhangról, amelylyel Listomére-Landon asszony régi tapasztalata biztatta, megadással várta gyötrelmeinek végét és azt remélte, hogy fiatalon fog meghalni. A mióta visszatért a Touraineból, egészsége napról-napra gyengült; ugy vélte, hogy az élet csak szenvedés; még pedig neki elegáns szenvedés, szinte élvezetes betegség, mely a felületes emberek szemében nem egyéb, mint egy finnyás uriasszony kényeskedése.
Az orvosok arra itélték, hogy maradjon fekve egy divánon; ott aztán tengett a virágok között, melyek körülvették és hervadt, mint a virágok. A gyöngesége eltiltotta a járástól és a friss levegőtől; nem mehetett ki a házból, csak zárt kocsiban. Aki látja igy, környezve a divatos fényüzés és az ipar csodaműveitől, inkább közönyös királynőnek tartaná, mint egyszerü, beteg asszonynak. Néhány jóbarátja, akik talán őszintén sajnálkoztak boldogtalanságán és gyöngeségén, bizonyosak lévén, hogy mindig otthon találják s kétségkivül abban bizakodván, hogy előbb-utóbb csak visszatér az egészsége, meghozták neki a hireket, elmondtak neki ezer meg ezer apró eseményt, melyek Párisban olyan változatossá teszik az életet. Melankóliája bármily komoly és mély volt is, mégis csak a gazdagság melankóliája volt.
D’Aiglemont márkiné olyan volt, mint egy szép virág, melynek gyökerén fekete féreg rág. Egyszer-másszor eljárt társaságba, nem kedvtelésből, hanem csak azért, hogy megfeleljen annak az állásnak, melyre a férje törtetett. A hangjával és kitünő énekével megszerezhette azokat a tapsokat, melyek hizelgően szoktak hatni egy fiatal asszonyra. De mire voltak jók ezek neki, hogyha se érzelmeinek, se a reményeinek nem felelnek meg? A férje nem szerette a zenét. Szóval, Julie majdnem mindig kényelmetlenül érezte magát a szalonokban, melyekben pedig a szépségének sok hódolója akadt. A helyzete olyasféle kinos szánakozást és szomoru kiváncsiságot keltett. Lelkét az a nem ritka halálos láng emésztette, melyet az asszonyok fülbesugva szoktak egymásnak megvallani és melynek megjelölésére nyelvujitásunk még nem lelt szót.
Ámbár élete teljes csendben telt, a szenvedéseinek oka nem volt senki előtt sem titok. Bár átszenvedte már a házas élet minden baját-bosszúságát, még mindig olyan fiatal, mint egy leány s a legcsekélyebb tekintettől is szemérmes szégyenkezés fogja el. Csak azért volt mindig vidám és derült, hogy pirulnia ne kelljen; vidámságot tettetett, mindig azt mondta, hogy jól érzi magát, vagy pedig szemérmes hazugságokkal előzte meg az egészségére vonatkozó kérdezősködéseket.
De az 1817-dik esztendőben egy esemény sokat hatott arra, hogy Julie eddigi szánandó állapotában változás álljon be. Kis leánya született s maga akarta táplálni-dajkálni gyermekét. Két éven át azok az élénk szórakozások és nyugtalan örömek, melyeket az anyai gondok adnak, kissé enyhitettek boldogtalanságán.
Kénytelenségből távol tartotta magát férjétől. Az orvosok jobb egészséget jósoltak neki, de a márkiné nem bizott e föltételes jövendölésekben. Mint a legtöbben, a kik nem lelnek az életben semmi örömet, talán Julie is szerencsés megoldást látott a halálban.
Az 1819-dik év kezdetén a márkiné élete gyötrelmesebbé lett, mint valaha. Abban a perczben, mikor már örülni tudott annak a nemleges boldogságnak, a melyet kiküzdött magának, irtóztató örvény előtt látta magát: a férje lassankint elszokott tőle. A férje amugy is langyos és mindenképen önző szerelmének ez elhidegülése sok ujabb szenvedést okozhatott, melyeket Julie finom érzékével s okosságával előre látott. Ámbár meg volt győződve, hogy megtarthatja Victor fölött eddigi nagy hatalmát és hogy örökre megszerezte magának férje becsülését: mégis félt, hogy erre a jelentéktelen emberre a szenvedélyek nagy befolyással lesznek.
Julie barátai gyakran azon lepték meg, hogy hosszu elmélkedésekbe merült el; a kevésbé élesszemüek tréfálódzva kérdezgették meg a lelkének titka felől, mintha egy fiatal asszony nem gondolhatna egyébre, mint léhaságokra; mintha egy anyának gondolataiban nem volna mindig valami mély értelem.
Aztán meg a boldogtalanság épp ugy, mint az igazi boldogság, álmodozásra viszi a lelkünket. Gyakran, a mint a kis Helénnel játszadozott, Julie elkomorult tekintettel nézett gyermekére és elfelejtett felelni azokra a gyermeteg kérdésekre, melyek olyan édes gyönyörüség az anyának. És szemei könybe borultak, a mikor valami a Tuileriákban tartott csapatszemle emlékét ébresztette fel a lelkében. Az atyja előrelátó jós-szavai ujra meg ujra visszhangzottak a fülében és lelkiismerete szemére vetette, hogy nem látta akkor, mennyire bölcsek és igazak az atyja szavai. Balga engedetlenségéből eredt minden szenvedése, melyek között nem tudta, melyiket legnehezebb elviselni. Nem csak hogy lelkének drága kincsei maradtak észrevétlenül, ismeretlenül, de sohasem tudott annyira jutni, hogy megértesse magát férjével akár csak az élet legközönségesebb, legegyszerübb dolgaiban is. Akkor, mikor erősebben és hatásosabban fejlődött ki Julieben a képesség, hogy szeretni tudjon, a megengedett szerelem, a hitvesi szerelem elmult, eltünt a nagy testi és lelki szenvedések közepette. Majd csak azt a megvetéssel rokon szánalmat érezte férje iránt, a mely idővel kiöl minden érzelmet.
Ha némely barátaival való csevegései, ha a jól ismert példák, vagy ha az előkelő társaság bizonyos kalandjai nem tanitották volna meg arra, hogy a szerelem mérhetetlen boldogságot ád: akkor szivének sebei ébresztettek volna sejtelmet a lelkében azokról a mélységes és tiszta örömökről, a melyek a rokonlelkeket egyesitik. Abban a képben, melyet emlékezése lelkében a multról festett, Arthur jóságos, őszinte arcza napról-napra tisztábban és szebben emelkedett ki, de csak futólag, mert Julie nem mert hosszabban időzni ez emléknél. A fiatal angolnak szótalan és félénk szerelme volt férjhezmenetele óta az egyetlen esemény, mely édes nyomokat hagyott ebben a komor, elhagyatott szivben.
A képzeletnek egy természetes játéka folytán mindazok a csalódott remények, mindazok a be nem telt vágyak, melyek lassankint, fokozatosan elkomoritották Julie lelkét, talán ehhez az emberhez füződtek, kinek érzelemvilága és jelleme oly sokban rokon a Julie lelkének világával. De ez a gondolat mindig ugy tünt fel Julienek, mint valami szeszély vagy álom. És e képtelen álom után, melyet mindig sóhajokkal zárt be, Julie még boldogtalanabbul ébredt föl és még jobban érezte azokat a titkolt fájdalmakat, melyeket egy képzelt boldogság szárnyai alatt elaltatott volt.
Gyötrődései időnkint vakmerő, hóbortos jelleget öltöttek: gyönyörködni, élvezni akart bármi áron; de még gyakrabban valami kifejezhetetlen tompa lelki zsibbadtság ejtette áldozatául: hallgatta, a mit mondanak, de nem értette meg, vagy pedig olyan határozatlan, szétfolyó gondolatokat szövögetett, hogy nem lelt szavakat, a melyekkel kifejezhesse e gondolatait. Bár kegyetlenül megsértették legbensőbb vágyait és szétzúzták ábrándjait, melyeket mint fiatal leány egykor álmodott, mégis vissza kellett fojtani könyeit. Kinek panaszolja el szenvedéseit? Ki hallgatná meg és ki értené meg? Megvolt benne az a rendkivül nőies gyöngédség, az érzelemnek az az elragadó szemérmetessége, mely abban rejlik, hogy elhallgatja a hiába való panaszt és nem aknázza ki a fölényt, mikor a diadal megalázza a győzőt és legyőzöttet egyaránt. Julie iparkodott a maga képességeit és erényeit beoltani d’Aiglemont urba és a világ előtt azzal dicsekedett, hogy az boldog, bár nem volt az.
Merőben hasztalanul vesztegette minden nőies finomságát arra, hogy kimélje ezt az embert, a ki nem érti meg e gyöngéd kiméletet és a kinek zsarnokságát e gyöngédség még állandósitja is. Egy-egy perczre szinte megrészegitette a boldogtalanság; nem tudott gondolkodni, féktelenné lett; de szerencsére, a lelkének igaz jámborsága visszavezette egy végső reményhez: jövendő életében keresett menedéket s ez ihlette meg azzal a csodás hittel, mely erőt adott neki, hogy ujra elvállalhassa fájdalmas feladatát. Ez irtóztató harczok, a lelkének kegyetlen megszakgattatásai, nem hoztak diadalt; hosszantartó elkomorulásait nem tudta senki és nem volt teremtés, a ki felfogta volna fájdalmas-fénytelen tekinteteit s a keserü könyeket, melyeket magányába rejtőzve ontott.
Annak a válságos helyzetnek a veszedelmei, melyekbe a márkinét a körülmények észrevétlenül sodorták, egész komolyságukban tárultak fel előtte egy este, az 1820-dik év januárjában. Ha két hitvestárs teljesen ismeri egymást és hosszu idő óta összeszoktak; mikor az asszony megérti a férjnek legcsekélyebb mozdulatait is és bele tud hatolni azokba az érzelmekbe és dolgokba, melyeket a férje eltitkol előle: akkor, gyakran esetleg előzetes megfontolások, megfigyelések után, melyekkel vagy a véletlenül, vagy mi különösre sem gondolva foglalkozik az asszony, néha hirtelen világosság támad az asszony lelkében. Igy a márkiné is boldognak érezvén magát, hogy néhány nap óta egyedül van, kitalálta elhagyatottságának titkát.
Állhatatlan volt Victor, vagy fáradt, nagylelkü volt a felesége iránt, vagy megesett rajta a szive: de Julie tudta, hogy a férje többé nem az övé. E perczben nem gondolt többé önmagára, sem szenvedélyeire, sem önfeláldozására.
Csak anya volt, csak leányának sorsa, leányának jövője, leányának boldogsága lebegett szemei előtt; a kis Heléne volt egyedüli kincse, mely az élethez kötötte. Julie most élni akart, hogy megóvja gyermekét attól az irtóztató igától, a mely alatt egy mostoha-anya elfojthatná ennek a drága teremtésnek az életét. Ilyen balsorsu jövőt látván, előre abba a lázas, égető lelkivilágba merült el Julie, a melyben élve, az ember észre sem veszi, hogy évek szállnak el. Maga és a férje közt ezentul a gondolatoknak egész világa fog élni, a melynek terhe egyedül az ő lelkére fog nehezedni. Eddig, meg lévén győződve, hogy Victor szereti, már a hogy Victor szeretni tud, Julie feláldozta magát egy boldogságért, melyben magának nem volt része; de most, mikor nem lehet többé elégtétele abban a tudatban, hogy könyei örömet okoznak a férjének, most, mikor egyedül áll a világban, most már nem választhat egyebet, mint a türést, szenvedést. Annak a csüggedésnek közepette, mely az éjszaka nyugalmában és csendjében kimeritette Julienek minden erejét, abban a pillanatban, mikor Julie fölkelvén a divánról a kandalló parázsló tüze mellől odament a bölcsőhöz s a lámpa bágyadt fényénél, kiszáradt, könytelen szemekkel nézte... nézte leánykáját, d’Aiglemont ur nagyvigan bejött.
Julie magához intette, hogy Victor is nézze-csodálja, milyen szépen alszik a kis Heléne. De Victor csak valami elcsépelt szólással felelt Julie lelkesedésére.
- Ebben a korban - mondta - minden gyermek kedves.
És közönyösen megcsókolván a kis gyermek homlokát, Viktor lebocsátotta a bölcső függönyét. Aztán ránézett Juliere, kéznél fogta az asszonyt, leültette maga mellé a divánon, a melyen már annyi végzetes gondolat támadt Julie lelkében.
- Ejnye de szép ma, d’Aiglemont asszony! - kiáltott fel Victor azzal az elviselhetetlen vidámsággal, melyet a márkiné már jól ismert.
- Hol töltötte az estét? - kérdezte Julie teljes közönyt tettetve.
- Sérizy asszonynál.
Levett a kandalló párkányáról egy melegfogó ernyőt s nézegette annak átlátszó képeit és nem vette észre a felesége könyeinek a nyomait.
Julie megborzongott. A nyelvnek nincs elég szava kifejezni a gondolatoknak azt az árját, mely most Julie szivéből fakadt, de melyet vissza kellett fojtania a szivébe.
- Sérizy asszony legközelebb hangversenyt ad és eped a vágytól, hogy te is eljöjj. Tudja, hogy régóta nem jelentél meg társaságban és ezért kiván olyan igen szalonjában látni. Jó asszony és téged nagyon szeret. Meg fogod nekem tenni azt a szivességet, hogy eljösz? Feleltem érte, hogy eljösz.
- El fogok menni! - viszonzá Julie.
A márkiné tekintetében, hangjának csengésében volt olyan feltünő, olyan sajátságos valami, hogy Victor nemtörődömsége daczára is ámulva nézett a feleségére. Ez volt az egész: Julie kitalálta, hogy Sérizy asszony az, a ki elrabolta tőle a férje szivét.
Kétségbeesett álmodozás zsibbasztotta el lelkét és hosszan belemeresztette szemeit a kandalló tüzébe. Viktor ujjai közt forgatta a melegfogót s olyan unott volt az ábrázata, mint a ki másutt valahol boldognak érezte magát és haza csak az átélvezett boldogság okozta kimerültséget hozta. Ásitott néhányszor, aztán az egyik kezébe gyertyatartót fogott, a másik kezével unott bágyadtsággal a felesége nyaka felé nyult, hogy csókot nyomjon rá; de Julie lehajolt, homlokát tartotta előre és fogadta az esti csókot, ezt a gépies, szerelem nélkül való csókot, mely nem is csók, hanem holmi arczfintoritás és a melyet Julie most ugy gyülölt.
Mikor Victor behuzta maga mögött az ajtót, a márkiné egy székbe hanyatlott; lábai reszketve inogtak; zokogásban tört ki. Csak aki átélte egy ehhez hasonló jelenet gyötrelmeit, csak az tudja felfogni, hogy mennyi fájdalmat rejt ez magában, csak az tudja kitalálni, hogy mily hosszu és rettenetes drámáknak nyit utat az ilyen jelenet. Ezek az egyszerü, szinte együgyű szavak, ez a hallgatás a hitvestársak között, a mozdulatok, a tekintetek s az a mód, a hogy a márki a kandallónál ül s a magatartása, mikor meg akarta csókolni a felesége nyakát: mindez csak arra való volt, hogy ez az óra tragikus megoldása legyen Julie elhagyatott és gyötrelmes életének.
Lázas őrültségében térdre borult a diván előtt, ráhajtotta az arczát, hogy ne lásson semmit és imádkozott az éghez, olyan bensőséges értelmet adván az ima közönséges szavainak, hogy megrepedt volna a férjének szive, ha e zokogó szavakat hallotta volna.
A márkiné, jövőjéről tanakodván, egy hétig zsákmánya volt szenvedéseinek; balsorsát ugy mérlegelte, tanulmányozta, hogy meglelje a módot, melylyel a saját szivének nem kell semmit sem hazudnia, melylyel visszanyerheti a márki fölött való uralmat és melylyel hosszu életet biztosithat magának, hogy őrködhessék gyermeke boldogsága fölött.
Elszánta hát magát, hogy harczolni fog a vetélytársával, hogy ujra megjelenik a nagyvilágban és tündökölni fog, hogy szerelmet fog szinlelni a férjével szemben, ha nem érez is és hogy férjét ujra magához csábitja; majd ha mesterkedéseivel ujra hatalma alá hajtja a férjét, akkor majd maga is kaczér lesz vele szemben, mint azok a szeszélyes szeretők, akiknek gyönyörüségük telik benne, ha megkínozhatják imádóikat. Ez a gyülöletes magatartás volt bajára az egyetlen képzelhető orvosság. Ily módon uralkodni tud a szenvedésein, kénye-kedve szerint parancsolhat nekik, rendelkezhetik velük és ritkábbakká teszi a szenvedéseket, ha leigázza férjét és kegyetlen zsarnoksággal megfékezi.
Nem érez majd egy csepp lelkiismereti furdalást sem, ha kellemetlenné teszi a férje életét.
És Julie egy csapással belevetette magát a közöny hideg számitásaiba, hogy megmentse leányát; egyszerre kitalálta a szeretet nélkül való teremtések alattomos árulásait, hazugságait, a kaczérság csalfaságait és azokat a durva cselszövényeket, melyek miatt a férfiak ugy meg tudnak gyülölni egy asszonyt s amelyekből a férfiak eredendő romlottságra következtetnek. Julie tudtán kivül, asszonyi hiusága, érdeke, bosszura való határozatlan vágya egyesültek anyai szeretetével, hogy rávigyék arra az utra, melyen uj szenvedések vártak reá.
De sokkal nemesebb volt a lelke, sokkal finomabb volt a szelleme és főként sokkal több nyiltság lakozott benne, semhogy soká folytathatta volna az ilyen csalárdságokat. Természete és szokása lévén, hogy olvasson a saját lelkében, a mint megtette az első lépést a bűn utján - mert bűn volt az, mit cselekedni készült - a lelkiismeret szava elnyomta e szenvedélyeknek és az önzésnek hangját. Csakugyan, egy fiatal asszonyban, akinek szive még tiszta s akiben a szerelem szűzi maradt, még az anyai érzet is alá van vetve a szemérem hangjának. Mert hisz a szemérem az asszony lényege! De Julie nem akart észrevenni uj életében semmiféle veszedelmet, semmiféle vétket.
Elment Sérizy asszonyhoz.
A vetélytárs azt hitte, hogy a márkiné sápadt, bágyadt asszony; Julie hát pirositót használt és ragyogó ékszerekkel jelent meg, melyek még jobban emelték a szépségét.
Sérizy grófné azok az asszonyok közül való, akik Párisban jogot követelnek maguknak arra, hogy uralkodjanak a divat és a társaság fölött; nézeteket hangoztatott és itéleteket diktált s mert abban a körben, melyben uralkodott, azokat feltétlenül elfogadták, azt hitte, hogy azoknak mindenki megadja magát; ő akarta kiadni a jelszókat és itélkezett élők és holtak fölött. Irodalmat, művészetet, férfiakat, nőket, mindent alávetett birálatának, pedig Sérizy asszony, ugy látszik, kihivta mindenkinek a birálatát. A háza minden tekintetben mintaképe volt a jó izlésnek. És ez elegáns és szép nőkkel teli szalonokban Julie diadalmaskodott a grófné fölött. Szellemes, élénk és derült lévén, maga köré vonzotta az estélyen a legelőkelőbb férfiakat. A többi asszonyok kétségbeesésére Julie öltözéke kifogástalan volt; mindenki irigyelte vagy a ruhájának szabását, vagy a derekának formáját, szóval: Julie megjelenésének nagy hatását mindenki valami ismeretlen szabónő zsenijének akarta betudni; mert az asszonyok inkább hisznek a ruha szabójának tudományában, mint abban, hogy valakit isten olyan bájosnak és tökéletesnek teremtett, hogy bármiféle ruhát gyönyörüen tud viselni.
Mikor Julie fölkelt, hogy a zongorához menjen, elénekelni Desdemona románczát, a férfiak valamennyi teremből besiettek, hallgatni azt a hires hangot, mely oly sokáig néma volt. Mély csend lett. A márkinét élénk izgalom fogta el, látva, hogy mint szoronganak egymás mellett a fejek az ajtókban és hogy minden tekintet ráirányul. A férjét kereste szemeivel s kaczér tekintetet vetett rá és gyönyörüséggel látta, hogy ez az egész jelenet felette hizelgett a férje hiuságának. Ez a diadal olyan boldoggá tette, hogy szebben énekelt, mint valaha.
Mikor a dal ismétlésébe fogott, a csoportokra pillantott és észrevette Arthurt, kinek szeme szünetlenül és kitartóan rászegeződött a márkinéra. Julie egész valójában megremegett és a hangja egyszerre elakadt.
Sérizy asszony hamar fölkelt és a márkinéhoz sietett.
- Mi baja van, édesem? Oh, szegény kicsike, olyan gyönge! Reszkettem, mikor láttam, hogy ilyen nagy dologra vállalkozik, mely meghaladja az erejét.
A románcz félbenmaradt. Julienek bosszuságában nem volt bátorsága folytatni az éneket s megadta magát a vetélytárs hazudott részvétének. Az asszonyok összesugtak. És miközben tanakodtak-fecsegtek az esetről, kitalálták, hogy küzdelem kezdődött a márkiné és Sérizy asszony közt, kit persze nem kiméltek szapulásaik közben. Azok a bizarr sejtelmek, melyek olyan gyakran keltettek izgalmat Julie lelkében, egyszerre valósággá lettek. Arthurral foglalkozván, örömet lelt abban a hitében, hogy egy ilyen nyájas, ilyen gyöngéd, ilyen finom férfi bizonyára hű marad első szerelméhez. Ez egyszer jóleső tudat volt a lelkének, hogy jómagáért dobog ez a szép szenvedély, tiszta és igaz szenvedélye ennek a fiatal embernek, kinek minden gondolata szerelmesét illeti, ki minden perczét imádottjának - jómagának - áldozza, ki egyszerü és nyiltszivü, kit elpirit az, ami pírt kerget a nők arczára, aki ugy gondolkodik, mint egy nő, aki nem állit vetélytársat imádottjával szembe és nem törődve becsvágygyal, hirrel, dicsőséggel, vagyonnal, imádottjának - jómagának - adja oda magát egészen. Mindezt álmodta Arthurról, balgaságból, szórakozásból és most egyszerre azt hitte, hogy álma teljesült. A fiatal angolnak szinte nőies arczáról ugyanazokat a mélységes gondolatokat, ugyanazt az édes búbánatot, ugyanazt a fájdalmas lemondást olvasta le, melyeknek maga is az áldozata. Önmagát ismerte fel e fiatal emberben. A balsors és a bánat a legékesszólóbb tolmácsai a szerelemnek és általuk a szenvedő lelkek hihetetlen gyorsasággal kapcsolódnak össze. A lélekbelátás és a dolgoknak vagy eszméknek lélekbefogadása náluk tökéletes és teljes.
És annak a megrázkódtatásnak ereje, a mely érte, szintén feltárta a márkiné előtt a jövője veszedelmeit. Örült, hogy rendes beteges állapotában ürügyet lelt zavartságára és ezért készséggel engedte, hogy Sérizy asszony részvéte kifejezése képpen elméskedő vigasztalással halmozza el.
A románcz félbeszakitásáról különféleképpen fecsegtek a társaságban. Némelyek sajnálták Julie sorsát és panaszkodtak, hogy ez a kiváló asszony elveszett a világ számára; mások tudni szerették volna, hogy mi a márkiné szenvedéseinek és elhagyatottságának oka.
- Nos, Ronquerolles barátom, - mondta Sérizy asszony bátyjához a márki, - ugy-e irigyelted a boldogságomat, mikor megláttad d’Aiglemont asszonyt és a szememre vetetted, hogy hűtlen vagyok hozzá? No, tudom, nem tartanád kivánatosnak sorsomat, ha ugy, a mint nekem, egy szép asszonynyal egy vagy két esztendeig ugy kellene együtt élned, hogy még a kezét sem mered csókolni, mert félned kell, hogy eltöröd. Ne habarodjál bele sohase ezekbe a kényes csecsebecsékbe, a melyek csak arra valók, hogy üveg alá tegyék őket; olyan törékenyek és olyan drágák, hogy folyton vigyáznunk kell reájuk. Kilovagolsz-e gyakran azon a szép lovadon, a melyiket félted záportól-hótól? Látod, ez az én históriám. Igaz, hogy meg vagyok győződve a feleségem hűséges erényességéről; de a házasságom inkább olyas fényüzésféle és ha azt hiszed, hogy házas vagyok, nagyon csalódol. A hűtlenségemnek van valami jogos jellege. Szeretném tudni, mint cselekednétek a helyemben, nevető uraim? A legtöbb férfi kevesebb kimélettel bánna a feleségemmel, mint én. Meg vagyok győződve, - füzte szavaihoz halk hangon, - hogy d’Aiglemont asszony nem kételkedik bennem egy cseppet sem. És bizony helytelen volna tőlem, ha panaszkodnám; nagyon jól érzem magamat. De higyjétek el, semmi sem olyan unalmas egy érzelmesszivű férjnek, mint szenvedni látni egy szegény teremtést, a kihez az ember hozzá van kötve.
- Hát te olyan érzelmesszívű vagy? - felelte Ronquerolles ur. - Mert ritkán vagy odahaza.
Ez a barátias gúny megkaczagtatta a hallgatókat. De Arthur hideg és nyugodt maradt, gavallér lévén, a kinek jellemének a komolyság az alapja. A férjnek furcsa szavai kétségkivül keltettek némi reményt a fiatal angolban, aki türelmetlenül leste a perczet, melyben egyedül lehet d’Aiglemont urral. És az alkalom nemsokára kinálkozott is.
- Uram, - mondta Arthur a márkihoz, - végtelen fájdalommal látom a márkiné állapotát és ha ön tudná, hogy a szegény márkinénak különös kiméletes gondozás hiján nyomorultul el kell vesznie, akkor, azt hiszem, nem mulatna ön a márkiné szenvedésein. Hogy igy beszélek önhöz, erre némileg feljogosit az a határozott meggyőződésem, hogy én meg tudnám menteni d’Aiglemont asszonyt és visszaadhatom az életnek és a boldogságnak. Nem igen szokásos, hogy a magamrangjabeli ember orvos volna. De a véletlen ugy akarta, hogy én az orvosi tudományokkal foglalkozzam. Azonban eleget unatkozom - folytatta, hideg önzést tettetve, melylyel szándékait próbálta leplezni - és igy közönyös nekem, hogy időmet s utazásaimat valami ostoba szeszély helyett egy szenvedő teremtés javára pazarlom. Az olyan betegségek, mint a milyenek d’Aiglemont asszonyé, ritkán gyógyulnak; vagyonra van hozzá szükség, meg utazgatni kell, pontosan követni a rendeléseket, melyek napról-napra változnak, de azért egyáltalán nincs semmi kellemetlen hatásuk. Mind a ketten gavallérok vagyunk - mondta az angol gentleman-szó értelmét adva e szónak - és igy meg tudjuk érteni egymást. Kijelentem, hogy ha elfogadja ajánlatomat, minden tettem és egész viselkedésem fölött feltétlenül itélhet. Semmire se fogok vállalkozni a nélkül, hogy a tanácsát és a felügyeletét ki ne kérjem s felelek a sikerért, ha ön kijelenti, hogy engedelmeskedik nekem. Igen, ha beleegyezik, hogy hosszabb időn át ne legyen d’Aiglemont asszony férje, - sugta a márki fülébe.
- Az bizonyos, - felelte a márki nevetve, - hogy csak egy angol tehet nekem ilyen furcsa és eredeti ajánlatot. Engedje meg, hogy az ajánlatát se el ne utasitsam, se el ne fogadjam. Majd gondolkodom róla. És mindenek előtt a feleségem elé kell terjesztenem.
E pillanatban Julie ujra megjelent a zongoránál. A Semiramis-ból énekelt egy áriát: Son regina, son guerriera. Egyhangu általános tapsolás, de, hogy ugy mondjam, néma tapsok, a Faubourg Saint-Germain udvarias tapsai tanusitották, hogy milyen lelkesedést keltett az ének.
Mikor d’Aiglemont ur vissza vezette a feleségét a palotájukba, Julie nyugtalan gyönyörüséggel vette észre a kisérleteinek gyors sikerét. A férje felbuzdulva azon a szerepen, melyet Julie az imént játszott, hizelgő bókokkal akarta megtisztelni az asszonyt s ezt nem különb izléssel cselekedte, mint amelylyel egy szinésznőt dicsért volna. Julie mulatságosnak találta, hogy ő, az erényes, házas, férjes asszony, ily elbánásban részesül; megpróbált játszani a hatalmával és ebben az első ütközetben a jósága miatt elvesztette a csatát, de ez volt a legborzasztóbb leczke, melyet a sors tartogatott számára. Éjfél után két-három óra felé elborulva, álmatagon ült hitvesi ágyában; egy homályos fényü lámpa gyenge világossággal árasztotta el a szobát; mélységes csend honolt köröskörül; és a márkiné körülbelül egy óra óta, lelkiismereti furdalásoktól mardosva, egyre hullatta könyeit, melyeknek keserüségét csak azok az asszonyok tudják felfogni, a kik már voltak hasonló helyzetben. Csak akiben Julie lelke élne, csak az tudná Julievel együtt átérezni azt az irtózatot, melyet az előre kiszámitott kedveskedés kelt a lelkében, csak azt sértené annyira, mint a márkinét, egy hideg, érzéstelen csók. A szivének hitehagyottságát pedig betetézte azzal, hogy fájdalmában megalázta önmagát.
Megvetette önmagát, átkozta a házasságot; lenn szeretett volna már lenni a sír mélyén... És ha a gyermeke véletlenül meg nem szólal, kivetette volna magát az ablakon, le a kövezetre.
D’Aiglemont ur nyugodtan aludt mellette; nem ébresztették fel a forró könyek, melyeket a felesége reá hullatott.
Másnap Julie tudott derült lenni. Volt ereje, hogy boldognak tettesse magát a világ előtt és ha bánatosságát nem is tudta leplezni, de legyőzhetetlen irtózatát igen.
E naptól fogva nem tekintette magát kifogástalan asszonynak. Nem hazudott-e önmagának is? Hiszen most már tud szinlelni is, később bámulatos mélységet fejthet majd ki a hitvestársi vétkezésben. A házassága volt az oka a priori romlottságának, amelyet egyelőre még senkin és semmin sem érvényesitett. Pedig gyakran kérdezte magát, miért álljon ellent egy imádónak, akit szeret, mikor a szive és a természet szava ellenére megadja magát egy férjnek, akit nem szeret többé? Minden véteknek és talán a bűnöknek is rossz okoskodás, vagy az önzésnek tultengése az alapja. A társadalom csak azok az egyéni áldozatok által tud fennállani, amelyeket a törvények követelnek. Ha elfogadjuk az előnyöket, nem vállaljuk-e el ezzel azt is, hogy megtartjuk a feltételeket, melyeken a társadalom léte alapul? A kenyér nélkül szükölködő és éhező szerencsétleneket, mikor kényszerittetnek, hogy tiszteljék a tulajdonjogot, épp ugy sajnálni lehet, mint azokat az asszonyokat, akiknek vágyait és természetadta finom érzékenységüket megsebzik.
Néhány nappal e jelenet után, melynek titkait a hitvesi ágy temette magába, d’Aiglemont ur bemutatta feleségének Grenville lordot. Julie olyan udvarias hidegséggel fogadta Arthurt hogy diszére vált szinlelő tehetségének. A tekintetéből látszott, hogy hallgatást parancsolt a szivének, szilárdságot adott a hangjának és igy ura maradhatott jövőjének. Majd, miután ez eszközök segitségével, melyek, hogy ugy mondjam, szinte vele születnek minden asszonynyal, felismerte, hogy milyen nagy az a szerelem, melyet Arthur szivében fakasztott, remény mosolygott d’Aiglemont asszonyra, hogy hamar meg fog gyógyulni és nem ellenkezett többé a férje akaratának, ki erőszakkal kényszeritette, hogy fogadja el a fiatal orvos gondozását. Mégis csak akkor akarta rábizni magát Grenville lordra, ha már kitanulmányozta szavait és viselkedését, hogy meggyőződjék, megvan-e benne az a nemeslelküség, hogy csendben, némán is tud szenvedni. Korlátlan hatalma volt ez ember fölött; már is visszaélt e hatalommal: hiszen asszony volt!
Montcontour ódon kastély, azoknak a sárga szikláknak egyikén, a melyeknek lábai alatt a Loir elfolyik. Nem messze volt ez a kastély attól a helytől, a hol Juliet 1814-ben feltartóztatták volt. A Touraine azon kis kastélyai közül való ez is, a melyek fehérek, takarosak, kedélyesek és apró, faragott tornyocskáikkal mint valami belga csipkével szegélyezvék; olyan csinosak ezek a bájos, cziczomás kis kastélyok, a mint eperfalombjaikkal, venyigéikkel, vájt utaikkal, hosszu, nyilt oszlopkorlátaikkal, szikla-üregeikkel, folyondár-diszükkel és meredek falaikkal visszatükröződnek a folyó szinén. Montcontour tetői csillognak a nap fényében, minden izzó és sugárzó rajtuk. Spanyolország közelségének ezer meg ezer nyoma teszi elragadóvá ezt a helyet; aranyszinü rekettye és harangvirágok illatárral töltik be a szellőt; a levegő enyhe, a mező köröskörül mosolygó.
Édes bűvölet szállja meg itt a lelket, ellankasztja, szerelmessé, lágygyá teszi és elringatja. Ez a kedves és édes táj elaltatja a fájdalmakat és felébreszti a szenvedélyeket. Senki se marad hideg e tiszta ég alatt és e ragyogó vizek mellett. Itt elhal a becsvágy; itt pihenni térsz a nyugodalmas boldogság ölébe, mint a nap lepihen esténkint biborszinü és azur pólyáiba.
Egy gyönyörüséges augusztusi estén, az 1821-dik évben, két utas hágott föl a köves uton, mely átszeli a sziklákat, melyeken a kastély áll. A magaslatok felé haladtak, bizonyára azért, hogy megcsodálhassák a kilátást, mely az ott fenn körültekintő szem elé tárul. Julie és Grenville lord volt e két utas; de mintha ez a Julie egészen uj asszony volna. A márkiné orczáit az egészség üde szinei boritják. Dús erőtől eleven szemei párás nedvességen át csillognak, mely hasonlitott arra a nedvességre, a mely olyan ellenállhatatlan bájt ád a gyermekek szemeinek. Derülten mosolygott, örült az életnek és felfogta, hogy lehet szeretni az életet. Azon a fürgeségen, a melylyel lábacskáit emelgette, könnyü volt meglátni, hogy nincsenek, mint azelőtt, szenvedései, melyek legapróbb mozdulatait is lankadttá tették, tekintetét és szavait elbágyasztották. A fehér selyem-napernyő alatt, mely védte a nap forró sugarai elől, lefátyolozott arára hasonlitott, ártatlan leányra, a ki éppen készül magát megadni a szerelem bűvöletének. Arthur olyan gyöngéd gonddal kisérte, mint valami szerelmes, vezette, mint egy kis gyermeket szokás, kikereste számára a legjobb utat, kikerülte vele a köveket, megmutatta neki a nyilásokat, honnan kilátás nyilt, vagy megállott vele az utjukba akadó virágok előtt.
Beteg és orvosa egyenlő léptekkel haladtak és nem is csodálkoztak ezen a megegyezésen, mely, ugy látszik, fennáll köztük az első nap óta, hogy együtt járnak. Ugyanannak az akaratnak engedelmeskedtek; ugyanazok az érzelmek hatása alatt állottak meg; tekinteteik s szavaik kölcsönös gondolatoknak feleltek meg. Egy szőllőhegy tetejére érve, mind a ketten ugyanazon az egy kövön akartak letelepedni, egy fehér kövön, a milyet pinczének kivájt sziklákból szoktak kiemelni. De mielőtt leültek volna, Julie megtekintette a tájat.
- Gyönyörü vidék; - sóhajtott fel Julie, - verjünk itt tanyát és éljünk itt. Victor, - kiáltott lefelé, - jöjjön csak, jöjjön!
D’Aiglemont ur tölcsérbe fogta kezét s azon át kiáltott vissza alulról, de nem siettette lépteit; azonban időnkint a felesége felé tekintgetett, ha ugyan az ut kanyarulatai nem zárták el a tekintetét. Julie fölvetvén fejét, gyönyörködve szivta magába a levegőt és olyan finom pillantást vetett Arthur felé, a milyennel a szellemes asszonyok ki tudják fejezni minden gondolatukat.
- Ah, - kezdte el ujra, - örökké itt szeretnék maradni. Belefáradhat az ember valaha ennek a szép völgynek a nézésébe? Tudja e bájos folyónak a nevét, milord?
- Ez a Cise.
- A Cise! - ismételte Julie. - És odalenn, itt előttünk, mi az?
- Ezek a Cher halmai.
- És jobboldalt? Ah, ez Tours! De, nézze, milyen pompásan hatnak a távolban a székesegyház harangtornyai.
Elhallgatott és kezét, melyet a város felé nyujtott ki, Arthur kezére bocsátotta le. Ketten szótlanul bámulták a tájat és ez összhangzatos természet szépségeit. A patakok mormolása, a légnek és az égnek tisztasága, minden összhangban volt azokkal a gondolatokkal, melyek tömegesen támadtak most szerető, fiatal sziveikben.
- Oh, istenem, mennyire szeretem ezt a vidéket! - ismételte Julie, egyre növekvő, gyermeteg lelkesedéssel. - Soká lakott itt? - füzte kis szünet mulva szavaihoz.
E szókra Grenville lord megremegett.
- Amott... ott, - felelte bánatos, méla hangon s egy utmenti diófa-csoportra mutatott. - Ott láttam meg önt először... Akkor fogoly voltam.
- Igen; de akkor én nagyon szomoru voltam. Akkor vadnak láttam ezt a természetet és most...
Nem folytatta. Grenville lord nem mert ránézni.
És hosszu hallgatás után Julie végre folytatta:
- Igen, és csak önnek köszönhetem most ezt a gyönyörüséget! Hát ne legyen az ember eleven, hogy átérezhesse az élet örömeit? És nem voltam-e idáig mindenki számára halott. Többet adott ön nekem, mint egészséget: megtanitott érezni és felfogni az élet becsét...
A nőknek van valami utánozhatatlan tehetségük arra, hogy érzelmeiket ki tudják fejezni a nélkül, hogy tulságosan élénk kifejezéseket kellene használniok; ékesszólásuk, főként a hanglejtésükben, a mozdulataikban, a testtartásukban és a tekintetükben rejlik.
Grenville lord kezeibe rejtette arczát, mert könyek peregtek le orczáin. Ezek voltak ugyanis Julie első köszönő-szavai azóta, hogy eljöttek Párisból. Már egy teljes év óta gondozta a márkinét önfeláldozó odaadással. D’Aiglemont urral együtt elkisérte a márkinét Aix gyógyforrásaihoz, majd a tengerpartra La Rochellebe. Minden perczben lesve-figyelve a változásokra, melyeket okos és egyszerü rendelései a Julie megrongált szervezetében keltettek, ugy ápolta a márkinét, mint a szenvedélyes kertész szokta a ritka virágot. A márkiné ugy tüntette fel, mintha Arthur értelmes gondozását a hódolatokhoz szokott párisi asszonyok ismert önzésével fogadná, vagy pedig egy félvilági hölgy gondatlanságával, aki nem ismeri se a dolgok árát, se az emberek értékét és kinek mennyi hasznát látja, annyira becsüli.
Figyelemre érdemes dolog, hogy mennyire hat a lélekre egy-egy vidék. Ha a komorság teljesen hatalmába kerit bennünket, mikor a tengerparton vagyunk, fogékony természetünk egy más törvénye folytán érzelmeink megtisztulnak, mihelyt hegyvidékre megyünk: a szenvedély itt annyival gazdagodik mélységében, a mennyivel, látszat szerint, élénkségben megapad. A Loire hatalmas tükrének látása, annak a dombnak emelkedettsége, amelyen a két szerelmes ült: talán ezek keltették azt az édes nyugalmat, melyben most élvezték azt a boldogságot, melyet akkor érez a lélek, mikor látszólag jelentéktelen szavak leple alatt nagy szenvedélyt sejt.
Abban a pillanatban, melyben Julie befejezte azt a mondatot, mely annyira meginditotta Grenville lordot, enyelgő szellő rezzentette meg a fák koronáját s a viz friss párázatát árasztotta szét a levegőben; a napot néhány felhő takarta el és a könnyed, lágy, árnyas borulatban láthatóvá lett e bájos természetnek minden szépsége. Julie elforditotta a fejét, hogy a fiatal lord ne lássa meg könyeit, melyeket vissza tudott tartani és titkon fel tudott száritani; mert Arthur ellágyulása mihamar átszállt a márkinéra. Nem merte Arthurra emelni szemeit, mert félt, hogy Arthur nem sok örömet olvashat a tekintetében. Asszonyi ösztönével megérezte, hogy e veszedelmes órában szive mélyére kell temetnie szerelmét. Pedig a hallgatás épp oly félelmes lehet.
Julie látván, hogy Grenville lord képtelen csak egy szót is kiejteni, elkezdte ujra gyöngéd, édes hangon:
- Önt meghatotta az, amit mondtam, milord. De lehet, hogy ennek az élénk megindulásnak az lesz a hatása, hogy egy olyan nyájas és jó lélek, mint a milyen az öné, téves itéletre ragadtatja magát. Bizonyára hálátlannak hitt, mert hideg és tartózkodó voltam, vagy mert gúnyolódó és érzéketlen voltam ez utazás alatt, mely hála istennek, nemsokára véget ér. Nem lettem volna méltó az ön gyöngéd gondozására, ha nem tudtam volna azt kellőleg megbecsülni. Milord, én nem felejtettem el semmit. Fájdalom, nem is fogok semmit elfeledni; se a gondosságot, melylyel ugy őrködött fölöttem, mint egy anya őrködik gyermeke fölött; se azt a nemes bizalmasságot, mely testvéries társalgásunkat áthatotta; se egész viselkedésének gyöngéd finomságát; se a csábokat, melyekkel szemben fegyvertelenek vagyunk. Milord, nincs módom viszonozni...
E szónál Julie hirtelen eltávolodott tőle és Grenville lord nem tett egy mozdulatot se, hogy visszatartsa. A márkiné egy közeli sziklára ment és ott maradt mozdulatlanul. Megindultságuk lelkük titka maradt; bizonyára sirtak is csendben, magukban. A madarak éneke, mely naplementekor oly vidám és lágy érzelmekben olyan gazdag, még fokozhatta azt a heves fölindulást, mely kényszeritette őket, hogy eltávolodjanak egymástól. A természet vállalta magára, hogy kifejezze azt a szerelmet, melyet ők nem mertek kimondani.
- És most, milord, - szólalt meg ujra Julie, olyan méltóságos tartásban lépvén előre, hogy bizvást megfoghatta Arthur kezét, - most arra kérem, hogy hagyja tisztának és szentnek azt az életet, melyet visszaadott nekem. Itt el fogunk szakadni egymástól. Tudom... - füzte hozzá szavaihoz, látván, hogy Grenville lord elhalványodik, - tudom, hogy odaadásáért most egy még nagyobb áldozatot követelek, melynek nagyságát nekem kellene legjobban belátnom... De meg kell lennie... Ön nem fog Francziaországban maradni. Mert ha biztatnám, hogy maradjon itt, nem azt jelentené-e ez, hogy jogokat adok önnek, olyan érzelmekkel szemben, a melyeket szenteknek kell tartanom? - fejezte be és dobogó szivére szoritotta a fiatal ember kezét.
- Igaza van, - felelte Arthur fölemelkedve.
És e pillanatban d’Aiglemont urra mutatott, a ki karjaiba hozta leányát s aki éppen kilépett a sziklákba vájt utból, mely a kastély oszlopkorlátja fölött vonult.
- Julie, nem fogok önnek szerelemről beszélni; a lelkeink nagyon is jól megértik egymást. Bármily mélyek, bármily titkosok voltak is szivem örömei, ön osztozott bennük. Ezt érzem, tudom és látom. Most megkaptam sziveink állandó vonzalmának gyönyörüséges bizonyságát, de én futok, menekülök. Sokkal gyakrabban és sokkal ügyesebben eszeltem ki a módokat, hogy mikép lehetne megölni ezt az embert, semhogy végleg ellent tudnék állani a kisértésnek, ha az ön közelében maradok.
- Bennem is ugyane gondolatok támadtak, - felelte a márkiné és zavarodott arczán fájdalmas meglepetés fejeződött ki.
De annyi erény, annyi önérzet s a szerelem fölött titkon aratott annyi diadal fejeződött ki Julie hangjában és mozdulataiban, hogy Grenville lord elámult. A bűnnek még árnya is eloszlott e naiv lelkiismeretben.
A vallásos érzelem, mely e szép homlokon honol, mindig el fogja üzni az önkéntelen rossz gondolatokat, melyeket tökéletlen természetünk szül, de amelyek végzetünk nagyságát és veszedelmeit egyaránt bizonyitják.
- Akkor, - folytatta Julie, lesütvén szemeit, - magamra vontam volna az ön megvetését, de legalább megmenekültem volna. Elveszteni az ön becsülését: ez annyi volna, mint meghalnom.
A két hősies szerelmes egy perczig szótlan maradt; ezalatt iparkodtak fájdalmaikat elfojtani. Akár jók, akár rosszak voltak gondolataik, de hüségesen egyazok voltak és legbensőbb örömeikben épp ugy megértették egymást, mint legrejtettebb fájdalmaikban.
- Nem szabad zúgolódnom; életem balsorsa a magam müve volt, - füzte Julie a szavaihoz, ég felé emelvén könyekkel teli szemeit.
- Milord, - kiáltotta a tábornok onnan, ahol épp állott és az ujjával előre mutatott, - ott ni, ott találkoztunk először. Ön talán már nem is emlékszik rá. Nézze, ott lenn, a nyárfáknál.
Az angol hirtelen és ridegen hátravetette a fejét: ez volt a felelete.
- Meg fogok halni, - viszonzá Julie, - fiatalon, boldogtalanul. Igen, ne higyje, hogy élni fogok. A fájdalom épp oly halálos lesz, mint az az irtóztató betegség, melyből ön kigyógyitott. Nem tartom magamat vétkesnek. Nem, az érzelmek, melyek ön iránt fakadtak bennem, ellenállhatlanok, örökké tartók, de egészen önkéntelenek és én erényes akarok maradni. És egyaránt hü leszek hitvestársi lelkiismeretemhez, anyai kötelességeimhez és szivem vágyaihoz. Hallgasson ide, - mondta izgatott hangon, - nem leszek többé ez emberé soha!
És Julie irtózatot és igazságot ijesztően kifejező mozdulattal a férjére mutatott.
- A világ törvényei, - kezdte el Julie ujra, - azt követelik, hogy ez ember életét boldoggá tegyem és én engedelmeskedem. Szolgája leszek neki; önmegadásom határtalan lesz, de mától fogva özvegy vagyok. Nem akarok se a magam, se a világ szemeiben becstelen asszony lenni; ha nem vagyok d’Aiglemont uré, nem leszek soha másé se. Az öné belőlem csak az lesz, a mit bensőmből ragadott ki, a mit a lelkemből tépett ki. Ezt az itéletet vállalám magamra, - mondta büszkén, Arthurra tekintve. - És ez visszavonhatatlan itélet, milord. Most pedig, tudja meg, ha ön engedni találna valami bűnös gondolatnak, d’Aiglemont ur özvegye klastromba vonul, Itáliában vagy Spanyolországban. A balsors ugy akarta, hogy szerelmünkről beszéljünk. E vallomások talán kikerülhetetlenek voltak, de bármint legyen is, utoljára esett meg, hogy szivünk ilyen erősen rezdült meg. Holnap ön azt fogja mondani, hogy levelet kapott, mely Angliába szólitja s mi elszakadunk egymástól, hogy ne lássuk viszont egymást többé soha.
Juliet e nagy lelkierőfeszités kimeritette, érezte, hogy térdei meginognak, halálos borzongás futotta át és valami igazi asszonyi gondolat folytán, egyszerre csak leült, hogy Arthur karjaiba ne essék.
- Julie! - kiáltotta Grenville lord.
Ez az erős kiáltás ugy visszhangzott, mint valami égzengés. Ez a szivszakgató sikoltás kifejezett mindent, amit az eddig néma szerelmes nem tudott kimondani.
- Nono, mi baja van Julienek? - kérdezte a tábornok.
A márki, mikor a kiáltást hallotta, sietőre fogta lépteit és tüstént a szerelmes pár mellett termett.
- Semmi, - mondta Julie azzal a csodás hidegvérrel, melyet az asszonyoknak természetes ravaszságuk ád, még az élet legnagyobb válságaiban is. - Ez alatt az árnyas diófa alatt olyan hüvös a levegő, hogy majdnem elaléltam és a doktorom bizonyára megijedt. Ami nem csoda, mert én neki csak amolyan művészi munka vagyok, amelyet még nem fejezett be. Talán azért remegett meg, mert azt hitte, hogy a munkája elpusztult...
Vakmerően karonfogta Grenville lordot és rámosolygott a férjére, kipillantott a tájra, mielőtt lelépett a szikla csúcsáról s megfogván az utitársa kezét, vonta maga után.
- Igen, ez a legszebb vidék, amelyet csak láttunk, - mondta. - Nem fogom elfeledni ezt a vidéket soha. Nézze, Victor, milyen messzeségek, milyen tág szemhatár és milyen változatosság. Egészen szerelmes lettem ebbe a vidékbe.
Szinte görcsös nevetéssel, de ugy nevetve, hogy a férjét megtéveszsze, vigan beleszökkent a mély utba és eltünt.
- Ej, ilyen hamar? - mondta, mikor már messze volt d’Aiglemont urtól. - Ah, barátom, egy pillanat és nem lehetünk többé és nem is leszünk többé önmagunk; szóval, nem fogunk többé élni.
- Menjünk lassabban, - felelte Grenville lord. - A kocsik még messzire vannak. Együtt megyünk és ha szabad legalább tekintetünkkel beszélnünk egymáshoz, a szivünk még egy perczczel tovább fog élni.
Szinte szótlanul haladtak a hegyi uton, majd a viz partján, a nap utolsó sugaraiban, határozatlan kusza szavakat ejtve, melyek édesek voltak, mint a Loire mormolása, de azért megmozgatták a lelket. Az épp aláhanyatló nap mielőtt eltünt, a szerelmes párt vörös fénybe vonta, végzetes szerelmük bánatos képe gyanánt.
A tábornok nyugtalankodván, hogy nem leli a kocsijukat ott, a hol hagyta, majd a két szerelmes mögött ment, majd elébük került és nem ártotta magát a beszélgetésükbe. Mivelhogy a lord olyan nemesen és finoman viselkedett az egész utazás alatt, a márki gyanuja teljesen eloszlott és egy idő óta szabadra hagyta a feleségét, bizván az orvos-lord puni becsületében.
Arthur és Julie még mindig megtört szivük fájó és bánatos hangulatában haladtak egymás mellett.
Az imént, mikor fölhágtak Montcontour meredélyein, mindkettejük szivében valami bizonytalan reménység, valami nyugtalan boldogság fészkelt, melyről nem mertek önmaguknak se számot adni, de mikor lefelé jöttek a hegy oldalán, fölforgatták a képzeletük alkotta, gyenge, roskatag épületet, a melyet lehelletükkel se mertek illetni, mint a gyermekek, mikor visszafojtják lélekzetüket, félvén, hogy összeomlik a kártyavár, melyet épitettek. Most már nem élt bennük reménység.
Grenville lord még az este elutazott. Az utolsó tekintet, melyet Juliera vetett, boldogtalan bizonysága volt annak, hogy igaza volt, mikor nem bizott magában attól a pillanattól fogva, melyben a kölcsönös vonzalom feltárta előttük szenvedélyük erejét és nagyságát.
Mikor d’Aiglemont ur és a felesége másnap a hintójuk mélyén ültek, - az utitárs nem volt velük - és sebesen robogtak azon az uton, melyet a márkiné, akkor a szerelmet még nem ismerve és szinte átkozva a szive hüségét, 1814-ben tett meg: ezer meg ezer elfeledett benyomás ébredt föl Julieben. A sziv is tud emlékezni és megvannak a maga emlékei. Van asszony, a ki képtelen emlékezetébe idézni a legkomolyabb eseményeket is, de egész életén át emlékezik olyan dolgokra, melyek érzelmeit illetik. Julie is tökéletesen emlékezett még a legjelentéktelenebb részletekre is; boldogan idézte föl első utazásának legapróbb eseményeit s még azokat a gondolatokat is, melyek akkor az ut egyes pontjain a lelkében támadtak volt. Victor, ki ismét szenvedélyesen beleszeretett a feleségébe, a mióta ez visszanyerte ifjusága üdeségét és teljes szépségét, a szerelmesek módjára hozzásimult Juliehez. Megpróbálta karjaiba venni az asszonyt, ez gyöngéden kibontakozott és talált, isten tudja miféle ürügyet arra, hogy kikerülje ezt az ártatlan bizalmaskodást. Majd irtózat fogta el Victor érintésétől, kinek melegét, a mint ugy egymás mellé szorulva ültek, érezte, maga is átveszi. A hintó előülésére akart áthelyezkedni, hogy ott egyedül ülhessen, de a férje megtette neki azt a szivességet, hogy otthagyta egyedül a hátsó ülésen. Julie ezt a figyelmességet egy sóhajtással köszönte meg; de a márki félremagyarázta ezt a sóhajtást és a garnizónnak ez a régi, hires csábitója a maga előnyére magyarázta a felesége levertségét és este olyan tolakodó hevességet tanusitott a feleségével szemben, hogy ez kénytelen volt parancsoló határozottsággal beszélni:
- Barátom, - mondta a márkiné, - ön már majdnem megölt engem, hisz tudja! Ha tapasztalatlan, fiatal leány volnék, ujra elkezdhetném életem feláldozását. De most anya vagyok; egy gyermeket kell fölnevelnem és vagyok legalább annyira a gyermekemé, mint az öné. Viseljük el a bajt, mely mindkettőnket ért. Önnek legkevésbbé van oka és joga panaszkodnia. Ön talált vigasztalást; de ettől engem a kötelességtudatom, közös becsületünk, és még inkább a természetem eltiltott. Lássa, - folytatta, - ön meggondolatlanságában egyik fiókjában felejtette Sérizy asszony három levelét; itt vannak, nézze. Hogy eddig hallgattam, ebben bizonyságát láthatja annak, hogy türelmes felesége van, a ki nem követeli öntől azokat az áldozatokat, a melyekre őt a törvények kényszeritik. De eleget elmélkedtem erről s beláttam, hogy szerepeink nem ugyanazok és hogy csak az asszony van boldogtalanságra szánva. Az én erényem határozott és szilárd elveken nyugszik. Tudni fogok kifogástalanul élni; de hagyjon élni.
A márki elképedt az ilyen logikára, a melylyel az asszonyok bele tudnak világitani a szerelmi ügyekbe és egészen leigázta ez a méltóság, mely szinte természetes az asszonyoknál az ilyenfajta válságokban. Az az ösztönszerü ellenszenv, melyet Julie tanusitott minden ellen, a mi szerelmét, vagy szive vágyait sértette, az asszonyok legszebb vonásai közé tartozik és talán valami természetes erényből ered, melyet sem a törvények, sem a művelődés nem tudtak elhallgattatni. De ki merné gáncsolni az asszonyokat. Mikor az asszonyok hallgatást erőszakolnak arra a kizárólagos érzelmükre, a mely nem engedi meg nekik, hogy két férfié legyenek, nem hasonlitanak-e akkor a papokra, a kikben nincs hit? Ha némely szigoru lelkek rosszalják az olyan egyezséget, melyet Julie a szerelme és a kötelessége között kötött: azok, a kiknek lelkében hév és szenvedély lakozik, egyenest bűnnek mondják ezt az egyezséget. Ez az általános kárhoztatás vagy a balsorsot vádolja, mely a törvények iránt való engedetlenségre késztet, vagy azoknak az intézményeknek szomorú tökéletlenségét panaszolja, a melyeken az európai társadalom nyugszik.
Két év telt el. Ez alatt d’Aiglemont ur és d’Aiglemont asszony ugy éltek, mint az előkelő világban szokás; mindegyikük ment a maga utján; gyakrabban találkoztak a szalonokban, mint otthon; az az elegáns válás volt ez is, a melyben az előkelő világban annyi házasság végződik.
Egy este megesett az a rendkivüli eset, hogy férj és feleség összekerültek otthon a saját szalonjukban. D’Aiglemont asszonynak vendége volt ebédre: egy barátnője.
A tábornok, a ki különben nem szokott otthon ebédelni, ma itthon maradt.
- Nagy öröm vár önre, márkiné, - szólt d’Aiglemont ur, asztalra tevén a csészét, melyből kávéját itta.
A márki félig gúnyos, félig bosszus arczczal nézett Wimphen asszonyra és folytatta:
- Hosszu vadászatra megyek a fővadászmesterrel. Legalább nyolcz napig teljesen özvegy lesz, márkiné: s ez az, a mit olyan nagyon kivánt, ugy-e bár... Guilleaume, - szólt az inashoz, ki bejött leszedni az asztalról a csészéket - fogasson be.
Wimphen asszony volt az a Louisa, a kinek d’Aiglemont asszony egykor azt akarta tanácsolni, hogy maradjon leány.
A két asszony összenézett; megértették egymást, ezt fejezte ki a tekintetük, mely bizonysága volt annak, hogy Julie ez asszonyban bizalmas barátnőt lelt, kinek elpanaszolhatta gyötrelmeit; és pedig drága és szerető barátnőt, mert Wimphen asszony igen boldog volt házasságában. És hogy ilyen ellentétes helyzetben voltak, talán épp ez tette azt, hogy az egyik, a boldog, odaadó és hűséges volt a másik, a boldogtalan iránt.
- Hát most van az ideje a vadászatoknak? - mondta Julie, közönyös tekintetet vetve a férjére.
Márczius vége felé járta.
- A fővadászmester akkor vadászik, a mikor akar, és ott, a hol akar. A királyi erdőkbe megyünk vadkanra vadászni.
- Vigyázzon, hogy valami baj ne érje.
- A bajt sose látja az ember előre! - felelte a márki mosolyogva.
- A kocsi előállt! - jelentette Guillaume.
A tábornok felállt, megcsókolta Wimphen asszony kezét és Julie felé fordult.
- Hátha valami vadkan elpusztitana, asszonyom, - szólt a márki szinte könyörgő ábrázattal.
- Mit jelentsen ez? - kérdezte Wimphen asszony.
- Nos, jöjjön ide! - mondta d’Aiglemont asszony Viktorhoz.
És mosolygott, mintha ezt akarná mondani Louisának: »Mindjárt meglátod.«
Julie előre nyujtotta nyakát, a férje felé közelebb lépett, hogy megcsókolja a márkinét. De Julie hirtelen lehajolt, ugy hogy a hitvestársi csók a nyaka helyett csak a gallérja fodrát érte.
- Ön lesz a tanum isten előtt, - kezdte el ujra a márki, Wimphen asszony felé fordulva, - hogy utilaput kell a talpam alá kötni, hogy feleségemtől ezt a kis kegyet elérhessem. Látja, igy fogja fel a feleségem a szerelmet. Idáig juttatott engem, nem tudom miféle ravaszsággal. Jó mulatást!
És kiment.
- De hiszen a te szegény férjed igazán jó fiu! - kiáltott föl Louisa, mikor a két asszony egyedül maradt. - És szeret...
- Egy hangot se füzzél többet az utolsó szóhoz. Irtózom a névtől, melyet viselek.
- De hiszen Viktor teljesen engedelmeskedik neked! - viszonzá Louisa.
- Az ő engedelmessége, - felelte Julie, - részben azon a nagy tiszteleten alapszik, a melyet keltettem benne. A törvények szerint én igen erényes asszony vagyok; kellemessé teszem a házat; behunyom a szemeimet és nem látom meg, hogy a férjemnek kalandjai és viszonyai vannak, nem költök semmit a vagyonából; maga pazarolhatja a jövedelmeit kénye-kedve szerint; én csak arról gondoskodom, hogy a tőke megmaradjon. Ezen az áron aztán békességem van. Nem kutatja, hogy mint élek, vagy nem is akarja kutatni. De ha igy vezetem is a férjemet, azért bizony félek, hogy kitör a természete, a jelleme. Olyan vagyok, mint egy medvetánczoltató, a ki mindig remeg, hogy a fenevad egyszer csak széttépi a szájkosarát. Ha Viktor egyszer azt fogja hinni, hogy joga van engem nem tisztelni, gondolni se merek rá, hogy akkor mi fog történni. Mert Viktor erőszakos ember, tele önzéssel és hiusággal. És nincs eléggé finom érzéke ahhoz, hogy okosan tudja magát elszánni az olyan kényes helyzetben, melyben az ő rút szenvedélyei kerülnek koczkára; gyönge és határozatlan jellemü; hirtelenségében talán megölne, de holnap már meghalna bánatában. De ettől a szerencsés végzettől nem kell félni...
Egy pillanatra csend lett; ez alatt a két barátnő gondolatai e helyzet titokzatos okain jártak.
- Kegyetlen engedelmesség az, a melylyel irántam vannak, - folytatta Julie, olyan tekintetet vetve Louisára, mely azt jelezte, hogy lelkeik megértették egymást. - Neki nem tiltottam el, hogy irjon. Ah, ő elfelejtett és igaza volt, jól tette. Nagyon gyászos volna, ha az ő lelkét is széttörné a sors. Nem elég, hogy az enyémet széttörte? Hidd el édesem; angol lapokat olvasok, csak azért, mert azt remélem, hogy nyomtatva láthatom bennük az ő nevét. De még nem jelent meg a lordok házában.
- Hát tudsz angolul?
- Nem mondtam még el? Megtanultam.
- Szegény kicsikém! - kiáltott föl Louisa, megfogván Julie kezét. Hát hogy tudsz még élni?
- Ez az én nagy titkom, felelte Julie, naiv, szinte gyermeteg mozdulatot ejtve. - Hallgass ide. Opiumot szedek. *** herczegnő története, mely Londonban esett meg, az adta nekem az eszmét. Tudod, ugy-e, Mathurin regényt irt ebből a történetből. Az én laudanum-cseppjeim igen gyöngék. Alszom tőlük. Csak hét órát vagyok ébren, ezt a hét órát a leányomnak szentelem.
Louisa a tüzbe nézett; nem mert barátnőjére tekinteni, kinek nyomorúságai csak most tárultak föl a szemei előtt.
- Őrizd meg a titkomat, Louisa, - mondta Julie egy percznyi hallgatás után.
Egyszerre csak egy inas levelet hoz be a márkinénak.
- Ah! - kiált fel a márkiné elhalványodva.
- Nem fogom kérdezni, hogy kitől van a levél, - mondja Wimphen asszony.
A márkiné a levelet elolvasta; nem hallott többé semmit. A barátnője a legerősebb érzelmeket, a legveszedelmesebb izgatottságot látta kifejeződni d’Aiglemont asszony arczán, ki váltakozva majd elpirult, majd elsápadt. Végre Julie a levelet a tüzbe dobta.
- Ez a levél vérlázitó! Oh, megfojt a szivem!
Fölállt, járt-kelt; a szemei égtek.
- El sem hagyta Párist! - kiáltott fel a márkiné.
Szakgatott beszédét, melynek Wimphen asszony nem mert közbevágni, ijesztő szünetek szakitották meg. Minden félbeszakitásnál egyre mélységesebb kifejezéssel törtek ki szavai. Utolsó szavaiban volt valami rettenetes.
- Folyton látott s figyelemmel kisért, tudtomon kivül. Az tartotta benne a lelket, hogy mindennap elfogta egy-egy tekintetemet. És képzeld csak, Louisa: haldoklik és kér, hogy istenhozzádot mondhasson nekem. Tudja, hogy a férjem ma este több napra eltávozott és ő egy percz mulva itt lesz. Oh, elpusztulok! Elvesztem! Kérlek, maradj nálam! Két asszony előtt még sem mer majd! Oh maradj itt, mert én félek.
- De a férjem tudja, hogy nálad ebédeltem - viszonzá Wimphen asszony - és valószinüleg eljön értem.
- Oh, hisz mire te elmégy, rég elküldtem. Hóhérja leszek mindkettőnknek. Oh jaj, azt fogja hinni, hogy nem szeretem többé. És ez a levél! Olyan szavak vannak benne, édesem, melyeket lángbetükkel látok irva magam előtt.
Hintó gördült be a kapun.
- Ah! - kiáltott föl a márkiné, szinte örvendve, - nyiltan jön, mindenki szemeláttára, titkolódzás nélkül.
- Grenville lord! - jelentette az inas.
A márkiné állva maradt, mozdulatlanul. Látva, hogy Arthur milyen sápadt, milyen sovány és elvéznult, nem tudott tovább szigoru lenni. Ámbár nagyon bántotta Grenville lordot, hogy Juliet nem találta egyedül, mégis nyugodtnak és hidegnek látszott. De ez a két asszony, a kik be voltak avatva Arthur szerelmének titkába, a lord magatartásában, a hangja csengésében, a tekintete kifejezésében éreztek valamit abból a zsibbantó hatalomból, melyet a villamos rájának szoktak tulajdonitani. A márkinét és Wimphen asszonyt mintha valami irtóztató fájdalom élénk és közvetlen átáradása kábitotta volna el.
Grenville lord hangja olyan kegyetlenül megdobogtatta d’Aiglemont asszony szivét, hogy nem mert felelni az ifju szavaira, félvén, hogy feltárul előtte annak a hatalomnak a nagysága, melyet Arthur reá gyakorol. Grenville lord sem mert Juliere tekinteni s igy aztán Wimphen asszony maga tartotta szóval-hanggal az érdektelen társalgást. Julie meginditó hálával teli pillantást vetett barátnéjára, ezzel köszönte meg neki, hogy segitségére jött. Ekkor a szerelmesek elhallgattatták érzelmeiket s igy meg tudtak maradni a kötelesség és ildomosság szabta korlátok között.
De nemsokára Wimphen urat jelentették. Mikor Wimphen urat belépni látták, a két jó barátnő egymásra tekintett; szót se váltván, megértették a helyzet uj nehézségeit. Lehetetlen volt Wimphen urat beavatni e dráma titkába és Louisa nem tudott semmiféle elhihető ürügyet mondani, a melylyel rábirhatná férjét, hogy hagyja még tovább barátnőjénél. Mikor Wimphen asszony felvette a sálját, Julie fölállt, mintha segiteni akarna Louisának a sált fölilleszteni és odasugta Louisának:
- Bátor leszek. Minthogy nyiltan jött hozzám, mitől féljek? De ha te nem lettél volna itt, az első pillanatban, mikor láttam, hogy mennyire megváltozott, a lábai elé estem volna.
- Nos, Arthur, hát nem engedelmeskedett nekem, - szólt d’Aiglemont asszony remegő hangon, mikor ismét visszatelepedett a kis pamlagra, melyre Grenville lord nem mert leülni.
- Nem tudtam tovább ellentállani a vágynak, hogy az ön hangját hallhassam s hogy az ön közelében lehessek. Hóbort volt, őrület. De nem vagyok többé ura magamnak. Alaposan tanulmányoztam magamat, nagyon gyönge vagyok. Meg kell halnom. De meghalni a nélkül, hogy önt látnám, a nélkül, hogy hallottam volna a ruhája susogását, a nélkül, hogy felfogtam volna könyeit: milyen halál!
El akart távolodni Julietól, de hirtelen-heves mozdulatától egy pisztoly esett ki a zsebéből. A márkiné rátekintett e fegyverre; tekintetében ekkor nem fejeződött ki se szenvedély, se gondolat. Grenville lord fölemelte a pisztolyt; látszott rajta, hogy nagyon megzavarta ez a kis baleset, melyet Julie esetleg egy szerelmes ember előre kicsinált cselének tekinthetett volna.
- Arthur? - kérdezte Julie.
- Asszonyom, - felelte Arthur, lesütvén szemeit, - kétségbeeséssel teli lélekkel jöttem ide. Meg akartam...
Nem folytatta.
- Meg akarta magát ölni nálam?! - kiáltott föl a márkiné.
- Nemcsak magamat! - felelte Arthur gyöngéd hangon.
- Mit, talán a férjemet is?
- Nem, nem! - kiáltotta Grenville lord fojtott hangon. - De nyugodjék meg, - folytatta, - végzetes tervem eloszlott, lemondtam róla. Mikor beléptem és önt láttam, akkor azt éreztem, hogy van bátorságom hallgatni és egyedül meghalni.
Julie felállt, Arthur karjaiba vetette magát, ki szerelmese zokogásából is kiértett egy szenvedéllyel teli szót.
- Megismerni a boldogságot és meghalni - rebegte Julie. - Nos, igen!
Julie egész története benne volt ebben a mélységes kitörésben, mely a természetnek és annak a szerelemnek kitörése volt, a mely elbuktatja a hitükvesztett asszonyokat. Arthur megragadta és a kanapéra tette, azzal a vad hévvel, a melyet a nem remélt váratlan boldogság kelt. De egyszerre a márkiné kitépte magát szerelmese karjaiból s olyan határozott, szigoru tekintetet vetett rá, a milyen az asszonyok szemében a legnagyobb kétségbeesésben szokott megjelenni; megragadta Arthur kezét, gyertyát fogott, bevezette hálószobájába: és ott az ágyhoz érve, melyben a kis Heléna aludt, gyöngéden, vigyázva fölemelte az ágyacska függönyét, feltakarta gyermekét, egyik kezét a gyertya elé tartván, hogy a fény ne sértse a kis leány alig lecsukott, átlátszó pilláit. Heléne meztelen karocskákkal aludt és mosolygott álmában. Julie egy tekintettel megmutatta gyermekét Grenville lordnak. Ez a tekintet mindent kifejezett.
»A férjet, igen, el tudjuk hagyni, még akkor is, ha szeret bennünket. A férfi erős teremtmény, lel vigasztalást. Meg tudjuk vetni a világ törvényeit. De gyermeket anya nélkül hagyni!«
Mind e gondolat és ezer még gyöngédebb gondolat fejeződött ki e tekintetben.
- Elvihetjük a gyermeket magunkkal, - suttogta az angol. - Én is nagyon szeretem a kicsikét.
- Mama! - szólalt meg Heléne, fölébredvén.
E szóra Julie zokogva fakadt. Grenville lord leült s karjait összefonván, némán, sötéten nézett maga elé.
- Mama!
Ez a kedves, ez a gyermeteg hang annyi nemes érzelmet és annyi ellenállhatatlan szeretetet ébresztett, hogy a szerelmet egy perczre megsemmisitette az anyaság hatalmas hangja.
Julie nem volt többé asszony: anya volt. Grenville lord nem állt soká ellen, ő is együtt zokogott Julievel.
E pillanatban egy ajtó heves fölrántása csapott zajt és a két szerelmes szivére villámként csaptak le e szavak:
- D’Aiglemont asszony, hol vagy?
A márki tért vissza.
Még mielőtt Julie visszanyerhette volna lélekjelenlétét, a tábornok már jött a saját szobájából a felesége szobája felé. E két szoba egymásba nyilott. Szerencsére Julie intett Grenville lordnak, a ki hamar besurrant egy kis öltöző-szobába, melynek ajtaját Julie gyorsan bezárta mögötte.
- Nos, feleségem, - szólt Victor, - itt vagyok. A vadászatból nem lett semmi. Megyek, lefekszem.
- Jó éjszakát, - viszonzá Julie, - én is mindjárt lefekszem. Hagyjon hát magamra, hogy levetkőzhessem.
- Ejnye, de fanyar kedvű ma! Jó, engedelmeskedem, kegyelmes márkiné.
A tábornok visszament a szobájába. Julie elkisérte, hogy bezárja a közajtót és visszasietett, hogy kiszabaditsa Grenville lordot. Most már teljesen visszatért Julie lélekjelenléte és azt gondolta, hogy lehet az egykori orvosának jelenlétét egészen természetesnek is feltüntetni: a lord a szalonban várt, mialatt maga bejött a gyermekét lefektetni. Odament az öltöző-szobácskához, hogy megmondja Arthurnak, hogy menjen vissza nesztelenül a szalonba. De mikor kinyitotta az öltözőszobácska ajtaját, hangosan felsikoltott. Grenville lord ujjai beleszorultak volt a zárba és szétroncsolódtak.
- No, mi bajod van? - szólt át a tábornok a másik szobából.
- Semmi, semmi! - felelte Julie. - Megszurtam egy tüvel az ujjamat.
Hirtelen ujra megnyilt a közajtó. A márkiné azt hitte, hogy a márki figyelmes érdeklődésből jön és átkozta ezt a tettetett gondosságot, melyben a szivnek nincs semmi része.
Alig volt annyi ideje, hogy hamarosan bezárja a kis öltöző-szobácska ajtaját; és Grenville lord még nem huzhatta vissza kezét a zárból.
A tábornok csakugyan ujra megjelent. De a márkiné tévedett: a tábornokot a saját ügyes-bajos dolga hozta be.
- Nem kölcsönözhetnél nekem egy selyemkendőt? Ez az ostoba Charles nem készitett ki nekem egyetlen egy kendőt sem. Házasságunk első napjaiban olyan, a kicsinyességig menő gonddal avatkoztál dolgaimba, hogy szinte untattál vele. Ah, a mézeshetek nem tartottak soká rám nézve, se a fehérnemüim részére. Most ezeknek a renyhe cselédeknek vagyok kiszolgáltatva, a kik közül egy sem törődik velem.
- Tessék egy kendő. Nem ment be a szalonba?
- Nem.
- Talán még ott találta volna Grenville lordot.
- Párisban van?
- Ugy látszik!
- Oh, ez a jó doktor. Sietek be hozzá.
- De bizonyára már elment.
A márki e pillanatban közepén volt a felesége szobájának és felkötötte fejére a selyemkendőt, miközben tetszelegve a tükörbe nézett.
- Nem tudom, hová lettek ezek a cselédek, - mondta. - Háromszor is csöngettem Charlesra és nem jött. Ön is komorna nélkül van? Csöngessen rá; szeretném, ha ma éjjelre egy takaróval többet kaphatnék az ágyamba.
- Pauline nincs itthon, - felelte a márkiné száraz hangon.
- Ilyen későn? - mondta a tábornok.
- Megengedtem neki, hogy az operába menjen.
- Különös! - viszonzá a férj, miközben vetkőzni kezdett. - Pedig feljövet mintha láttam volna a lépcsőn.
- Akkor valószinüleg már hazajött, - felelte a márkiné, türelmetlenséget tettetve.
D’Aiglemont márkiné, hogy gyanut ne ébreszszen férjében, meghuzta a csengő-zsinórt, de gyöngén.
Nem tudódott ki teljesen, hogy mi történt ez éjszakán. Egyszerü, de irtóztató események folyhattak le a márkinénál, a mint egyszerüek és irtóztatóak voltak azok a közönséges házi ügyek-bajok, a melyek ez eseményeket megelőzték. Másnap d’Aiglemont márkinénak le kellett feküdnie és több napig ágyban kellett maradnia.
- Micsoda olyan rendkivüli történt nálad, hogy az egész világ a feleségedről beszél? - kérdezte Ronquerolles ur d’Aiglemont urtól néhány nappal e balvégzetes éjszaka után.
- Fogadd meg a tanácsomat, maradj legényember, - felelte d’Aiglemont. - A tüz belekapott az ágyba, melyben Heléne aludt; a feleségem ugy megrendült az ijedelemtől, hogy tessék, az orvos azt mondja, legalább egy esztendeig beteg lesz belé. Csinos asszonyt veszesz feleségül: megcsunyul. Fiatal leányt veszesz feleségül, a ki csak ugy ragyog az egészségtől: betegessé lesz. Azt hiszed, hogy szenvedélyes: kitünik, hogy hideg. Vagy pedig hidegnek látszik: valóságban olyan szenvedélyes, hogy elpusztít vagy szégyent hoz a fejedre. A nyájas teremtés szeszélyessé, házsártossá válik; a szeszélyes, házsártos asszony azonban sohasem lesz nyájassá; majd meg a gyermek, a kit együgyünek és gyöngének tartottál, vasakaratot, ördögi szellemet fejt ki ellened. Megelégeltem a házasságot.
- A feleségedet?
- No ez nehéz lett volna! Igaz is, eljösz velem az aquinoi Szent-Tamás-egyházba, megnézni Grenville lord temetését?
- Különös időtöltés! De - kérdezte Ronquerolles - tudják már határozottan, hogy mi volt a halálának az oka?
- A komornyikja azt állitja, hogy egy egész éjjelen át kinn ült egy ablakpárkányon, hogy megmentse a szeretője becsületét. Pedig ördöngős hideg volt mostanában.
- Ez az önfeláldozás nagyon tiszteletreméltó dolog volna nálunk, vén rókáknál; de Grenville lord fiatal volt és... angol. Ezek az angolok mindig különczködni akarnak.
- Pah, - felelte, d’Aiglemont, - az ilyen hősies felbuzdulások mindig az asszonytól függnek, a ki ilyesmikre lelkesiteni tud. Az bizonyos hát, hogy nem az én feleségem miatt halt meg ez a szegény Arthur!

II.
Ismeretlen szenvedések.
A Loing folyócska és a Szajna közt nagy sikság terül el, melyet a fontainebleaui erdő, Moret, Nemours és Montereau városok szegélyeznek. Ezen a terméketlen vidéken alig lát a szem halmot; a mezők közepén itt-ott kis erdőfoltok tünnek fel, melyek a vadak menedékeül szolgálnak; és mindenütt köröskörül kiemelkednek azok a szürke vagy sárgás végtelen vonalak, melyek különös sajátságai Sologne, Beauce és Berri vidékének.
E sikság közepén Moret és Montereau között az utas egy ódon kastélyt lát, - Saint-Lange a neve, - melynek közvetlen környékéből nem hiányzik a nagyszabásu és az előkelő, méltóságos vonás. Vannak itt remek szilfa-sorok, árkozatok, bosszu bástya-falak, rengeteg kertek és hatalmas urasági épületek, melyek arra valók, hogy hasznot huzzanak belőlük az uzsorások és a bérlők, ezek a törvényileg szabadalmazott zsarolók, kik manapság a polgári törvénykönyv védelme és leple alatt elpusztitják a nagy, főuri vagyonokat.
Ha művész, vagy valami álmodozó lélek véletlenül idetéved ezekre a kerékvágásokkal mélyen behasitott utakra, vagy erre a nehezen járható földre, mely szinte megközelithetlenné teszi ezt a vidéket: bizonyára gondolkodóba esik, hogy micsoda szeszély vetette ezt a poétikus kastélyt ebbe a gabona-pusztába, ebbe a kréta-, márga- és homoksivatagba, a hol elhal a vidámság, a hol feltétlenül megszületik a szomorúság, a hol a lelket valami néma elhagyatottság, az egyhangu szemhatár és a tájnak rideg szépségei, melyek azonban a vigasztalást nem óhajtó szenvedéseknek kedvére vannak, folytonosan fárasztják és kimeritik.
Egy fiatal asszony, a ki Párisban hires volt bájosságáról, szépségéről és szellemességéről s a kinek társadalmi állása és vagyona összhangban volt nagy hirével, az 1820-dik esztendőben egyszerre csak letelepedett Saint-Lange kastélyban, nagy ámulatára a kis községnek, mely a kastélytól körülbelül egy mértföldnyire feküdt. A községbeli bérlők és parasztok emberemlékezet óta nem láttak urat a kastélyban. Ámbár tekintélyes jövedelmet hajtott a birtok, egészen egy ispán gondjaira és néhány régi cseléd őrizetére volt bizva.
Hogy a márkiné áthajtatott a falun, már ez is jókora izgalmat támasztott. Sokan összegyülekeztek a falu végén egy silány vendégfogadó udvarán, mely a Nemoursnak és Moretnek vezető utak szétágazásánál feküdt, hogy lássák, mint halad el egy hintó, mely csak lassan gördült tova az uton, minthogy a márkiné saját lovaival jött Párisból. A hintó kisülésén a komorna egy kis leányt tartott ölében; inkább merengő, mint mosolygó arcza volt a kis leánynak. Az anya a hintó főülésén hevert hátradőlve; olyan volt, mint egy haldokló, a kit az orvosok falura küldenek. E gyöngéd, finomalkatu asszony levert ábrázata nem igen elégitette ki a falu előkelőit, a kikben az, hogy a márkiné megérkezett Saint-Langebe, holmi reménységet ébresztett, hogy a községben mozgalmasabb lesz ezentul az élet. Ennek a fájdalmas arczu asszonynak nyilván láthatólag ellenszenves minden mozgalom.
Saint-Lange község legokosabb embere este, a csapszékben, abban a szobában, a hol a község előkelőségei ittak, kijelentette, hogy a márkiné vonásairól leolvasható szomorúságból következtetve, a kegyelmes asszony bizonyára tönkrement. A márki urnak távollétében, a ki, mint azt az ujságok irják, Angoulême herczeget spanyolországi utján kisérni fogja, a márkiné eljött Saint-Langeba, összeteremteni azt a pénzt, melyre azért volt szükségük, hogy kiegyenlithessék a különbözeteket, melyeket a márki rossz tőzsdespekulácziói okoztak. A márki a legvakmerőbb játékosok közé tartozik. Talán el lehetne adni a birtokot és igy kisebb parczellákban jó fogást lehetne csinálni. Ki-ki számolja össze a garasát, szedje elő a pénzét a ládafiából, tegyen pénzzé a mit tud, hogy részt szerezhessen magának a saint-langei parczellákból. Ez a kilátás olyan szép volt, hogy minden tehetős paraszt türelmetlenül leste, van-e valami alapja és kutatta-tudakolta a kastély cselédségétől, mi igaz a dologból?
De senki sem tudott felvilágositást adni arról a katasztrófáról, mely a márkinét a tél kezdetén épp Saint-Lange ódon kastélyába hozta, mikor vannak más birtokai is, melyek hiresek derüs fekvésükről és szép kertjeikről. A polgármester ur megjelent tisztelegni a kastély asszonyánál; de a márkiné nem fogadta. A polgármester után az ispán jelentkezett, de ő is csak ugy járt, mint a polgármester.
A márkiné nem ment ki szobájából, csak mikor takarittatott benne; ez alatt pedig egy szomszédos kis szalónban tartózkodott, a hol étkezni is szokott, ha ugyan étkezésnek lehet nevezni, ha valaki asztalhoz ül étvágy nélkül, nézegeti az ételeket és csak éppen annyit vesz belőlük, a mennyi arra szükséges, hogy meg ne haljon az éhségtől. Aztán ujra visszatér az ódon karosszékbe, a hol reggeltől fogva ül, az egyetlen ablaknak mélyedésében, melyen át világosság árad a szobába. A leánykáját csak arra a néhány perczre látja, melyet szomoru ebédje vesz igénybe és e kis időig is, ugy látszik, kínos neki maga körül látni gyermekét. Nem hallatlan, kimondhatlan fájdalmak lehetnek-e azok, a melyek egy fiatal asszonyban el tudják hallgattatni az anyai érzelmeket? A cselédség közül senki se közeledhetett hozzá. A komorna volt az egyedüli teremtés, a kinek szolgálatát a márkiné elfogadta. Teljes csendet követelt a kastélyban; a gyermeke csak valami távoli szobában játszhatott. Olyan nehezére esett a legcsekélyebb neszt is elviselnie, hogy minden emberi hang, még a gyermekéé is, kellemetlenül hatott rá. A környékbeliek sokat foglalkoztak a márkiné furcsa különczködéseivel; és mikor aztán már minden képzelhetőt kieszeltek, se a szomszédos város lakói, se a parasztok nem gondoltak többé a beteg asszonynyal.
A márkiné igy magára hagyatva teljesen békében maradhatott a csend közepett, melyet maga teremtett maga körül és nem volt oka elhagyni a kárpitokkal bevont szobát, a hol a nagyanyja meghalt volt és a hová most maga is eljött meghalni, csendben, békében, tanu nélkül, alkalmatlankodásoktól menten, kikerülve a részvétet szinlelő önzés alakoskodó tettetéseit, melyek a városokban kétszeresen nehézzé teszik a haldoklók halálküzdelmét.
Ez az asszony huszonhat esztendős volt. Ilyen korban az olyan lélek, mely tele van költői illuziókkal, szereti megizlelni a halált, ha üdvöt és megváltást remél tőle. De a halál csak kaczérkodni szokott a fiatal teremtésekkel: feléjük megy és visszahuzódik, előtünik és elrejtőzik, lassan közeledik, hogy kiábránditsa őket és a bizonytalanság, a melyet elmaradása kelt, visszaveti a fiatal teremtéseket a világba, az életbe, a hol a szenvedés vár rájuk, mely irgalmatlanabb, mint a halál s mely nem várat magára, hanem lesujt rájuk.
Ennek az asszonynak is, a ki el akarta magától távoztatni az életet, szintén ki kellett tapasztalnia elhagyatott magányában a halál késlekedésének ezt a keserüségét és lelki haldoklásában, mely nem ért halálban véget, ki kellett állnia az önzésnek azt a rettenetes tanulságát, mely szivét majd elvirágoztatja és a világhoz hozzáalakitja.
Ez a kegyetlen és szomoru tanulság mindig első fájdalmaink gyümölcse. A márkiné valóságban először és talán egyetlen egyszer szenvedett. Hát nem tévedés hinni, hogy az érzelmek megujulnak? Ha egyszer felfakadtak, nem élnek-e örökké a sziv mélyén? Elülnek és ujra felébrednek, a szerint, a mint az események váltakoznak az életben; de megmaradnak a szivben és ottlétük szükségképpen alakitja a lelket.
Igy minden érzelemnek csak egy nagy napja van a szivben; hosszabb vagy rövidebb ez a napja, a szerint, a mint az érzelem első vihara tart. Igy a fájdalom, mely legállhatatosabb érzelmünk, nem élénk igazán, csak első kitörésekor; többi nyilvánulásainál egyre gyengül vagy mert megszokjuk a válságot, vagy mert van természetünknek egy törvénye, mely hogy eleven maradhasson e pusztitó erővel szemben, egy épp ilyen nagy, de rendithetlen erőt állit, melyet az önzés számitásaiból merit.
De minden szenvedések közt melyiket illeti a fájdalom-név? A szülők elvesztése olyan csapás, melyre a természet előkészitette az embereket; a testi betegség elmulik, nem zárja magába a lelket és ha kitart s nem mulik el, akkor nem szenvedés többé, hanem halál. Ha egy fiatal asszony elveszti ujon szülött gyermekét, a hitvesi szerelem mihamar utódot ad az elvesztett gyermek helyébe. Ez a bánat is mulékony tehát. Mindezek a szenvedések és még sok más hasonlók ugyan csapások és sebek, de egyik sem támadja meg az életerőt lényegében és nagyon tömegesen és gyorsan kell követniök egymást, hogy kiöljék belőlünk azt az érzelmet, mely boldogságot keresni hajt bennünket. A nagy és igazi fájdalom azonban olyan gyilkos szenvedés, hogy magába tudja foglalni a multat, jelent és jövőt, nem hagyja meg épségben az életünk egyetlenegy részét sem, örökre ki tudja forgatni gondolkodásunkat, kitörülhetlenül kiül ajkainkra és homlokunkra, kiszáritja vagy megapasztja örömeink forrásait e világ minden dolgai iránt, közönyösséget és kellemetlenséget oltván szivünkbe.
S e szenvedésnek, hogy mérhetetlen lehessen és ránehezedhessék a testre s lélekre, az élet egy olyan pillanatában kell föllépnie, midőn a testnek és léleknek erői még fiatalok és midőn még virágában lévő szivet zúzhat szét. Ilyenkor a csapás nagy sebet vág; a szenvedés nagy és nincs élő teremtés, a ki valami poétikus változás nélkül ki tudna szabadulni e bajból: vagy az ég felé vesz utat, vagy ha idelenn marad, visszamegy a világba, hogy hazudjon a világnak és szerepet játsszék benne; és akkor aztán jól ismeri a szinfalakat, a hová vissza lehet vonulni, számitani, sirni és tréfálni. Ez ünnepies válság után nincs többé rejtély a társadalmi életben, mely fölött az ilyen sziv föltétlenül pálczát tör. Azoknál a fiatal asszonyoknál, a kik a márkiné korában vannak, ezt az első, ezt a leglesujtóbb fájdalmat mindig ugyanaz okozza. Egy asszony, és kivált egy fiatal asszony, a ki nagylelkü és szép, élete sulypontját mindig oda helyezi, a honnan a természet, az érzelmei és a társadalom teljesen vissza akarják vetni.
Ha ez az élet azután nem sikerül és ha az asszony itt marad a földön, a legkegyetlenebb fájdalmakban lesz része, ugyanabból az okból, a mely az első szerelmet minden érzelmek legszebbikévé avatja. Miért nem akadt még a lélek e balsorsának festője vagy költője? De vajjon lehet-e a lélek e balsorsát megfesteni vagy megdalolni? Nem, azoknak a fájdalmaknak természete, a melyeket a lélek e balsorsa szül, elháritja magától az elemzést és a művészetnek szineit. Azonfelül e szenvedéseket nem bizza a lélek senkire: hogy valaki egy asszonyt e szenvedések miatt megvigasztalhasson, ki kell tudnia találni e szenvedéseket; mert ámbár az asszonyok mindig keservesen gyötrődnek miattuk és őszintén átérzik e szenvedéseket, ezek mégis egyszerre törnek a lélekbe, mint a hógörgeteg, mely lezuhanván a völgybe, mindent elpusztit ott és ezzel csinál magának benne helyet.
A márkiné most zsákmánya volt e szenvedéseknek, melyek soká ismeretlenek maradnak a világ előtt, minthogy a világon minden kárhoztatja a szenvedéseket; az érzelem ellenben hizeleg nekik s az igazi asszony lelkiismerete mindig szentesiti is őket. Olyanok ezek a szenvedések, mint azok a gyermekek, a kiktől a sors menthetetlenül megtagadta az életet: ezek a szegény teremtések erősebb kapocscsal vannak hozzáfüzve az anya szivéhez, mint a természettől életre szánt gyermekek. Ez az iszonyu katasztrófa, mely megöl mindent, a miben élet van, talán még sohsem volt olyan igazi, olyan teljes s a körülmények folytán annyira kegyetlenül megnövekedett, mint a mely a márkinét sujtotta.
Egy szeretett, nemeslelkü fiatal ember, a kinek vágyait a márkiné sohase hallgatta meg, mert engedelmeskedni akart a világ törvényeinek, igen, ez a fiatal ember meghalt, hogy megmentse a márkinénak azt, a mit a világ ugy hív, hogy az asszony becsülete. Kinek mondhatta el a márkiné:
- Szenvedek!
A könyei sértették volna a férjét, a katasztrófának legfőbb okozóját. A törvények és az erkölcsök kárhoztatva tiltották el panaszait; barátnőinek jól estek volna s örültek volna miattuk, a férfiak a maguk javára kiaknázták volna e panaszokat. Nem, ez a szegény, lesujtott, bánatos asszony nem sirhatott szive szerint, csak egy pusztaságban; ott elfojthatta volna fájdalmát, vagy elpusztult volna beléjük, ott meg tudott volna halni, vagy megölhetett volna magában valamit, talán a lelkiismeretét.
Néhány nap óta szemeit egyre a kopár szemhatárba meresztette ki, a melyben, mint a maga jövendő életében, nem kereshetett semmit, nem remélhetett semmit, a melyben egy tekintettel mindent átpillanthatott és a melyben a hideg vigasztalanságnak ugyanazokra a képeire akadt, mint a melyek egyre, folytonosan a szivét tépdesték.
A ködös reggelek, bágyadt fényü ég, a szürke menybolt alatt közvetlenül a föld szine fölött tovaszálló fellegek megfeleltek a márkiné lelki betegsége egyes szakainak. A szive nem volt összeszoritva, le sem volt hervasztva; nem, hanem friss, viruló természete kövült meg lassu hatásától egy fájdalomnak, mely elviselhetetlen volt, mivel nem volt vége. Maga miatt és magának szenvedett. Igy szenvedni nem annyi-e, mint befogadni a lélekbe az önzést?
És irtóztató gondolatok jártak át a lelkén, kinozva-gyötörve. Őszinte lélekkel megkérdezte magát és azt találta, hogy két teremtés lakozik magában: egy asszony, a ki gondolkodik és egy asszony, ki nem akar szenvedni. Visszaképzelte magát ifjusága örömeibe, melyek elmultak a nélkül, hogy boldognak érezte volna magát s a melyeknek tiszta képei tömegesen ujultak meg, hogy vádolják s kárhoztassák annak a házasságnak a csalódásait, mely alvilág szemében tetszetős, de valóságban irtóztató volt. Mire voltak jók ifjusága szép, szemérmes erényei; mire volt jó, hogy elfojtotta gyönyörökre való vágyódásait és hogy áldozatokat hozott a világnak? Ámbár egész valója szerelmet fejezett ki és szerelmet várt, kérdezte magától, miért van meg még most is mozdulatainak összhangja, miért van meg még most is mosolya és bájossága? Nem szerette többé magát üdének és gyönyörre vágyódónak érezni, a mint nem szereti az ember, ha egy hang végnélkül, folyton ismétlődik. Szépsége is terhére volt, mint valami olyan, a minek nem veheti semmi hasznát. Irtózva látta előre, hogy ezentul nem lehet többé tökéletes.
Hiszen belső énje elvesztette azt a képességet, hogy érezni tudja azoknak az édes uj dolgoknak benyomásait, melyek az életet olyan derüssé teszik. A jövőben érzelmei legnagyobb része gyakran épp oly gyorsan el fog törlődni, mint a milyen gyorsan fakad és sok érzelme, mely azelőtt indulatot keltett a lelkében, ezentul közönyössé lesz neki. Testi valójának gyermekkora után szivének gyermekkora következett. És ezt a gyermekkort szerelmese magával vitte a sirba. Vágyaiban még fiatal, de azért a lelkében nincs meg többé az a teljes ifjuság, mely az életben mindennek becset és kellemet ád. Hisz a lelkében a szomoruságnak és a bizalmatlanságnak egy kútforrása lakozik, mely elrabolja indulataitól a kitörő ifjuerőt és a lelkesitő hatalmat. Mert semmi sem adhatja vissza lelkének a reménylett boldogságot, melyet olyan szépnek álmodott.
Első igaz könyei eloltották azt a menyei tüzet, mely fénynyel árasztja be a sziv első indulatait; örökké szenvednie kell, hogy nem lett azzá, a mivé lehetett volna. Nyilván e hitéből ered az a keserü boszuság és ellenszenv, mely miatt elforditja a fejét, mikor a gyönyör ujfent megjelenik. Ugy itélte hát meg az életet, mint egy aggastyán, a ki már költözni készül ebből az életből. Ámbár fiatalnak érezte magát, örömtelen napjainak tömege ránehezedett szivére s pusztitotta és idő előtt öreggé tette a lelkét. Kétségbeesett kiáltással kérdezte a világtól, hogy mit ad neki cserébe a szerelemért, mely az életet tartotta benne és melyet most elvesztett. És kérdezte önmagától, hogy elfojtott s olyan szűzi és tiszta szerelmében a gondolat nem volt-e bünösebb, mint lett volna a tett. Hiszen gyönyörűsége telt vala benne, hogy bűnösnek tettette magát csak azért, hogy daczoljon a világgal s vigasztalhassa magát azzal a tudattal, hogy nem volt azzal, a kit megsiratott, abban a teljes összeköttetésben, mely két lélek összeforrása által apasztja a fájdalmát annak, a ki azzal a tudattal tartja fönn magát, hogy teljesen kiélvezte a boldogságot s hogy teljes boldogságot tudott adni és őrzi magában mását annak az érzelemnek, mely már nincs többé. Elégedetlen volt magával, mint egy szinésznő, a ki belebukott a szerepébe; mert ez a fájdalom megtámadta minden izmát-idegét, a szivét és a fejét.
Megsértették legbensőbb vágyaiban? Nos, hát akkor a hiuság nem sértődött meg kevésbé, mint a jóság, mely az asszonyt önfeláldozásra ragadja. És az által, hogy fölvetett minden kérdést, hogy megmozgatta a lét különböző rugóit, melyek a társadalmi, morális és fizikai természetet adják az embernek: annyira meglazitotta lelkének erőit, hogy egymásnak teljesen ellentmondó gondolatai közül egyet sem tudott megragadni.
És néha, mikor köd ereszkedett alá, kinyitotta ablakát és ott maradt állva az ablaknál, mozdulatlanul, gondolatok nélkül, gépiesen belehelve a földnek a levegőben terjengő gőzét; ott állt, mintha valami eszebomlott volna, mert a fájdalmának zúgása, a természet harmóniái s a gondolatok bája iránt egyaránt süketté tették.
Egy napon déltájban, a mikor a nap legragyogóbban süt, a komornája hivatlanul belép és igy szól:
- Már negyedszer van itt a lelkész ur. Minden áron beszélni akar a márkinéval. És ezuttal olyan határozottan kéri, hogy bocsássák be, hogy igazán nem tudunk neki mit felelni.
- Bizonyára pénzt jött kérni a község szegényei számára. Adjon neki a nevemben huszonöt louist.
- Asszonyom, - felelte a komorna, egy percz mulva visszatérve, - a lelkész ur nem akarja elfogadni a pénzt és beszélni óhajtana a márkinéval.
- Hát akkor jöjjön be, - viszonzá a márkiné rosszkedvü mozdulatot ejtve, mely azt jelzé, hogy szomoru fogadtatásban fog részesülni a lelkész ur, kinek zaklatásainak a márkiné bizonyára rövid és nyilt kijelentéssel szándékozott véget vetni.
A márkiné még gyermekkorában elvesztette édes anyját s a neveltetését természetesen befolyásolta az a lazulás, mely a forradalom alatt Francziaországban a hit kötelékeit megoldotta. A jámborság az az erény, melyet csak az asszonyok tudnak terjeszteni; és a márkiné a XVIII-dik század gyermeke volt, melynek filozófiai hitelveit a márkiné atyja is vallotta. A márkiné nem folytatott semmiféle vallásos gyakorlatot. Neki a pap közhivatalnok volt, még pedig olyan, a kinek hasznossága fölött vitatkozni lehet. Abban a lelkiállapotban, a melyben most volt, a vallás szava még jobban elmérgesithette szenvedéseit; és nem hitt sem a falusi lelkészekben, sem a prédikáczióikban; elhatározta tehát, hogy a maga falujának lelkészét szépszerivel eltávoztatja magától és a gazdagok módjára, jótékonysággal lerázza a nyakáról.
A lelkész bejött. S a láttára sem változtak meg a márkiné nézetei. Potrohos, kövér, kis ember volt, a kinek az arcza vörös, de vén és ránczos, a ki mosolygást tettet, de rosszul és kellemetlenül. Számtalan ránczczal keresztülbarázdált tar koponyája kereken belehajlott a képébe, ugy, hogy az arcza kisebbnek látszott. A nyaka fölött a feje alját néhány fehér hajfürt fogta körül, melyek előrenyultak a füléig. De azért ennek a papnak olyan volt az arcza, mint a ki természettől fogva derült kedélyü. Vastag ajkai, kissé felnyomott orra, álla, mely egészen eltünt a kétszeresen vetődött ránczokba, mind szerencsés jellemre vallottak. A márkiné eleinte csak ezeket a fővonásokat látta; de az első szóra, melyet a lelkész kiejtett, egészen meglepte, hogy milyen lágy és kellemes a hangja; figyelmesebben megnézte ezt az embert és észrevette, hogy ezek a szemek, a szürkülő szemöldökök alatt, ki vannak sirva; és az arcznak körvonala, oldalról nézve, a fájdalomnak olyan fenséges kifejezését adta e fejnek, hogy a márkiné fölismerte a lelkészben az embernyi embert.
- Oh, márkiné, a gazdagok csak akkor a miéink, mikor szenvednek; és egy fiatal, szép, gazdag férjes asszonyról, ki nem vesztette el se gyermekét, se rokonát, ki lehet találni, hogy szenved. E szenvedéseket olyan sebek okozzák, a melyeknek nyilallásait csak a vallás tudja megenyhiteni. Az ön lelke, asszonyom, veszedelemben van. Nem beszélek önnek e perczben az uj életről, mely a másvilágon vár reánk. Nem, most nem gyóntatok. De nem kötelességem-e fel világositanom önt társadalmi életének jövője felől? Bocsásson meg hát nekem, vén embernek, ha alkalmatlankodó és tolakodó vagyok az ön boldogsága érdekében.
- Boldogság?... uram, abból többé nem jut ki nekem. Nemsokára az öné leszek, a mint mondotta, még pedig örökre.
- Nem, asszonyom, ön nem fog belehalni abba a fájdalomba, mely most ránehezedik a lelkére s mely kifejeződik arczvonásain is. Ha önnek bele kellett volna halnia e fájdalmába, akkor nem volna most Saint-Langeban. Az ember nem vész el akármiféle bánat hatásától, hanem inkább a csalódott reményektől. Ismertem még sokkal elviselhetlenebb, még sokkal irtóztatóbb fájdalmakat, melyek nem voltak halálosak.
A márkiné olyan mozdulatot ejtett, mely azt fejezte ki, hogy nem hiszi.
- Asszonyom, tudok egy embert, a kinek a balsorsa és a boldogtalansága oly nagy volt, hogy ön a saját gyötrelmeit jelentékteleneknek tartaná, ha összevetné annak az embernek a gyötrelmeivel.
Lehet, hogy a hosszu, elhagyatott magány nehezedett már rá a márkiné lelkére, lehet, hogy az a reménység kapta meg, hogy végre talán akadt egy baráti szív, a ki előtt feltárhatja fájdalmas gondolatait; de olyan kérdő-esdeklő arczczal nézett a lelkészre, hogy ez nem tévedhetett.
- Asszonyom, - folytatta a lelkész, - ez az ember apa volt, a kinek egykor számos tagu családjából már csak három gyermeke maradt. Egymás után vesztette el szüleit, aztán egy leányát és a feleségét: mindkettőt nagyon, de nagyon szerette. Egyedül maradt valami vidéki fészekben, kis birtokán, a hol egykor sok boldog időt töltött. Megmaradt három fia a katonaságnál szolgált; mindegyik a szolgálati idejének megfelelő rangban volt. Az emlékezetes »száz nap« alatt a legidősebb belépett a gárdába és ezredes lett; a középső fiu zászlóaljparancsnok volt egy tüzérezredben, a legfiatalabbik kapitány volt a dragonyosoknál...
»Asszonyom, ez a három gyermek épp ugy szerette az apját, mint az apjuk őket szerette. Ha ön ismerné a fiatal emberek gondtalanságát, a kiket szenvedélyeik kötnek le s igy nem marad idejük, melyet a családi érzelmekre szánhatnának: akkor egyetlenegy tényből is megérthetné, hogy milyen élénk szeretettel viseltettek a szegény, elhagyatott aggastyán iránt, a ki már csak a fiai által és a fiaiért élt. Ez az egyetlen tény az, hogy nem telt el hét, hogy legalább valamelyik fiától ne kapott volna levelet. De maga sem tanusitott gyermekeivel szemben gyengeséget,... az apa gyengesége ugyanis csökkenti a gyermekek tiszteletét; de nem volt gyermekeivel szemben igazságtalanul szigoru se,... a szigoruság sérteni szokta a gyermekek lelkét; és nem sóvárgott a gyermekeitől áldozatokra se,... a gyermekek szive el szokott hidegülni, ha az apa sok áldozatot követel tőlük. Igen, ez az öreg ember több volt, mint atya; gyermekei testvérévé és barátjává avatta magát. Végül elment ez az atya Párisba, hogy bucsut vegyen gyermekeitől, a kik Belgium felé készültek elvonulni; meg akarta látni, jó lovaik vannak-e a fiainak s hogy nincsenek-e valaminek hiján. Mikor aztán a fiuk utnak indultak csapataikkal, az atya hazatért. A háboru elkezdődik; az atya levelet kap Fleurisból, Lignyből; minden rendben van. Megesik a Waterlooi ütközet, asszonyom tudja, minő eredménynyel. Francziaország egy csapásra gyászba borult. Minden család a legnagyobb aggodalomban leledzett. Gondolhatja, asszonyom, hogy ez az atya is várta-leste a hireket; nem volt se nyugodalma, se pihenése; bujta a lapokat, maga ment a postára naponta. Egy napon alkonyodóra jelentik neki, hogy megjött ezredes fiának a szolgája. Látta, hogy a szolga a gazdája lován jött, nem is kellett hát kérdeznie: az ezredes meghalt, egy ágyúgolyó széttépte. Késő este a legfiatalabb fiának a szolgája gyalog kopogtatott be: a legfiatalabb fiu meghalt a csatát követő napon. Végre éjfélkor egy tüzér azzal a hirrel jött, hogy meghalt az atya legutolsó gyermeke is, a ki igen rövid ideig az édes atya életének végső reménysége volt. Igen, asszonyom, mindhárman elestek.«
Kis szünet alatt a lelkész leküzdte felindultságát és nyájas hangon e szókat füzte elbeszéléséhez:
- És az atya életben maradt, asszonyom. Belátta, hogy ha isten itt hagyta a földön, hát tovább kell szenvednie és szenved is; de a vallás karjaiba vetette magát. S mi lett belőle?
A márkiné szemeit a lelkész arczára emelte, melyet fenségessé tett a bánat és a lelki önmegadás s várta ezeket a szókat, melyek aztán könyeket fakasztottak ki szemeiből.
- Mi lett belőle? Pap, asszonyom. A könyei fölszentelték, még mielőtt az oltár szine elé járult.
Egy perczre csend lett. A márkiné és a lelkész az ablakon át kinéztek a ködös szemhatárra: mintha odakünn a messze ködben láthatnák azokat, a kik nincsenek többé.
- Nem valami városi pap, hanem egyszerü lelkész, - folytatta az öreg ember.
- Saint-Langeban, - mondta a márkiné, könyeit törülvén.
- Igen, asszonyom.
Soha a fájdalom fönségét Julie ilyen hatalmasan nem látta megnyilatkozni; és ez az »Igen, asszonyom« ugy ránehezedett a szivére, mint valami végtelen szenvedésnek a terhe. Ez a hang, mely olyan nyájas-lágyan csengett, velőjéig hatott. Ah, a balszerencse hangja volt ez a komor hang, mely, ugy látszik, szivigható áramot rezget magával.
- Uram, - szólt a márkiné szinte alázatosan, - és ha nem halok meg, mi lesz akkor belőlem?
- Nincs gyermeke, asszonyom?
- Van, - felelte a márkiné hidegen.
A lelkész olyan tekintetet vetett a márkinéra, a milyet az orvos szokott vetni a nagy veszedelemben forgó betegre; és elhatározta, hogy minden képességével azon lesz, hogy elriaszsza a gonosz szellemet, mely immár kinyujtotta kezét ez asszony felé.
- Láthatja, asszonyom, hogy fájdalmainkkal együtt kell élnünk és csak a vallás nyujt igazi vigasztalást. Engedje meg ujra eljönnöm, hogy hallhassa, asszonyom, egy embernek a hangját, aki meg fogja önt barátkoztatni minden gyötrelmekkel és akiben, ugy hiszem, nincs semmi ijesztő.
- Igen, uram, csak jöjjön. Nagyon köszönöm, hogy gondolt rám.
- Eljövök nemsokára. A viszontlátásra, asszonyom.
Ez a látogatás, mondhatni, megkönnyitette a márkiné lelkét, melynek erejét a bánat és a magány már tulontul izgatottá tették. A lelkész balzsamillatot árasztott lelkébe, melyben a vallásos szavak üdvöt s enyhet adón zengtek vissza. A márkiné majd azt a bizonyos elégedettséget érezte, mely a rabnak lelkét deriti fel, a ki, miután felismerte elhagyatottságának mélységességét és bilincseinek sulyát, egy szomszédra akad, a ki kopogtat a falon, olyan hangokat jelezvén, a melyekkel közös gondolataik fejeződnek ki. De a márkiné nemsokára visszaesett keserü töprengéseibe és azt mondta magához, mint a rab, hogy még nem könnyebbült meg se a bilincse, se a jövője, azzal, hogy társat lelt a fájdalomban. A lelkész nem akarta mindjárt az első látogatáskor elriasztani a márkiné teljesen önző fájdalmát, de remélte, bizakodván a maga ügyességében, hogy egy ujabb látogatás alkalmával majd már többre haladhat a márkinénál a hit tanaival.
Harmadnap csakugyan el is jött és a márkiné olyan szivesen fogadta, hogy a lelkész meggyőződött, hogy a márkiné vágyódott erre a látogatásra.
- Nos, márkiné, - szólt az aggastyán, - gondolkodott egy kissé az emberi szenvedések nagy tömegéről? Emelte-e szemeit az ég felé? És látta-e a világoknak azt a végtelen sokaságát, melyek apasztván a magunk jelentőségét, eloszlatván hiuságainkat, enyhitik a fájdalmainkat.
- Nem, uram, - felelte a márkiné. - A társadalom törvényei sokkal jobban ránehezednek a szivemre és sokkal erősebben megtépdesték, semhogy az ég felé emelkedném lelkemben. De a törvények talán nem is olyan kegyetlenek, mint a világ szokásai. Oh, a világ...
- Engedelmeskednünk kell, asszonyom, a törvényeknek is, meg a szokásoknak is. A törvény a társadalom szava, a szokások a társadalom cselekvései.
- Engedelmeskedni a társadalomnak?... - folytatta a márkiné, irtózó mozdulatot ejtve. - Oh, uram, minden bajunknak ez az eredete. Isten egyetlen egy törvényt sem alkotott, melyből balsors ered; de az emberek, mikor egyesültek, meghamisitották isten müvét. Velünk, asszonyokkal a müvelődés sokkal rosszabbul bánt, mint a természet. A természet testi gyötrelmeket mért ránk, melyeket önök, férfiak, nem enyhitettek; a müvelődés azonban olyan érzelmeket fejlesztett ki bennünk, melyek ellen a férfiak folyton és szünetlenül vétkeznek. A természet el akarja fojtani és pusztitani a gyönge teremtményeket; önök, férfiak, arra kárhoztatják őket, hogy éljenek az állandó boldogtalanság rabjaiként. A házasság, a mely intézményen ma a társadalom alapul, minden terhét velünk, asszonyokkal érezteti: a férfinak a házasság szabadság, a nőnek kötelesség. Mi a férfiaknak egész életünkkel tartozunk; a férfiak nekünk csak egy-egy ritka pillanattal tartoznak. Szóval: a férfi választhat, nekünk pedig vakon alá kell magunkat vetnünk. Oh, uram, ön előtt mindent kimondhatok. Nos hát, a házasság ugy, a milyennek ma divik, nekem amolyan törvényes prostitucziónak tetszik és ebből fakadnak szenvedéseim. De annyi szerencsétlenül összepárositott boldogtalan teremtés közül nekem, egyedül nekem, hallgatnom kell. Mert magam vagyok a boldogtalanságom okozója: magam akartam ezt az én házasságomat.
Félbeszakitotta szavait, keserü könyeket ontott és csendben maradt.
- E mélységes nyomoruságban, - kezdte el ujra, - a fájdalom ez oczeánjának közepén találtam egy kis zátonyra, amelyen megvetettem a lábamat, amelyen ugy szenvedhettem, a hogy a lelkemnek legjobban esett. Egy szélvész aztán mindent elragadott. És most itt vagyok egyedül, támasz nélkül, gyengén a viharokkal szemben.
- Sohasem vagyunk gyengék, mikor isten velünk van, - viszonzá a lelkész. - Aztán meg ha szeretetet már nem kell szolgálnia idelenn, nincsenek-e kötelességei, melyeket be kell töltenie?
- Mindig csak kötelességek! - kiáltott fel a márkiné olyas türelmetlenségfélével. - De hol vannak számomra az érzelmek, amelyek erőt adnak a kötelességek teljesitéséhez? Uram, semmiből nem lesz semmi és semmiért nem adnak semmit: ez a legigazabb természeti, erkölcsi és fizikai törvény. Kivánja ön, hogy ezek a fák lombokat növeljenek, ha nincs meg az az életnedvük, mely a leveleket kirügyezteti? A léleknek is megvan a maga életnedve! Nálam ennek a nedvnek a forrása kiszáradt.
- Nem vallásos érzelmekről akarok beszélni, melyek önmegadást szülnek a lélekben, - felelte a lelkész. - De az anyaság, asszonyom, ez nem...
- Megálljon, uram! - viszonzá a márkiné. - Önnel szemben őszinte és igaz leszek. Mással azonban, fájdalom, nem lehetek az. Hamisságra, alakoskodásra vagyok kárhoztatva. A világ folyton tettetést és fintoritásokat követel és meggyaláztatás terhe alatt parancsolja, hogy engedelmeskedjünk szabályainak. Kétféle anyaság van, uram. Azelőtt nem ismertem ilyen megkülönböztetéseket, most már tudom őket. Nem vagyok én anya, csak félig; jobb volna, ha egyáltalán nem volnék az. Heléne nem az ő gyermeke! Oh, ne borzadjon meg! Sainte-Lange olyan örvény, melyben a hamis érzelmek elsülyednek, a melyből a balvégzetü csillámlások kihunytak, a melybe beleomlottak a természetellenes törvények roskatag épületei. Van gyermekem, ez elég; anya vagyok, igy akarja a törvény. De ön, uram, a kinek olyan gyöngéden együttérző szive van, ön talán megérti egy szegény asszony kiáltásait, a ki nem engedett be a szivébe egyetlenegy mesterkélt, hamis érzelmet se. Isten majd itélni fog fölöttem, de nem hiszem, hogy vétkeztem volna törvényei ellen, mikor engedtem a vonzalmaknak, melyeket a szivembe adott: ezt érzem a lelkemben. A gyermek, uram, nem két teremtménynek képemása-e, nem két szabadon összeolvadó érzelemnek gyümölcse-e? Ha nem foglalatja két test minden izmának-idegének és két sziv minden gyöngéd érzelmeinek; ha nem emlékeztet gyönyörtadó szerelmekre s olyan helyekre és időkre, melyekben e két teremtmény szive csupa boldogság volt, a nyelvük csupa emberi zene, elméjük csupa édes gondolat: akkor ez a gyermek elhibázott teremtmény. Igen, nekik ez a gyermek elragadó miniatür kell hogy legyen, a kiben megjelenülnek titkos pároséletüknek költeményei; termékeny indulatok forrását kell hogy megnyissa a számukra, egész multjuk és egész jövőjük kell hogy legyen egyszerre. Az én szegény kis Helénem az apjának gyermeke, a kötelességnek és a véletlennek szülötte; csak az asszonyi ösztönt kelti bennem, azt a törvényt, mely arra hajt bennünket ellenállhatatlanul, hogy védjük azt a teremtményt, a ki ölünkben fogant meg. A társadalom felfogása szerint kifogástalan vagyok. Hiszen gyermekemért feláldoztam életemet és boldogságomat. A gyermekem kiáltozásai felinditják egész benső valómat; ha gyermekem vizbe esnék, utána ugranám, hogy kimentsem. De a szivemben nincs benne. Ah, a szerelem sokkal nagyobb, sokkal tökéletesebb álmot szőtt bennem az anyaságról; egy eloszlott álmomban beczézgettem gyermekemet, mely a vágyaimban megfogantatott, még mielőtt apja nemzette volna, szóval: ápolgattam-csókolgattam azt a gyönyörüséges virágot, mely megszületett a szivemben, mielőtt napvilágra jött. Az vagyok Helénenek, a minek az anya a természet rendje szerint szülöttei számára kell, hogy legyen. Ha majd nem lesz szüksége rám, ez a mondás fog illeni rám: az ok megszünt, megszünnek az okozatok. Ha az asszonynak megvan az isteni kiváltsága, hogy kiterjesztheti anyaságát gyermeke egész életére, nem erkölcsi termékenység kisugározásának kell-e akkor tulajdonitani érzelmének ez isteni állhatatosságát? Ha a gyermeknek első burkolatja nem az anyja lelke volt, akkor megszünik az anyaság a szivében, mint megszünik az állatoknál. S érzem, hogy ez igy is van: a mily mértékben nő a kicsikém, épp oly mértékben szorul össze a szivem. Az áldozatok, melyeket hoztam gyermekemért, immár elszakasztottak tőle, mig egy más gyermekkel szemben, az ő gyermekéért érzem, hogy a szivem kimerithetetlen lett volna; ezért a más gyermekért semmi sem lett volna nekem áldozat, minden gyönyörűség lett volna a lelkemnek. Láthatja hát, uram, hogy okosság, vallás, minden erőtlen a lelkemben érzelmeimmel szemben. Hát lehet kárhoztatni, mert meg akart halni, azt az asszonyt, a ki sem anya, sem feleség, a ki, boldogtalanságára, a szerelemben végtelen szépségeket, az anyaságban határtalan örömöket sejtett? Mi lehet belőle? Megmondom önnek én, hogy mit érez. Éjjel is százszor, nappal is százszor borzongás hatja át a fejemet, a szivemet és a testemet, mihelyt valami csak gyöngén leküzdött emlék szemeim elé hozza képeit a boldogságnak, melyet én sokkal nagyobbnak képzelek, mint a milyen valóságban. Ezek a kegyetlen képzelmek elhalványitják érzelmeimet és igy szólok magamhoz: »Milyen lett volna az életem, ha...?«
Kezeibe rejtette arczát és zokogva fakadt.
- Ime, feltártam lelkem mélyét, - folytatta a márkiné. - Az ő gyermekétől szivesen elfogadtam volna a legirtóztatóbb gyötrelmeket is. Isten, a ki a föld minden bűneitől terhelve meghalt, megbocsátja nekem ezt a reám nézve vészes gondolatot, de a világ, tudom, engesztelhetetlen; a világnak szavaim istenkáromlás; durván megsértem velük összes törvényeit. Ah? szeretnék harczba szállni ez ellen a világ ellen, hogy megujitsam törvényeit, szokásait, hogy megtörjem uralmukat. Nem sebezte-e meg minden gondolatomat, minden porczikámat, minden érzelmemet, minden vágyamat, minden reményemet, jövőmet, jelenemet, multamat?
Nekem a nappal telve van sötétséggel; a gondolatom éles pallos; a szivem egy tátongó seb, a gyermekem egy tagadás. Igen, mikor Heléne szól hozzám, szeretném, ha más volna a hangja; mikor rám néz, szeretném, ha más szemei volnának. Csak azért van a világon, hogy egyre figyelmeztessen arra, hogy mi mindennek kellene lennie s mi minden nincs. Elviselhetetlen, türhetetlen a lelkemnek a gyermekem. Rámosolygok, iparkodom, hogy kárpótoljam azokért az érzelmekért, melyeket megvonok tőle. Szenvedek, oh uram, sokkal jobban szenvedek, semhogy élni tudnék. És még erényes asszonynak tartanak! És nem követtem el semmi vétket! És tisztelni-becsülni fognak! Leküzdtem az önkénytelen, akaratlan szerelmet, melynek nem volt szabad engednem; de ha megtartottam is testem becsületét, megőriztem-e szivemet? Ez - mondta, jobb kezét a keblére szoritva - sohasem volt másé, csak egy teremtésé. A gyermekem nem is csalódik ebben. Az anyának vannak tekintetei, mozdulatai, hangjai, melyeknek megvan az az erejük, hogy alakitani tudják a gyermekek lelkét; és az én kicsikém nem érzi reszketni karomat, rezgeni a hangomat és nem látja meglágyulni tekintetemet, mikor ránézek, mikor szólok hozzá, vagy mikor karomba fogom. Vádló-panaszló pillantásokat vet rám, melyeket nem birok el. Néha remegek, hogy gyermekemben biróra lelek, a ki elitél a nélkül, hogy meghallgatott volna. Adja isten, hogy ne lépjen közénk egy napon a gyülölet! Nagy isten! inkább nyisd meg előbb számomra a sirt, hadd, hogy befejezzem életemet Saint-Langeban! El akarok menni abba a világba, a hol ujra feltalálom másik lelkemet, hol egészen anya lehetek. Oh bocsánat, uram, őrült vagyok. Ezek a szavak megfojtanak; de kimondtam! Ah, ön is sir! Akkor nem fog megvetni!... Heléne, Heléne, édes kis leányom, gyermekem, jer ide! - kiáltotta szinte kétségbeesetten, látván, hogy gyermeke visszatért sétájáról.
A kicsike mosolyogva és kiáltozva jött hozzá; lepkét hozott, melyet az imént fogott. De mikor meglátta, hogy az édes anyja szemei könyektől áznak, elhallgatott, leült melléje és csendben-nyugton engedte, hogy az édes anyja homlokon csókolja.
- Nagyon szép leány lesz a kicsikéből, - szólt a lelkész.
- Egészen az atyja, - felelte a márkiné, forrón megölelvén leányát, mintha tartozását róna le, vagy mintha a lelkiismeretét akarná ezzel elhallgattatni.
- Olyan forró vagy, mama!
- Menj most, angyalkám, hagyj bennünket, - felelte a márkiné.
A gyermek könnyü szivvel ment, rá sem nézett az anyjára, szinte boldogan, hogy menekülhet egy szomoru arcz elől; mintha már felfogta volna, hogy nem kedvezők reá nézve azok az érzelmek, melyek ez arczon kifejeződnek.
A mosoly jutalma, nyelve és kifejezése az anyaságnak. A márkiné nem tudott mosolyogni. Elpirult, mikor most a lelkészre nézett, azt remélte, hogy anyának fog mutatkozhatni, de sem maga, sem gyermeke nem tudott hazudni. Csakugyan, egy őszinte asszony csókjában van valami isteni méz, mely mintha egy lelket öntene bele szerető enyelgésébe; van benne valami finom tüz, mely áthatja a szivet. A csókok, melyek meg vannak fosztva ettől az édes balzsamtól, fanyarak és szárazak. A lelkész észrevette ezt a különbséget; meg tudta mérni azt az örvényt, mely a hús anyasága és a sziv anyasága közt tátong. És fürkésző pillantást vetvén ez asszonyra, igy szólt hozzá:
- Igaza van, asszonyom, jobb volna önnek, ha már sírban volna.
- Ah, látom, megértette szenvedéseimet, - felelte a márkiné, - akkor hát, keresztény lelkész lévén, találja ki és helyeselje azokat a végzetes elhatározásokat is, melyeket e szenvedések fakasztottak bennem. Igen, meg akartam halni a saját kezem által; de hiányzott a kellő bátorságom, hogy végrehajtsam szándékomat. A testem gyáva volt, mikor a lelkem erős volt és mikor a kezem már nem reszketett, a lelkem ingadozott. Nem ismerem e lelki harczoknak, s e lelki zavaroknak titkát. Bizonyára szánandó asszony vagyok, a kinek akarata állhatatlan s a ki csak szerelemre erős. Megvetem magamat! Éjszaka, mikor háznépeim aludtak, elindultam a viz felé; a parthoz érve, gyönge természetem irtózott a pusztulástól. Megvallom önnek gyöngeségemet. Mikor ujra ágyamban voltam, szégyenkezés fogott el és ismét fölbátorodtam. Egy ilyen pillanatban laudanumot vettem be; de csak ujabb szenvedéseket okozott és nem haltam meg tőle. Azt hittem, hogy kiittam az egész üveggel, pedig megállottam a felénél.
- Ön elveszett, asszonyom, - szólt a lelkész komolyan s könyekkel teli hangon. - Ön vissza fog térni a világba és meg fogja csalni a világot; ön a világban keresni fogja és meg fogja találni azt, a mit ugy tekint, mint kárpótlást szenvedéseiért. Azután majd egy napon a lelke gyötrelemmel fog bünhődni a gyönyörökért...
- Én? - kiáltott föl a márkiné, - én oda dobnám az első jött-ment gazembernek, a ki el tudja játszani egy szenvedély komédiáját, oda dobnám a szivem legnagyobb, legdrágább kincseit és a kétes gyönyör egy pillanatáért megrontanám életemet? Nem, az én lelkemet tiszta tüz fogja elemészteni. Uram, minden emberben megvan az emberi fajnak lelkivilága; de olyan lelkivilág, melyben sziv van és a mely kielégíti természetünk minden kivánságait s a melynek dallamos összhangja csak az érzelmek hatásától indul meg, olyan lelkivilágunk nincs kétszer életünkben. A jövőm irtóztató, ezt tudom: az asszony semmi szerelem nélkül; a szépség semmi örömök és gyönyörök nélkül, de nem kárhoztatná-e a világ a boldogságomat, ha még egyszer részemül jutna?
»Becsületes és becsült anyával tartozom leányomnak. Ah, vasgyürübe kerültem, melyből nem tudok gyalázat nélkül kiszabadulni. A jutalom nélkül betöltött családi kötelességek untatni fognak! átkozni fogom az életemet; de a leányom legalább szépet és jót fog gondolni anyjáról. Az erénynek kincseivel fogom megajándékozni, hogy kárpótoljam a szeretet kincseiért, melyektől megfosztottam. Azért sem kivánok élni, hogy élvezzem az örömöket, melyeket az anyáknak gyermekük boldogsága ad. Nem hiszek a boldogságban. Mi lesz Heléne sorsa? Semmi kétség, az, a mi az enyém. Mily eszközeik vannak az anyáknak arra, hogy leányukat biztositsák, hogy az az ember, a kire rábizzák gyermeküket, szivük szerint való férj lesz. Ön is megveti, ugy-e, azokat a szegény teremtéseket, a kik néhány tallérért eladják magukat akármelyik férfiunak, a ki elébük kerül: az éhség és a szükség fölmentik e hamar muló egyesüléseket; a társadalom ellenben tűri és bátoritja azt a még sokkal borzasztóbb, gyors és közvetlen egyesülést, mikor egy ártatlan, tiszta fiatal leány egy férfival egyesül, a kit még három hónap óta sem ismer. Az ilyen szegény leány el van adva egész életére. Az igaz, hogy magas áron. És ha már nem is adnak ezeknek a leányoknak semmiféle kárpótlást fájdalmaikért, legalább megbecsülnék és tisztelnék őket; de nem, a világ megrágalmazza még a legerényesebb asszonyt is. Ha mindkét oldaláról tekintjük, ez a mi sorsunk: nyilvános prostituczió és gyalázat, titkos prostituczió és boldogtalanság. A sok szegény leány pedig, a kinek nincs hozománya, eszét veszti és meghal; az ő számukra nincs irgalom! A szépségnek, az erénynek nincs becse az önök emberi bazárjában és az önzésnek ezt a barlangját önök társadalomnak nevezik! Tagadják hát ki az asszonyokat! Igy legalább a természet egy törvényét töltik be, ha élettársukat a szivük vágya szerint választhatják ki és vehetik nőül.«
- Asszonyom, szavai arról győznek meg, hogy sem a családi szellem, sem a vallásos szellem nem hat önre. Nem is fog ön ingadozni a társadalom önzése, mely sérti önt és annak a teremtésnek önzése közt, a ki önt gyönyörökkel biztatja.
- Hát van család, uram? Tagadom, hogy volna család egy olyan társadalomban, mely az atya vagy anya halálával fölosztja a vagyont s kinek-kinek azt mondja, hogy menjen a maga utjára-dolgára. A család csak időleges és véletlen társulás, melyet a halál egyszerre szétoszlat. Törvényeink szétszakgatták és megsemmisitették a családokat s nemzetségeket, az örökölt vagyonokat, a példaképek és hagyományok maradandóságát. Nem látok magam körül mást, csak romladékokat.
- Asszonyom, ön nem fog megtérni istenhez, csak akkor, a mikor isten keze rá fog önre nehezedni és kivánom, hogy legyen elég ideje, hogy megbékéljen a lelke istennel. Mikor vigasztalást keres, a föld felé forditja tekintetét, a helyett, hogy ég felé emelné szemeit. Az álbölcselet és a személyes érdek megtámadták az ön szivét; ön süket a vallás hangjával szemben, mint e hitetlen századnak gyermekei általában. A világ gyönyörei csak szenvedéseket szülnek. Szenvedéseit más szenvedések fogják felváltani, ez az egész.
- Meg fogom hazudtolni ezt a jóslatát, - felelte a márkiné keserü mosolylyal, - hü leszek ahhoz, a ki meghalt értem.
- A fájdalom, - válaszolta a lelkész, - csak az oly lelkekben képes megélni, a melyeket a vallás előkészitett rá.
A lelkész alázatosan lesütötte szemeit, hogy észre ne vehesse a márkiné a kétségeket, melyek a tekintetében talán kifejeződnek. A márkiné ajkain kifakadt panaszok erélyessége elszomoritotta a lelkészt. Ismervén az emberi énnek ezerféle alakjait, nem remélte, hogy megtéritheti s megindithatja ezt a szivet, melyet a balsors kiszáritott, a helyett, hogy meglágyitott volna és melyben az égi Magvető magszeme nem foganhatott meg, mert e sziv édes-lágy hangját elfojtotta az önzésnek nagy és irtóztató kiáltozása. Mégis apostoli állhatatosságot tanusitott a lelkész és ujra meg ujra eljött; mindig az a reménység vezette a márkinéhez, hogy isten felé fordithatja ezt a nemes és büszke lelket; de elvesztette bátorságát, mikor egy napon észrevette, hogy a márkiné csak azért szeret társalogni vele, mert édesen esik a lelkének, hogy arról beszélhet, a ki nincs többé. Nem akarta lealázni hivatását azzal, hogy egy szenvedély keritőjévé teszi magát; abbahagyta a bizalmas beszélgetéseket és fokról-fokra visszatért a társalgás alakiságaihoz és közhelyeihez.
Eljött a tavasz. A márkiné szórakozásokat lelt mélységes szomorusága számára; egyéb dolga nem lévén, birtokával foglalkozott, melyen kedvtelésből egy s más munkákat rendelt el.
Október havában elhagyta saint-langei ódon kastélyát, a hol ismét üdévé és széppé lett, tétlen lévén a fájdalma, mely eleinte heves és erős volt, mint egy erős kézzel kivetett discos, majd pedig elhalódott a melankóliában, a mint megáll a discos fokról-fokra gyengülő lengések után. A melankólia hasonló erkölcsi lengések sorozatából áll, melyeknek elseje a kétségbeeséssel, utolsója pedig az örömmel határos; a fiatal korban a melankólia a virradat szürkülete; vénségben az esté.
Mikor a kastély urasszonyának hintója áthaladt a falun, a márkiné fogadta a lelkész köszönését, ki éppen vissza ment a templomból a paplakba; de viszonozván a köszönést, a márkiné lesütötte szemeit és elforditotta a fejét, hogy ne lássa az öreg embert. A lelkész nagyon is helyes véleményt alkotott magának erről a szegény ephesusi Artemisről.
(Vége az első kötetnek.)

MÁSODIK KÖTET

I.
Harminczéves korban.
Egy nagy reményekkel biztató fiatal ember, a ki ama történeti családok egyikéből származott, melyeknek neve az uj törvények daczára is bensőleg össze van füzve Francziaország dicsőségével, bálon volt Firmiani asszonynál. Ez a hölgy két-három nápolyi barátnőjéhez ajánlóleveleket adott a fiatal embernek. Charles de Vandenesse - igy hivták a fiatal embert - eljött az ajánlásokat megköszönni és bucsut venni. Miután több küldetést ügyesen végzett el, Vandenesset néhány nap előtt beosztották a laibachi kongresszusra küldött teljhatalmu miniszterünk mellé; a fiatal ember fel akarta használni a jó alkalmat, tanulmányozni akarta Itáliát. Ez a bál neki olyan bucsuzásféle volt Páris gyönyörüségeitől, ettől a gyors élettől, a gondolatoknak és élvezeteknek ettől a forgatagától, melyet elég gyakran rágalmazunk, de melynek odaadnunk magunkat olyan édes. Charles de Vandenesse három esztendő óta megszokta, hogy beköszöntsön az európai nagyvárosokba s aztán ismét távozzék belőlük a szerint, a mint diplomata pályájának szeszélyei kivánták. Igy hát nem igen volt miért bánkódnia, mikor távozni készült Párisból. Az asszonyok már nem keltettek benne semmiféle benyomást; lehet, hogy azért, mert azt vélte, hogy egy igazi szenvedély tulságos sok helyet s időt foglalna el egy politikus életéből. Lehet, hogy azért, mert a felületes udvarlás kicsinyességeit erős lélekhez nem méltó foglalkozásnak tekintette.
Francziaországban egyetlen férfi sem akarja, ha egészen közönséges is, hogy csak szellemes embernek tartsák s nem többnek. Igy Charles is fiatal kora daczára - még alig volt harminczéves - a filozófusok módjára megszokta, hogy eszméket, következményeket és módokat lásson ott, a hol a magakorabeli emberek érzelmeket, élvezeteket és illuziókat látnak. A fiataloknál természetes tüzet és hevülést visszafojtotta mélyébe a lelkének, melyet a természet nagynak és nemesnek teremtett. Arra iparkodott, hogy hidegen számitó tudjon lenni s hogy vonzó, kedves modorba, szeretetreméltó formákba, csábitó mesterkedésekbe öltöztesse azokat az erkölcsi kincseket, melyekkel a véletlen megáldotta. Az ilyen feladatot a nagyratörés szokta maga elé tüzni; de szomoru feladat az ilyen vállalkozás, melynek egyedüli czélja elérni azt, a mit manapság szép állásnak szoktunk nevezni.
Egy utolsó pillantást vetett a szalónokra, melyekben járta a táncz. Mielőtt távozott a bálból, ugy látszik, magával akarta vinni lelkében az ünnepség képét, valamint a néző sem megy ki az Operában a páholyból a nélkül, hogy még egyszer meg ne tekintené a darabot befejező látványos képet. De könnyen érthető, Vandenesse miért tekintette át ezt a minden izében franczia mozgást-forgást, ezt a párisi ünnepies fényt-csillogást és ezeket a nevető arczokat. Gondolatban összehasonlitotta ezeket az arczokat azokkal az uj ábrázatokkal, azokkal a tarka és szines jelenetekkel, melyek Nápolyban várnak reá. Néhány napot ugyanis Nápolyban szándékozott tölteni, mielőtt állását elfoglalja. Ugy látszott, hogy ezt a változatos és oly hamar kitanulmányozott Francziaországot összehasonlitotta egy olyan országgal, melynek szokásait és tájait eddig csak egymásnak ellentmondó hallomásokból, vagy többé-kevésbbé rosszul megirt könyvekből ismerte. Elég poétikus, de manapság már egészen közönségessé vált egy s más gondolatok jártak át most a fején és szóltak tudta nélkül szivének titkos vágyaihoz, mely inkább követelő volt, mint magaunt, inkább el nem foglalt volt, mint üres vagy eltompult.
- Ime - igy szólt magához - ezek itt Páris legelegánsabb, leggazdagabb, legelőkelőbb asszonyai. Itt vannak a nap hősei, a szószéknek, az arisztokracziának, az irodalomnak hires alakjai; ott művészek állnak, amott meg a hatalom emberei. És mégis csak apró, kicsinyes cselszövéseket látok, halvaszületett szerelmeket, semmitmondó mosolyokat, ok nélkül való s kicsinylő lenézéseket, tüz nélkül való tekinteteket; sok szellemet, melyet azonban haszontalanul, czéltalanul pazarolnak el. Mind e fehér és rózsás arczok nem annyira élvezetet, mint szórakozásokat keresnek. Semmiféle indulat nem igaz itt. Ha csak jól feltüzött tollakat kivánsz, vagy friss fátyolt, vagy csinos öltözékeket, vagy ingatag asszonyokat; ha az életet nem nézed egyébnek, mint felületes látszatnak, melyben csupa virág terem a számodra: ime, akkor ez a te világod. De itt elégedjél aztán meg ezekkel a jelentésnélkül való, üres frázisokkal, ezekkel az elragadó arczfintoritásokkal és ne kivánjad, hogy a szivekben érzelem is legyen. Nos, legalább én irtózom ezektől az izetlen, apró-cseprő cselszövényektől, melyek czélja-vége házasságok összeboronálása, alprefectségeknek vagy főadószedői állásoknak megszerzése, vagy ha szerelem forog szóban, bizonyára csak titkos összejátszások és megegyezések vannak itt, mert az emberek legnagyobbrészt szégyenlik a szenvedélyüket. Nem látok e beszédes arczok közt egyetlen egyet sem, mely megbánásféle gondolattól megszállt lélekre vallana. Itt a megbánás, vagy a boldogtalanság szégyenkezik és tréfálkozások alá rejtőzik. Nem látok itt egyetlen egy asszonyt sem, a kivel szivesen szállnék harczba és a ki örvénybe tudna rántani. Hol találhatni erényt Párisban? A tőr itt ritkaság, melyet aranyszegre akasztanak és csinos tokban díszként tartogatnak. Asszonyok, eszmék, érzelmek itt egymásra vallanak. Szenvedélyek nincsenek többé, mert az egyéniségek eltüntek. Rangok, szellemek, gazdagságok egyenlővé lettek, s valamennyien fekete ruhát öltöttünk, mintha a halott Francziaországot gyászolnók. A magunkkal egyenlőket nem szeretjük. Két szerelmes között kell, hogy elháritandó különbségek és áthidalandó távolságok legyenek. A szerelemnek ez a vonzó bája eloszolt az 1789. esztendőben. A politikai rendszernek unalmunk és izetlen szokásaink az eredménye. Itáliában legalább minden még épp megforditva van. Az asszonyok ott még ártalmas, gonosz teremtmények, veszedelmes szirének, a kik nem okosak s a kiknek nincs más logikájuk, mint a melyet vonzalmaik és érzéki vágyaik sugalnak nekik és a kiktől félni kell, mint a tigristől...
Firmiani asszony azonban félbeszakitotta ezt a lelki monológot, melynek ezer meg ezer egymásnak ellentmondó, befejezetlen eszméit szóval kifejezni nem lehet. Az álmodozásnak egész becse épp határozatlan voltában van; mert hisz az álmodozás az agynak amolyan párás gőzölése.
- Be akarom mutatni - szólt Firmiani asszony, megfogva Vandenesse karját - egy asszonynak, a ki azok után, a miket hallott önről, nagyon szeretné önt megismerni.
Bevezette az ifjut egy szomszédos szobába, a hol egy mozdulattal, egy mosolylyal és egy valódi párisi tekintettel rámutatott egy asszonyra, a ki a kandalló sarkánál ült.
- Ki ez a hölgy? - kérdezte Vandenesse gróf élénken.
- Bizonyosan már nem egyszer beszélgetett ön erről az asszonyról; dicsérte vagy megszólta. Elhagyatott magányban él ez az asszony: valóságos rejtély.
- Ha volt ebben az életben valaha irgalom önben, asszonyom, mondja meg nekem e hölgy nevét.
- D’Aiglemont márkiné.
- Leczkét fogok venni a márkinétól: egészen közepes férjét meg tudta tenni Francziaország pairjének; e mindenképpen jelentéktelen emberből politikai kapaczitást tudott csinálni. De mondja, elhiszi ön, a mit néhány asszony hirdetget: hogy Grenville lord a márkinéért halt meg?
- Lehet. Azóta a kaland óta, mely lehet, hogy megtörtént, lehet, hogy nem, ez a szegény asszony nagyon megváltozott. Még nem tért vissza a világba. És nagy dolog Párisban hat évi állhatatosság! Hogy most itt látja...
Firmiani asszony nem folytatta a mondatot; hanem azután ravasz arczczal hozzáfüzte szavaihoz:
- Elfeledtem, hogy hallgatnom kell. Csevegjen vele.
Charles egy perczig mozdulatlan maradt, könnyedén odatámaszkodván az ajtófélfához és elmélyedt ennek az asszonynak a nézésébe, a ki hiressé lett a nélkül, hogy bárki számot tudna róla adni, hogy min alapszik a hiressége. A világban sok ilyen sajátságos félszegség esik meg. D’Aiglemont asszony hiressége sem volt különösebb jelenség, mint azoknak a férfiaknak hire, a kik állandóan valami ismeretlen munkán dolgoznak: statisztikusok, a kiket mély elméknek tartanak számitásaik folytán, melyeket óvakodnak nyilvánosságra hozni; politikusok, a kik hirüket egy ujságczikknek köszönik; irók és művészek, a kiknek művei mindig az asztalfiókban maradnak; tudósok azok szemében, a kik nem konyitanak a tudományokhoz, a mint Sganarelle is jól tudna latinul azok előtt, a kik egy szót se tudnak latinul; szóval olyan férfiak, a kiknek a világ egyetértőleg valami tekintetben jelentőséget tulajdonit vagy a művészetek világában, vagy a fontos politikai hivatások terén. Ezt a sajátságos mondást: Ez valami speczialitás, mintha ezek a politikai és irodalmi fejetlenek-eszetlenek részére találták volna ki.
Charles hosszabb ideig maradt igy, gondolataiba mélyedve, semmint akarta volna; bosszankodott önmagára, hogy egy asszony ennyire elfoglalta az eszét-lelkét; és ennek az asszonynak a jelenléte megczáfolta azokat a gondolatokat, melyek egy perczczel előbb fogantak a fiatal diplomatában, mikor végigtekintett a báltermen.
A márkiné, a ki ekkor már elérte a harmincz évet, bár kissé betegesnek látszott, szép és ritkamód finom s gyöngéd külsővel birt. A legnagyobb bájt valójának az arczvonásai adták, melyeknek nyugodtsága csodás lelki mélységre vallott.
A szeme csupa fényesség; de mintha valami állandó gondolat ezt a fényességet befátyolozta volna. Lázas életről s végtelen lemondásról tanuskodtak e szemek. Pillái, melyeket mindig szűziesen lebocsátott a föld felé, ritkán vetődtek föl. Ha maga körül tekintett, valami szomoru mozdulat kiséretében cselekedte és azt hinnéd, hogy szemeinek tüzét valami titkos belső szemlélődésre tartogatja. Még az emelkedettebb lelkü férfiak is mind sajátos módon vonzódtak e bájos és csendes asszonyhoz. Ha az elme iparkodott kitalálni sejtelmeit annak az örök visszahatásnak, mely ez asszonynak a jelenében a mult iránt s a nagyvilági társaság közepett a magányosság iránt megnyilatkozott, a lélek nem kevesebb érdeklődéssel iparkodott behatolni titkaiba e szivnek, mely bizonyos tekintetben büszke volt szenvedéseire. Nem volt ez asszonyon semmi, a mi meghazudtolta volna azokat a gondolatokat, melyeket mindjárt az első látásra keltett. Mint majdnem valamennyi asszony, a kinek nagyon hosszu haja van, a márkiné halavány és teljesen fehér volt. Bőre pazarul finom volt; ez a jelenség, mely ritkán csal, arra vallott, hogy a márkinében igazi érzékiség lakozik; ezt arczvonásai is igazolják, melyekben megvolt az a csodás tökéletesség, melyet a kinai festők szoktak adni fantasztikus alakjaiknak. A nyaka talán kissé hosszu is volt; de az ilyenfajta nyak a legkedvesebb; az asszonyi fej mozgását szinte hasonlóvá teszi a kigyó testének büvöletes hullámzásaihoz. Ha nem lenne annyi ezer jel közül egyetlen egy sem, melylyel a legalakoskodóbb jellemek is megnyilvánulnak a szemlélő előtt, elég volna figyelmesen tanulmányozni a fej mozdulatait s a nyaknak olyan változatos és annyira kifejező hajladozásait: ezekből is meg lehet itélni egy asszony egyéniségét.
D’Aiglemont asszonynál a külső összhangban volt az egész valóján uralkodó gondolattal. Széles hajfonatai a fején magas koronát alkottak, melyben nem ékeskedett semmiféle disz; mert a márkiné, ugy látszott, örökre bucsut mondott az öltözködésnél szokásos asszonyi mesterkedéseknek. S nem lehetett rajta sohase fölfedezni a kaczérságnak apró számitásait sem, melyek sok asszony jó hirének ártanak meg. De bármily egyszerü és szerény volt is az öltözete, a dereka nem rejtette el teljesen termetének előkelő finomságát.
Hosszu ruhájának fő disze a kitünő szabás volt, és ha szabad eszmét keresni a szövet rendezésében, mondhatni, hogy a ruha számos, de egyszerü redője nemes méltóságot adtak a márkiné megjelenésének. Mégis azzal a kényes gonddal, melyet a kezére és a lábára forditott, a márkiné is elárulta az eltörülhetetlen asszonyi gyöngeségeket; szivesen vonzotta is a szemeket kezeire és lábaira, de azért még rosszakaratubb vetélytársa se mondhatta a mozdulatait mesterkélteknek, olyan önkénteleneknek látszottak e mozdulatok, mintha gyermekkora óta megszokta volna igy tartani s mozgatni a kezét és a lábát. A kaczérságnak ezt a kis nyomát is jóvá tette bájos könnyedségével. A jellemző vonások e tömegére, ez apróságoknak összességére, melyek széppé vagy rúttá, vonzóvá vagy kellemetlenné tudnak tenni egy asszonyt, csak épp utalni lehet, kivált mikor, mint d’Aiglemont asszonynál is, a lélek kapcsolja össze mind e részleteket és bájos egységbe vonja valamennyit. A márkiné testtartása is tökéletes összhangban volt az arcza kifejezésével és öltözékével. Csak bizonyos korban és csak bizonyos kiválasztott asszonyok tudják kifejezővé tenni testtartásukat. Vajjon a fájdalom-e, vagy a boldogság-e az, a mi a harminczéves asszonyt, a boldog, vagy boldogtalan asszonyt megtanitja e kifejező tartás titkára? Ez örökké élő talány marad, melyet kiki a maga vágyai vagy reményei, vagy gondolkodása módjához képest magyaráz. A hogy a márkiné két könyökét a széke karjaira támasztotta és mindegyik kezének ujjahegyeit összefogta, mintha játszanék; a nyakának hajlása, a mint fáradt, de hajlékony teste hanyag elegáncziával könnyedén ott pihent a karos-székben; lábainak előrenyujtása; egész testtartásának gondtalan kényelmessége; lankadtsággal teli mozdulatai: mindez olyan asszonyra vallott, a kit nem igen érdekel ez az élet; a ki soha nem ismerte a szerelem gyönyöreit, de álmodott róluk és a ki meghajlik emlékeinek terhe alatt; olyan asszonyra, a ki régóta kétségbeesett a jövője és jómaga fölött; olyan asszonyra, a kinek a szive nincs elfoglalva s a ki ezt az ürességet a legridegebb semmiségnek tekinti.
Charles de Vandenesse csodálta ezt a remek képet, de azt hitte, hogy ez a kép is az asszonyi tetszeni akarás mesterségének terméke, mely mesterség ezuttal sokkal ügyesebben nyilatkozott meg, mint az átlagos, mindennapi asszonyoknál szokott. Mikor legelőször vetett pillantást erre az asszonyra, a kit eddig még nem látott, a fiatal diplomata mindjárt fölismerte a férj és feleség közti aránytalanságot, vagy használjuk a helyes kifejezést, a kettő közti összeférhetetlenséget, mely sokkal határozottabb és erősebb volt, semhogy a márkiné szerethette volna a férjét. De d’Aiglemont asszony kifogástalanul viselkedett; és az erényessége még nagyobb becsüvé tette mindazokat a titokzatosságokat, melyeket, a ki ez asszonyt megfigyelte, bizonyára megsejthetett benne.
Mikor a meglepődés keltette első indulata elmult, Vandenesse tanakodott, hogy mi módon ereszkedhetnék legalkalmasabb módon szóba d’Aiglemont asszonynyal; és egy egész közkeletű diplomata-cselből elhatározta, hogy zavarba hozza a márkinét, hogy igy megtudhassa, miként fogad ez valami badarságot.
- Asszonyom, - szólt, leülve a márkiné mellé, - egy reám nézve szerencsés indiskréczióból értesültem, hogy az a szerencse ért... nem tudom, minek köszönhetem... hogy figyelmével tüntetett ki. Annál inkább is hálával tartozom ezért, mert ilyen kegyben még nem volt részem. És ön lesz felelős egy hibámért: tudniillik azért, hogy ezentul nem akarok többé szerény lenni...
- Nincs igaza, uram, - felelte a márkiné. - Azokra kell bizni a hiuságot, a kiknek nincs egyebük, mivel büszkélkedni.
Most a márkiné és a fiatal ember közt társalgás fejlett ki, mely, mint az már szokás, egy pillanat alatt a tárgyak egész sokaságára kiterjeszkedett: festőművészetre, zenére, irodalomra, politikára, személyekre, eseményekre, dolgokra. Majd észrevétlen átmenettel a francziák és más nemzetbeliek csevegésének örök tárgyához, a szerelemhez, az érzelmekhez és az asszonyokhoz értek el.
- Rabszolgák vagyunk mi, asszonyok.
- Nem rabszolgák... királynők!
Charlesnak és a márkinénak többé-kevésbé szellemes szavai visszavezethetők erre az egyszerü párbeszédre, mely foglaltatja a jelenben és a jövőben minden e tárgyról folyó beszélgetésnek. És ez a párbeszéd egy bizonyos időpontban mindig ezt akarja kifejezni:
- Szeress!
- Szeretni foglak!
- Asszonyom, - szólt Charles de Vandenesse nyájasan, - ezután, hogy önnel csevegtem, igazán sajnálnom kell, hogy elhagyom Párist. Ilyen szellemes perczekben nem lesz részem Itáliában, mint most volt az ön társaságában.
- De talán rá fog akadni, uram, Itáliában a boldogságra. És ez többet ér mindazoknál a hamis vagy igaz, de mindig szellemes ötleteknél, melyeket Párisban az emberek esténkint egymásra pazarolnak.
Mielőtt elköszönt a márkinétől, Charles engedelmet kapott, hogy bucsuzóra meglátogathassa a márkinét. És mikor este lefekvéskor s másnap egész nap nem tudta elűzni fejéből ez asszonynak az emlékét: boldognak érezte magát, hogy viselkedésének meg tudta adni az őszinteség szinét. Majd kérdezte magától, miért tüntette ki a márkiné? S mi lehetett a szándéka, mikor kijelentette, hogy szivesen látja viszont? És egyre keresett magyarázatokat, kimerithetetlenül. Majd azt hitte, hogy megtalálta e sajátságos dolog okait. És belemámorosodott a reménybe, vagy ismét lehült, a szerint, a milyen magyarázatot adott a márkiné ez udvarias, de Párisban éppen nem szokatlan kivánságának. Majd mindent, de mindent, majd meg semmit se látott benne. Végül aztán ellent akart állani annak az érzelemnek, mely a márkiné felé vonta. De mégis elment a márkinéhoz.
Vannak gondolatok, melyeknek engedelmeskedünk, a nélkül, hogy ismernők és felfognók őket: tudtunk nélkül élnek bennünk. Ámbár ez a megjegyzés inkább paradoxnak látszik, mint igaznak, minden őszinte ember ezer meg ezer bizonyitékát lelte éltében e gondolatnak. Charles, mikor a márkinéhoz ment, a lelkében már előzetesen élő valamely gondolatnak engedelmeskedett, mely gondolatnak a később támadó tapasztalat és tudat csak érzékelhető alakban való kifejlődése. A harminczéves asszonynak ellenállhatatlan bájai vannak egy fiatal ember számára, nincs semmi, a mi természetesebb, a mi erősebben kialakult, a mi előreláthatóbb, mint a mély vonzalom, egy olyan asszony, mint a márkiné s egy olyan fiatal ember közt, mint a milyen Vandenesse; a minek annyi példája akadt már a világban. Csakugyan: a fiatal, ártatlan leányban sokkal több az illuzió, sokkal több a tapasztalatlanság és nemes gyöngédségének sokkal több része van a szerelmében, semhogy egy fiatal emberre nézve nagyon hizelgő lehetne egy fiatal leány szerelme; az asszony azonban ismeri egész nagyságát annak az áldozatnak, melyet szerelméért hoznia kell. Mig az egyiket a kiváncsiság, vagy minden szerelemtől idegen csábitgatások ragadják el; a másik öntudatos szerelemnek enged. Az egyik enged, a másik választ. És ez a választás nem végtelen hizelgés-e arra nézve, a kit ér? Mikor a tapasztalt asszony, a ki a tudást szinte mindig drágán vásárolta meg szenvedései árán, oda adja magát, ugy látszik, mintha többet adna magamagánál; a tapasztalatlan, hiszékeny fiatal leány azonban, minthogy nem tud semmit, nem bir semmit se összemérni, se méltatni; elfogadja a szerelmet s kitanulmányozza. Az egyik oktat bennünket és tanácsokat ád abban a korban, a melyben még szeretjük magunkat vezettetni s a melyben az engedelmesség még élvezet; a másik maga akar mindent tanulni és naivnak mutatkozik ott, mikor az egyik gyengéd. A leány egyetlen egy diadalt ád, az asszony folytonos küzdelmekre kénytet. Az első csak sirni és örülni tud, a második érzéki gyönyöröket és lelkiismereti furdalásokat érez. Hogy egy fiatal leány a szeretőddé legyen, nagyon romlottnak kell lennie; s az ember irtózva hagyja el; az asszonynak ellenben ezerféle eszköze van, hogy befolyását, hatalmát és méltóságát egyaránt meg tudja őrizni. Az egyik nagyon engedelmes lévén, a nyugalom szomoru biztosságát adja meg, a másik sokkal többet veszit, semhogy meg ne követelné a szerelem ezerféle változatosságait. Az egyik csak önmagát becsteleniti meg, a másik egy egész család becsületét teszi tönkre érted. A fiatal leánynak csak egyetlen egy kaczérsága van és azt hiszi, hogy mindent kimondott, mihelyt levetette a ruháját; az asszonynak ellenben számtalan kaczérsága van és ezer meg ezer fátyol alá tud rejtőzni. Végül pedig: az asszony minden hiuságodnak hizeleg, a tapasztalatlan leány, a ki még kezdő, csak egynek. Aztán meg a harminczéves asszonyban határozatlanságok, aggodalmak, félelmek, nyugtalanságok és viharok támadnak; ilyesmik egy fiatal leány szerelmében sohasem fordulnak elő. Az asszony e korba jutva, azt követeli a fiatal embertől, hogy szerezze vissza neki azt a becsülést, melyet maga feláldozott; csak szerelmeséért él, csak szerelmese jövőjével foglalkozik, szép életet kiván teremteni neki, dicsőségessé akarja tenni sorsát; engedelmeskedik szerelmesének, kéri, parancsol neki, megalázkodik és fölemelkedik s ezer meg ezer alkalommal tud vigasztalni, mikor a fiatal leány nem tud egyebet, csak nyögdécselni, sóhajtozni. És helyzetének mindez előnyein kivül a harminczéves asszony tud ugy viselkedni, mint egy fiatal leány.
Minden szerepet el tud játszani, tud szemérmetes lenni, sőt még szenvedéseivel is szépiteni tudja magát. Megmérhetetlen különbség van a kettő közt, mint van az előrelátott és előreláthatatlan, vagy az erő és gyöngeség között. A harminczéves asszony mindent ki tud elégíteni, a fiatal ártatlan leány ellenben nem elégithet ki semmit, mert akkor nem fiatal s nem ártatlan s nem leány többé.
Mindezek a gondolatok föltámadnak a fiatal emberek szivében és a legerősebb szenvedélyt fejlesztik ki, mely szenvedély az erkölcsök által mesterségesen teremtett érzelmeket a természet fakasztotta valódi érzelmekkel egyesiti.
A legfőbb és legdöntőbb lépés egy asszony életében az, amelyet az asszony maga mindig a legjelentéktelenebbnek tart. Ha férjhez megy, nem önmagáé többé; királynője és rabszolgája a házi tüzhelynek. Az asszony illethetetlen szentsége nem egyeztethető össze a világi kötelességekkel és szabadságokkal. Emanczipálni az asszonyokat annyi, mint megrontani az asszonyokat. A ki megadja egy idegennek a jogot, hogy belépjen a család szentélyébe, nem bizza-e magát annak az idegennek kényére-kedvére? És ha az asszony nemcsak belépni engedi, de behivja-vonzza az idegent a családi szentélybe, nem vétek-e ez, vagy hogy szabatosabban beszéljünk, nem kezdete-e ez egy véteknek? El kell fogadni ezt az elméletet egész szigorában, vagy jogosoknak kell nyilvánitani a szenvedélyeket. Mindezideig Francziaországban a társadalom meg tudta találni, hogy mi a mezzo termine, a középut: nevetett azon, a kit a sors utolért. Mint a spártaiak, a kik csak az ügyetlenséget büntették, a francza társadalom is megengedte a lopást. És talán nagyon okos is ez a rendszer. Az általános megvetés a legszigorubb büntetés; mert az asszony szivét éri.
Az asszonyok sokat adnak arra s kell is, hogy adjanak, hogy a világ tisztelje-becsülje őket; mert e becsülés nélkül nem élhetnek; az első érzelem is, melyet a szerelemtől kivánnak: a becsülés. A legromlottabb asszony is, mikor eladja jövőjét, legelőbb is fölmentést követel a multja számára és azt iparkodik elhitetni szerelmesével, hogy az ellenállhatatlan boldogságokért azt a tiszteletet és becsülést adja cserébe, melyet a világ meg fog tagadni tőle. Nincs asszony, a kiben, mikor először fogad egy fiatal embert a lakásán és egyedül van vele, ne foganna meg néhány ilyes gondolat, kivált, ha az a fiatal ember olyan csinos és férfias és olyan okos, mint Charles de Vandenesse. Hasonlóképen kevés fiatal ember mulaszt el ilyenkor titkos vágyakat alapitani ezer meg ezer gondolatra, melyekkel mentegetni próbálják velükszületett szerelmüket, melylyel a szép, szellemes és boldogtalan asszonyokért hevülnek, a milyen d’Aiglemont asszony is. A márkinét is, mikor Vandenesse urat bejelentették, némi zavartság fogta el: a fiatal ember pedig szinte szemérmetes és félénk lett, daczára föllépése biztosságának, mely a diplomata létére szinte jól betanult szokása volt. De a márkiné mihamar fel tudta ölteni azt a mosolygó arczot és azt a szives magatartást, a melylyel magukat az asszonyok hiuságuk megnyilatkozása ellen védeni szokták. Az ilyen magatartás kizár minden hátsó gondolatot és hogy ugy mondjuk, beleavatkozik az érzelembe is, csillapitva azt az udvariasság külsőségeivel. Ebben a kétértelmü magatartásban az asszonyok addig meg tudnak maradni, a meddig akarnak; amolyan keresztut ez, mely egyaránt vezet a tisztelethez, a közönyösséghez, a bámulathoz, vagy a szenvedélyhez. Csak harminczéves korában tud az asszony ily helyzetben igazán ügyesen viselkedni. Tud ily helyzetben nevetni, tréfálni és ellágyulni, a nélkül, hogy kompromittálná magát. Ekkor megvan benne már a kellő tapintat és ügyesség, hogy bele tudjon kapni a férfinál az összes érzékeny húrokba és ki tudja tanulmányozni a hangokat, melyeket e húrokból fakasztani lehet. Az asszony hallgatása ekkor épp oly veszedelmes, mint a beszéde. E korban sohase tudod kitalálni, hogy az asszony őszinte-e vagy hamis, hogy tréfát üz-e belőled, vagy igaz érzelmeket fejez-e ki vallomásaiban. Megadja neked a jogot, hogy küzdelembe bocsátkozzál vele, de azután egy szóval, egy tekintettel, vagy egy mozdulattal, melynek hatalmát maga nagyon jól ismeri, egyszerre bezárja és eltiltja a küzdelmet, elhanyagol és ura marad titkodnak s ha akar, feláldozhat egy tréfának, s ha akar, tovább is foglalkozik veled, mert egyképen védi a maga gyenge volta és a te erőd. Ámbár a márkiné ez első látogatás alatt semleges álláspontra helyezkedett, ezen is meg tudta őrizni előkelő női méltóságát. Mint valami könnyü felleg, mely kissé eltakarja a napot, ugy lebegtek titkolt fájdalmai mesterkélt derültsége fölött. Vandenesse, kit eddig ismeretlen gyönyörüség hatott át e látogatás alatt, távozott; de megmaradt benne az a meggyőződés, hogy a márkiné azok az asszonyok közül való, a kiknek meghóditása sokkal nagyobb árba kerül, semhogy az ember vállalkozhatnék arra, hogy beléjük szeressen.
És távozóban igy szólt magához:
- Ez olyan érzelem volna, melynek senki se láthatja be a végét. Az ilyen viszony kifáraszt egy törekvő attasét. Pedig ha igazán akarnám...
Ez a végzetes: Ha igazán akarnám.... mindig veszte volt a csökönyös embereknek. Francziaországban az önzés mindig szenvedélybe visz. Charles ujra eljött d’Aiglemont asszonyhoz és ugy tapasztalta, - legalább ugy hitte, hogy azt tapasztalta, - hogy a márkiné szivesen társalog vele. A helyett, hogy naivul átengedte volna magát a szerelem boldogságának, kettős szerepet akart most játszani. Szenvedélyesnek iparkodott mutatkozni, hogy aztán hidegen bonczolgathassa e cselének lefolyását; szerelmes és diplomata akart lenni egyszerre.
De lelkes volt és fiatal s ennek a bonczolgató vizsgálatnak végtelen szerelemre kellett vezetnie; mert a márkiné, akár mesterségesen, akár természettől, erősebb volt a fiatal embernél. Valahányszor távozott d’Aiglemont asszonytól, Charles megmaradt bizalmatlanságában és egyre fejlődő érzelmeit, melyek a lelkét áthatották, szigoru vizsgálatnak vetette alá, mely megölte felbuzdult indulatait.
- Ma - mondta magához a harmadik látogatásnál - értésemre adta ez az asszony, hogy nagyon boldogtalannak, egyedülvalónak érzi magát a világban; ha leánya nem volna, hő vágya volna meghalni. Teljes önmegadás nyilatkozott meg benne. Pedig én nem vagyok se a bátyja, se a gyóntatója, miért bizta hát reám szenvedéseinek titkát? Szeret.
Két nappal később, hazatérve márkinétól, a divatos erkölcsöket kezdte szapulni:
- A szerelem mindig rávall a maga századára. Az 1822-dik esztendőben doktrinär. Ahelyett, hogy, mint régen, tettekben nyilvánulna, vitatkoznak fölötte, értekeznek róla és szószékeken fejtegetik. Az asszonyok három eszközre szoritkoznak: legelőbb is kételkednek szenvedélyünkben és tagadják, hogy képesek volnánk ugy szeretni, mint ők. Kaczérság! Valóságos kihivás volt, a hogy a márkiné ma este velem szemben viselkedett. Azután nagyon boldogtalanoknak tettetik magukat, hogy fölkeltsék természettől való nagylelküségünket, vagy hiuságunkat. Mert nem hizelgő-e egy fiatal ember hiuságának, hogy megvigasztal egy nagyon boldogtalan asszonyt? Végül: valósággal mániájuk, hogy azt akarják elhitetni, hogy még érintetlenül tiszták, szüzek. A márkiné talán azt hitte, hogy egészen kezdőnek tartom a szerelemben. Ugylátszik, becsületes jóhiszeműségemre alapitja ezt a kitünő számitását.
De egy napon, miután kimeritette összes bizalmatlan gondolatait, azt kérdezte magától, hogy őszinte-e a márkiné? Hogy csak játssza-e a sok szenvedést? Miért tetteti az önmegadó lemondást? Hiszen teljes elhagyatottságban él és csendben lelkébe zárja fájdalmait, melyeket még egy-egy közbevetett szó többé-kevésbbé mesterkélt hangsulyozásával is alig sejtet. E percztől fogva Charles élénken érdeklődni kezdett d’Aiglemont asszony iránt. Mégis, mikor elment a szokásos találkozásra, arra az órára, mely kölcsönös ösztönük folytán mindkettejüknek szinte lelki szükségükké lett, Vandenesse még mindig inkább ravasznak, mint igaznak látta szerelmesét és az utolsó szó a lelkében mégis ez volt:
- Határozottan igen ügyes ez az asszony.
Belépett s látta a márkinét abban a szokott ülő helyzetében, mely csupa melankólia volt. A márkiné minden mozdulat nélkül fölemelte szemeit s olyan nyilt tekintetet vetett rá, mely szinte mosolygásra hasonlitott. D’Aiglemont asszony bizalmat és igazi barátságot fejezett ki e tekintetével, de szerelmet nem. Charles leült, de nem tudott semmit se mondani. Olyan érzelem inditotta meg, melynek nincs szava.
- Mi baja van? - kérdezte a márkiné gyöngéd hangon.
- Semmi.... De igen, - folytatta, - valami olyan dologra gondolok, a mi önnek bizonyára még nem jutott eszébe.
- És mi az?
- Az, hogy a kongresszusnak vége van.
- Hát el kellett volna önnek mennie a kongresszusra? - mondta a márkiné.
A kerek, határozott válasz lett volna a legékesszólóbb és a legügyesebb vallomás. De Charles nem tette meg. D’Aiglemont asszony arcza olyan tiszta és őszinte barátságot fejezett ki, hogy egyszerre szétoszlott a hiuság minden számitása, a szerelem minden reménysége s a diplomata minden bizalmatlansága; nem tudta, vagy ugy látszott az arczáról, mintha nem tudná, hogy ez az ifju szereti és mikor Charles egészen megzavarodván, egy perczre magába szállt, kénytelen volt megvallania magának, hogy nem tett semmit, a miből joggal gondolhatná ez az asszony, hogy szereti. Vandenesse ur ez este alatt épp olyannak látta a márkinét, mint mindig: egyszerü, szives, fájdalmában igaz; boldog, hogy barátra lelt, büszke, hogy akadt egy lélekre, mely megérti az ő lelkét; semmiben sem megy tul a határon és nem hiszi, hogy egy asszony el tudna másodszor is ragadtatódni; de megismerte a szerelmet és a szive még most is vérzik belé; nem képzeli, hogy a boldogság kétszer is meg tud mámoritani egy asszonyt, mert nem csak a szellemben hisz, hanem a lélekben is; és a szerelem maga nem csáb neki; de megenged minden nemes vonzalmat. E pillanatban Charles ismét ifjuvá lett; leigázta egy ily nagy jellem varázsa és be akarta lelkét avatni minden titkába ennek az életnek, melyet a véletlen hervasztott el, s nem valami vétek. D’Aiglemont asszony csak egyetlen egy pillantást vetett barátjára, mikor ez számon kérte, hogy miért nő egyre a lelkében a bánat, mely szépségébe belevarázsolja a szomorúság minden összhangját: de ez az egy mélységes tekintet olyan volt, mint a pecsét egy ünnepélyes szerződésen.
- Ne tegyen hozzám több ilyen kérdést, - felelte a márkiné. - Négy év előtt az, a ki szeretett, az egyetlen férfi, a kinek boldogságáért feláldoztam volna még önbecsülésemet is, egy épp ily téli napon meghalt; meghalt azért, hogy megmentse a becsületemet. Ez a szerelem fiatalon, tisztán, illuziókkal telve szakadt meg. - Mielőtt rabjává lettem volna egy szenvedélynek... pedig a végzet ellenállhatatlanul egy nagy szenvedélyre szánt: már elcsábitott az, a mi annyi ártatlan leánynak veszte: egy semmitérő férfi kellemes külsője. A házasság reményeimet egyiket a másik után szakasztotta le. Ma már elvesztettem törvényes boldogságomat és azt a boldogságot is, melyet bűnösnek szoktak nevezni: pedig a boldogságot még nem ismertem meg. Nem maradt meg a számomra semmi. Ha nem tudtam meghalni, legalább hűnek kell maradnom emlékeimhez.
E szavaknál nem sirt; lesütötte szemeit és könnyedén fölhajlitotta ujjait, melyeket szokott módjára összekulcsolt. Egyszerüen beszélt, de a hangja, melyben épp oly mélységes kétségbeesés rezgett, mint a milyen mélységesnek látszott a szerelme, Charles szivéből kiüzött minden reményt.
Ez a néhány mondattal kifejezett, egy kézhajlással magyarázott rettenetes élet, ez az erős fájdalom ebben a gyönge asszonyban, ez az örvény ebben a csinos fejben, végül a melankólia és a négy esztendő óta tartó gyász könyei, mind elbüvölték Vandenesset, a ki csendesen állt ott és törpének érezte magát ez előtt a nagy és nemes asszony előtt; nem látta többé a márkiné remek és tökéletes testi szépségeit, hanem csak a lelkét, mely ilyen hatalmasan válik ki. Találkozott hát végre azzal az ideális lénynyel, melyről élénk képzeletű emberek álmodoznak s olyan vágyódva idéznek mindazok, a kik egész életüket beleárasztják egy szenvedélybe, lángoló vágygyal keresik és sok esetben meghalnak a nélkül, hogy részük lett volna ez álmodott kincsek gyönyörüségeiben.
Mikor hallotta ezt a nyelvet és mikor itt állott e magasztos szépség előtt, Charles szükeknek és korlátoltaknak tartotta a maga eszméit. Tehetetlen és képtelen lévén szavait ez egyszerü és mégis oly fenséges jelenet nagyságához mérni, nem tudott egyebet felelni, mint közhelyeket az asszonyok sorsáról:
- Asszonyom, az ember vagy feledje el fájdalmait, vagy ássa meg a maga sírját.
De az ész az érzelem mellett mindig szegényes és kicsinyes; az egyiknek természetesen határa van, mint mindennek, a mi valóságos, pozitiv; a másik végtelen. Okoskodni ott, a hol éreznie kell: ez az érték és képesség nélkül való lelkek tulajdonsága. Vandenesse tehát hallgatott és hosszan nézte d’Aiglemont asszonyt; azután távozott. Rabjául esvén uj eszméinek, melyek a lelki szemei előtt egyszerre megnövesztették ezt az asszonyt, hasonlitott arra a festőre, a ki miután lemintázta a műterme közönséges modelljeit, egyszerre a hires Mnémosynére akad, mely az ókori szobrok között legszebb, bár a legkevésbé méltatott. Charles mélységesen szerelmes lett. Szerette d’Aiglemont asszonyt az ifjuságnak azzal a becsületes őszinteségével s azzal a lángolásával, mely az első szenvedélyeknek olyan kifejezhetetlen bájt s olyan tisztaságot ad s melynek már csak roncsait leli fel az ember ujra, mikor később is szeret: gyönyörüségesek ezek a szenvedélyek s azok az asszonyok is, a kik ébresztik, gyönyörüséggel élvezik, mert abban a szép harminczesztendős korban, mely az asszonyok életének legpoétikusabb magaslata, át tudják tekinteni egész pályájukat s látni tudnak a multba és jövőbe egyaránt.
Az asszonyok ekkor ismerik a szerelemnek egész becsét, élvezik attól a félelemtől áthatva, hogy elveszthetik; a lelkük akkor még szép a távozni készülő ifjuságtól és a szenvedélyük egyre erősíti az ijesztő jövőnek tudatát.
- Szeretek! - mondta ezuttal Vandenesse, mikor távozott a márkinétól - és szerencsétlenségemre, olyan asszonyra leltem, a ki emlékeken csügg. Nehéz küzdeni egy halott ellen, a ki nincs többé, a ki nem követhet el badarságokat, a ki sohasem kelthetett nemtetszést s a kinek csak szép tulajdonságait látni. Nem a tökéletességet akarom-e megfosztani trónjától, mikor ki próbálom ölni az emlékeknek varázsát és a reményeket, melyek tulélnek egy elvesztett szerelmest, még pedig azért, mert csak vágyakat ébresztett, vagyis azt, a mi a legszebb s a legcsábosabb a szerelemben.
Ez a szomoru elmélkedés, - mely a bátortalanságból és a balsikertől való félelemből eredt, melyekkel minden igazi szenvedély kezdődni szokott, - utolsó fellobbanása volt Charles kihunyóban levő diplomata-természetének. Ettől fogva nem voltak többé hátsó gondolatai, játékbábja lett szerelmének és beleveszett annak a kifejezhetetlen boldogságnak semmiségeibe, mely egy szóból, egy kósza, bizonytalan reményből, vagy hallgatásból is tud táplálkozni, élni. Platonikusan akart szeretni; eljött mindennap szivni ugyanazt a levegőt, mint d’Aiglemont asszony; szinte betelepedett a márkiné házába és elkisérte a márkinét mindenhová egy olyan szenvedélynek zsarnokságával, melynek önzéséhez a legteljesebb odaadás járul. A szerelemnek megvan a maga ösztöne; megtalálja a szivhez vezető utat, a mint a leghitványabb férget is a virágához vezeti valami ellenállhatatlan akarat, mely nem ijed meg semmitől. És ha egy érzelem igaz, a sorsa nem kétséges.
Hát hogy ne fognának el egy asszonyt a rettegés minden kétségbeesett, szivszorongató aggodalmai, ha arra a gondolatra jut, hogy az élete többé-kevésbbé attól az őszinteségtől, attól az erőtől és attól az állhatatosságtól függ, a mely szerelmese vágyaiban rejlik. Nos hát lehetetlenség, hogy egy asszony, egy házas asszony, egy anya meg tudja magát óvni egy fiatal ember szerelme ellen; az egyetlen, a mit hatalmában van megtenni, az, hogy nem fogadja többé ezt a fiatal embert attól a percztől fogva, hogy kitalálja szivének e titkát... s egy asszony ezt mindig kitalálja. De ez az elhatározás sokkal döntőbbnek látszik, semhogy egy asszony rászánhatná magát oly korban, melyben teher neki a házas élet, untatja és fárasztja s melyben a hitvestársi vonzalom csak amolyan langyos, ha ugyan a férje egészen el nem hanyagolja. Ha csunya az asszony, hizeleg neki az olyan szerelem, mely szépiti; ha szép és bájos az asszony, a csábnak, mely hat rájuk, egyívásunak kell lennie a maga csábjával.... tehát végtelen legyen; ha erényes az asszony, valami magasztos földi érzelem arra ihleti őt, hogy isten tudja miféle mentséget találjon még a legnagyobb áldozatokért is, melyeket szerelmeséért hoz és dicsőséget leljen ebben a nehéz küzdelemben. Minden kelepcze és tőr. És nincs intő leczke, mely elég erős volna ilyen erős kisérletekkel szemben. A házierkölcs egyetlen védelme: elzárni az asszonyt, mint elzárták egykor Görögországban és a Keleten s a mint divatossá kezd válni Angliában; de ez elszigetelési rendszer mellett elpusztulnak a világ örömei és a társasélet, a finomság és mindenféle kedves, szórakoztató szokások lehetetlenné lesznek. A nemzeteknek választaniok kell a két rendszer között.
Néhány hónappal azután, hogy Vandenessel először találkozott, d’Aiglemont asszony ugy érezte, hogy élete szorosan össze van kötve e fiatal ember életével; csodálkozott, de nem igen zavarta-bántotta e dolog, sőt szinte némi gyönyörüsége telt benne, hogy osztja ez ifju vonzalmait és gondolatait. Jómaga fogadta-e magáévá Vandenesse gondolatait, vagy Vandenesse tette magáévá az ő legapróbb szeszélyeit is?... d’Aiglemont asszony nem kutatta. Már elragadta a szenvedély árja és igy szólt magához ez a harminczesztendős asszony, félelem hamis becsületességével:
- Oh, nem, hű maradok ahhoz, a ki meghalt értem!
Pascal mondotta: »Aki kételkedik istenben, az hisz benne.« Épp igy az asszony is csak akkor száll harczba érzelmei ellen, ha már fogva van a szive. Azon a napon, mikor, a márkiné megvallotta magának, hogy a fiatal ember szereti, hánykódni kezdett ezer meg ezer egymásnak ellenmondó érzelem közt. A tapasztalatokból szerzett tudata szólalt meg. Boldog lesz-e? Megtalálhatja-e a boldogságot, ha kivül helyezkedik azokon a törvényeken, a melyeknél a társadalom - joggal vagy jogtalanul - a maga erkölcstanát kovácsolta? Ez idáig az élet csak a keserüségből juttatott ki számára. Alakulhat-e szerencsés megoldás két olyan teremtés közt, a kiket a társadalmi illendőség elválaszt egymástól? Viszont lehet-e a boldogságot tulságos drágának mondani, bármily nagy áldozat is az ára? És ráakad-e végre arra a hőn óhajtott boldogságra, melyet, hisz olyan természetes, hogy keres?
A kiváncsiság mindig pártjára áll a szerelmesek dolgának. A márkiné épp ily titkos elmélkedésekkel foglalkozott, mikor egyszerre jött Vandenesse. A fiatal ember megjelenése eloszlatta az ész alkotta metafizikus fantómot. Ha ilyen, egymást követő, gyors alakulásokon megy át egy hirtelen lobbanó érzelem egy fiatal ember és egy harminczéves asszony közt, van egy percz, melyben az árnyalatok egymásba mennek át, melyben az eszmélkedések egyetlen eszmébe szürődnek le, egy utolsó gondolatba, egy vágyba olvad, mely aztán megszilárditja e gondolatot. Mennél hosszabb volt az ellenállás, annál hatalmasabb a szerelem hangja. Itt vége szakad a leczkének, vagy, ha szabad a festőművészet e furcsa műszavát használni, véget ér a megnyuzott izomembernek mintázása; mert ez a történet inkább kifejti, mint festi, a szerelem veszedelmeit és tevékenységét. De e percztől fogva minden nap egy-egy szint vetett a vázra, felruházta az ifjuság bájaival, megelevenitette a húsát, életet adott a mozdulatokba, ragyogást, szépséget árasztott rá, az érzelem csábjait, és az élet varázsát lehelte rá. Charles ugy vette észre, hogy d’Aiglemont asszony lelkét gondolatok kötik le; és mikor azon az érzelemmel átrezgett hangon, melyet a sziv édes bűbájai olyan ékesszólóvá tesznek, még kérdezte: »Min gondolkodik?« a márkiné óvakodott attól, hogy feleljen. Ez az édes kérdés a két lélek teljes összhangjára vallott; és a márkiné a maga csodás asszonyi ösztönével megértette, hogy szinte biztatás volna, ha most panaszkodni kezdene, vagy kifejezné a lelke boldogtalanságát. Milyen mély örvény felé közeledik, ha már e szavak mindegyikének is volt valami titkos jelentése, melyet mind a ketten megértettek. Tiszta, világos tekintettel olvasott önmagában és hallgatott. És a hallgatásban Vandenesse is követte.
- Szenvedek, betegnek érzem magamat, - mondta aztán a márkiné, megijedvén nagy jelentőségétől e perczeknek, melyekben a szemek beszéde teljesen pótolta a nyelv tehetetlenségét.
- Asszonyom, - felelte Charles gyöngéd, de erősen megindult hangon, - lélek és test erős és ép önben. Ha ön boldog volna, fiatal és üde volna. Miért nem akarja kérni a szerelemtől mindazt, a mitől eddig megfosztotta. Azt hiszi, hogy az élete befejeződött, pedig csak most kezdődik az élet az ön számára. Bizza magát egy jóbarát gondjaira. Hisz olyan édes, ha a sziv érzi, hogy szeretve van.
- Már vén vagyok. - felelte a márkiné. - Semmi se mentene tehát, hogy nem folytatom a szenvedést ugy, mint a multban. Nemde azt mondja, hogy kell szeretni. Nos, nekem nem szabad szeretnem és nem lehet szeretnem. Önön kivül, a kinek barátsága némi gyönyörüséget áraszt életemre, senki sem tetszik nekem, senki se tudja kitörülni emlékeimet. Barátot elfogadok, de szerető elől menekülnék. Szép és nemes cselekedetet mivelnék-e, ha hervadt szivet adnék cserébe egy fiatal szivért, ha elfogadnék illuziókat, melyekben nem tudok többé osztozni, ha boldogságot fakasztanék, mikor magam nem hiszek a boldogságban, vagy mikor egyre remegnem kell, hogy elvesztem a boldogságot? Csak önzéssel viszonoznám az odaadást és számitanék, mikor az értem hevülő sziv érez; emlékeim szünetlenül sértenék az értem égő szivet. Nem, lássa, az első szerelmet nem lehet sohase pótolni. Nos, hát melyik férfi kivánná ilyen áron a szivemet?
E szavak, melyekben valami irtóztató kaczérság fejeződött ki, utolsó erőlködései voltak a márkiné fontoló mérsékletének.
»Ha elveszti a bátorságát, nos jó, akkor egyedül maradok és hű maradok.« Ez a gondolat támadt most ez asszony szivében és ez a gondolat az volt a lelkének, a mi valami gyönge füzfa-ág az uszónak, melybe belefogódzik, mielőtt elragadja az ár.
Mikor Vandenesse ezt a döntést hallotta, valami önkéntelen remegés fogta el, mely hatalmasabban hatott a márkiné szivére, mint a fiatal ember eddigi összes figyelmességei. A mi az asszonyokat legjobban meginditja, az, hogy bennünk a magukéval egyenlő gyöngédséget és a magukéval összehangzó szép érzéseket lelnek fel; mert náluk a gyöngédség és kedvesség az igaznak megnyilatkozásai. Vandenesse egész valója igaz szerelemre vallott. D’Aiglemont asszony a saját fájdalmának erejéből ismerte fel az ifju szerelmének erejét. A fiatal ember hidegen felelte:
- Talán igaza van önnek. Uj szerelem, uj bánat.
Ezután másra terelte a beszédet és közönyös dolgokról beszélt, de az izgatottsága meglátszott rajta és feszült figyelemmel nézte d’Aiglemont asszonyt, mintha utoljára látná. Végre azután elbucsuzott a márkinétól és felette izgatottan ezt mondta:
- Isten önnel, asszonyom!
Mikor Charles már nem volt ott, mikor csak üres széke beszélt helyette, a márkiné nagyon, de nagyon sajnálkozott és az egész miatt csak magát okolta. Abban a pillanatban, mikor egy asszony azt hiszi, hogy nem cselekedett nemeslelküen, vagy hogy megsértett egy nemes szivet, a szenvedély óriásilag megnőtt benne. Rossz szándékok és gonosz érzelmek miatt nem kell aggódni a szerelemben; sőt még üdvösek és hasznosak is; az asszonyok csak az erény csapásaitól buknak el. »Az ut a pokol felé csupa jószándékkal van kikövezve« - ez nem csupán elméleti bölcselkedés.
Vandenesse néhány napig elmaradt. A márkiné Charles látogatásának szokott órájában naponta türelmetlenül várta. Levelet irni a fiatal emberhez: kész vallomás lett volna. De különben is asszonyi ösztöne azt sugta, hogy a fiatal ember el fog ujra jönni. A hatodik napon csakugyan jelentette is az inas. Soha nagyobb örömmel nem hallotta a márkiné Charles de Vandenesse nevét. Szinte megijedt a márkiné, olyan nagy öröm fogta el.
- Nagyon megbüntetett, - mondta a márkiné az ifjuhoz.
Vandenesse csodálkozó ábrázattal nézett a márkinéra.
- Megbüntettem? - ismételte. - Mivel?
Charles nagyon jól értette a márkinét; de mikor fölismerte, hogy a márkiné sejti, milyen szenvedéseknek volt zsákmánya e hat napon át, meg akarta magát boszulni.
- Miért nem látogatott meg? - kérdezte d’Aiglemont asszony.
- Azóta nem beszélt senkivel? - felelte Charles, hogy ne adjon közvetlen választ.
- Ronquerolles ur és Marsay ur voltak itt, az egyik tegnap, a másik ma reggel volt itt vagy két óráig. S ugy emlékezem, Firmiani asszonyt és az ön hugát, Listomére asszonyt is fogadtam.
Ujabb szenvedés! Nem értik ezt a fájdalmat azok, a kik nem azzal a pusztitó és vad zsarnoksággal szeretnek, melynek legenyhébb megnyilatkozása valami irtóztató féltékenység, valami örökös vágy, elvonni a szeretett teremtést minden befolyástól, mely a szerelemtől idegen.
- Hogyan, - mondta magában Vandenesse, - a márkiné fogadott, látott elégedett teremtéseket, beszélt velük, mialatt én boldogtalanul a magányt kerestem!
Eltitkolta fájdalmát és a szerelmet a szive mélyére temette, mint a koporsót szokták a tenger mélyébe. Olyan gondolatok szállották meg, melyeket nem lehet kifejezni s melyek sebesen szállnak el, mint a savak, melyek elszálltuk közben ölnek.
És a homloka most fellegekbe borult és d’Aiglemont asszony valamely asszonyi ösztön folytán osztozott e szomoruságban a nélkül, hogy megértette volna. A márkiné nem érezte magát vétkesnek abban, hogy fájdalmat okozott és Vandenesse ezt észrevette. Charles beszélni kezdett a helyzetéről és féltékenységéről, mintha ez olyan tárgy volna, a melyről a szerelmesek beszélgetni szeretnek. A márkiné most már értett mindent és annyira megindult, hogy nem tudta visszafojtani könyeit. E percztől fogva megnyilt számukra a szerelem mennyországa. Az ég és a pokol két nagy költemény; azt az egyedüli két pontot fejezik ki, mely körül létünk forog: az örömöt és a fájdalmat. Az ég nem-e most is s nem lesz-e mindig érzelmeink végtelenségének képe, melynek csak egyes részleteit lehet megfesteni, mert a boldogság magában egy és egész; és a pokol nem fejezi-e ki fájdalmaink végtelen gyötrelmeit, melyekből nem tudunk költeményt alkotni, mert egyik sem hasonlit a másikra.
Egy este a két szerelmes egyedül volt; egymás mellett ültek, csendben, elmélyedve; nézték a gyönyörü eget, a tiszta mennyboltot, melyre a nap utolsó sugarai gyöngéd aranybiborszint vetettek. A nap e szakában a fénynek lassu, fokozatos fogyatkozása mintha gyöngéd érzelmeket ébresztene; szenvedélyeink ilyenkor lágyan rezdülnek és a béke és a nyugalom közepett valami érthetetlen izgalom s hév nyugtalanságait érezzük. Azzal, hogy a természet a boldogságot igy határozatlan, sejtelmes képekben mutatja meg nekünk, egyszersmind felhiv bennünket, hogy élvezzük a boldogságot, mig közel van hozzánk, vagy fájó vágyat kelt bennünk a boldogság után, ha már tovaszállt.
E bűbájban gazdag perczekben, e ragyogásba vont ég alatt, melynek gyengéd harmóniái mind egyesülnek, hogy elcsábitsák a lelkünket, nehéz ellentállani a sziv vágyainak, melyekben ekkor oly sok varázslat van. Ekkor a bánat elapad, az öröm mámorossá lesz és a fájdalom oszladozik. Az est pompája jelzi a szív vágyainak ébredését és biztatja s bátoritja a vágyakat. A hallgatás ilyenkor veszedelmesebb, mint a beszéd, mert beoltja a szemekbe a végtelennek csodás hatalmát, melyet az ég ekkor kisugároz.
Ha ekkor az ajkak beszédre nyilnak, a legegyszerübb szóban is ellenállhatatlan hatalom lakozik. A hangban fény van ekkor s a tekintetben bibor. Az ég van ekkor a lelkünkben vagy mi érezzük a lelkünket az égben? Vandenesse és Julie, - mert néhány nap óta a márkiné engedte, hogy az ifju egyszerüen csak igy családiasan Julienek szólitsa s magának is jól esett az ifjut Charlesnak szólitania - most mind a ketten beszéltek, de a beszélgetésüknek egyszerü, szinte gyermeteg tárgya nem volt összefüggésben a lelkükkel; és ha már nem fogták fel többé a szavaik értelmét, gyönyörüséggel élvezik a titkos gondolatokat, melyeket e szavak kifejeznek. A márkiné keze most Vandenesse kezében pihent és odaengedte kezét az ifjunak, nem gondolván arra, hogy ez odaengedésben nagy kegy rejlik.
Egymáshoz hajoltak, hogy lássák a fenséges hó- és jégboritotta tájat és a szürke árnyakat, melyek a fantasztikus hegyek oldalait elboritják, nézték ezt a képet, mely merő ellentétes szinekkel a vörös láng és a fekete tinta szine közt a szinek számtalan változatával tele s a mely kép az eget utánozhatatlan légi költészettel vonja be; remek csikok e szinek, melyekben ujjászületik a nap; szép szemfedő e kép, melyben a nap kihuny. E pillanatban Julie haja hozzáért Vandenesse arczához. Julie megérezte ezt a könnyed érintést és hevesen megrezdült belé, Charles még jobban; mert mind a ketten fokozatosan egy olyan megmagyarázhatatlan lelki válsághoz értek, melyben a nyugalom az érzékeknek olyan végtelen fogékonyságot ád, hogy a leggyengébb rázkódás is könyeket fakaszt és szomoruságot kelt, ha a sziv már beleveszett a melankóliába, vagy kimondhatatlan gyönyört ád, ha a sziv már eltévedt a szerelem szédületes utvesztőjében. Julie akaratlanul megszoritotta barátja kezét. Ez a biztató kézszoritás bátorságot adott a félénk szerelmesnek. E percz gyönyörei és a jövő reményei, mind egyesültek egy olyan hevülésben, mely a szerelem első jele és első megnyilatkozása, mind egyesültek egy szüzi és gyengéd csókban, melylyel d’Aiglemont asszony orczáját engedte illetni. Kevés kegy volt ez, de annál hatalmasabb s annál veszedelmesebb volt a márkinéra nézve. Szerencsétlenségükre - mindkettőjükére - nem volt e hevület sem látszat, sem hamisság, hanem két szép lélek összedobbanása volt, mely két lelket elválasztott minden, a mi törvény, de egyesített minden csáb, a mi csak van a természetben.
E perczben d’Aiglemont tábornok jött be a szalonba.
- Uj miniszterium alakult, - mondta. - Az ön nagybátyja tagja az uj kabinetnek. Igy hát bizvást remélheti, Vandenesse, hogy nemsokára nagykövet lesz.
Charles és Julie elpirultak és egymásra néztek. Ez a kölcsönös szeméremérzet még ujabb kapocs lett a lelkük között. Mindketten ugyanazt gondolták e pillanatban s mindakettő ugyanazt a lelkifurdalást érezte; és ez a közös lelkifurdalás irtóztató kapocs, épp oly erős kapocs két rabló közt, a kik épp most öltek meg valakit együtt, mint két szerelmes közt, a kik egy csókban bűnösek.
A márki szavaira azonban felelni kellett.
- Nem szándékozom elhagyni Párist, - szólt Charles de Vandenesse.
- Tudjuk, hogy miért, - viszonzá a tábornok ravasz-gúnyos arczczal, a milyet azok szoktak ölteni, a kik valami titkot tudnak. - Nem akarja elhagyni a nagybátyját, hogy kineveztesse magát az ő pairsége örökösének.
A márkiné visszavonult szobájába, miközben ezeket a szavakat mondta magában a férjéről:
- Ez már ostobaságnál is több.

II.
Isten ujja.
A Barriére d’Italie és a Barriére de la Santé között, a belső boulevardon, mely a Jardin des Planteshez vezet, van egy hely, honnan olyan kilátás nyilik, mely el tudná ragadni a művészt, vagy az utazót, ha még annyira unos-untig betelt a szép tájképekkel. Ha elérted az utnak azt a kis magasodását, melytől fogva a lombos fákkal beárnyékolt boulevard kedvesen s vonzón vonul tova, mint valami zöld és csendes erdei ut, a lábaid előtt kisfalusias gyárakkal tarkitott mély völgyet látsz, melyet kedves zöld borit s a Biévre, vagy a Gobelins barna vizei öntöznek. A szemközti oldalon ezer meg ezer tető, ugy egymáshoz szorulva, mint a fejek egy nagy néptömegben, elrejti a szem elől Saint Marceau külváros nyomorát. A Panthéon nagyszerü kupolája, a Val-de-Grace komor és melankolikus kúptetője, büszkén uralkodnak az egész félköralakban épült város fölött, melynek fokozatos lejtősödése bizarrul rajzolódik ki a kanyargó utak által. Innen tekintve e két épület arányai gigásiaknak látszanak; hatalmasan emelkednek tul nemcsak a szegényes, roskatag házakon, hanem a völgy nyárfáin is. Balról az Observatoire fekete, lesoványodott kisértetnek látszik, a mint a nap átvilágit ablakain és folyosózatán, megmagyarázhatlan, sajátos, fantasztikus képeket keltve.
A távolban pedig a Palais des Invalides áttört karcsu tornya ragyog a Luxembourg-palota kékes tömege és a Saint-Sulpice szürke tornyai között. Innen nézve ez épitmények vonalai összevegyülnek a lombozattal és az árnyékkal s kénye-kedve szerint játszik velük a párisi égboltozatnak szeszélye, mely folyton változtatja szinét, fényét és alakulatját. Távol tőled épületek nyulnak föl ékesen a levegőbe, körülötted fák lombozatai hullámoznak és mezei ösvények kigyóznak. Jobbról e sajátos táj egy bevágódásán át a Saint-Martin-csatorna hosszu és fényes viztükrét látod, vörös kőkeretbe foglalva, hársfákkal diszitve, valódi római módra épült tárházakkal szegélyezve. A háttérben a házakkal és malmokkal megrakott, ködbevont bellevillei dombok beleolvadnak a fellegekbe.
De van itt egy város, amelyet nem látsz; ott rejtőzik a völgyezetet körülfogó háztetősor és a szemhatárszél közt, mely szemhatárszél itt olyan bizonytalan és ködbevesző, mint egy gyermekkori emlék. Óriási, rengeteg ez a város, mely, mint valami örvényben, ugy elrejtőzik a Pitié-kórház tornyai és a L’Est-temető magaslatai közt, a szenvedés és a halál közt. Tompa mormolást hallat ez a város, mint az Oczeán, mely egy sziklatömb aljában zúg, mintha azt akarná mondani: »Itt vagyok!« Mikor a nap ráveti sugárkévéit Páris arczulatára, mikor tisztán kiemeli és kibontakoztatja vonalait, mikor megvilágitja az ablakokat, mikor ráragyog a háztető cserepeire, megtüzesiti az aranyozott kereszteket, megfehériti a falakat és az egész légkört valami könnyed fátyollá alakitja, mikor gazdag ellentéteket teremt a fantasztikus árnyak mellé, mikor az ég azurkék s a föld zúg, mikor a harangok megszólaltatják rezgő hangjukat: ekkor innen, e magaslatról mesés tündéri látványt csodálhatsz meg, milyet a képzelet sohasem feled el, melyre ihlettel gondolsz s melyért bolondulsz, mint Nápoly, Stambul vagy Florida látképéért. Semmi sem zavarja meg itt az összhangot. Itt a világ zaja és a magányosság poétikus békességének mormolása hallik, milliók hangja és isten szava. Itt egy világváros pihen a Pére-Lachaise békés cziprusai alatt.
Egy tavaszi reggelen, mikor a nap ragyogóvá teszi e táj minden szépségeit, csodálkozásba merültem el itt, egy hatalmas szilfához támaszkodva, melynek sárga virágait széthordozta a szellő. E gazdag és fenséges kép láttára keserüen gondoltam arra, hogy mennyire kicsinyeljük manapság még könyveinkben is a mi országunk szépségeit. Kárhoztattam azokat a szegény gazdagokat, a kik beleunván a mi szép Francziaországunkba, drága pénzen vásárolják meg maguknak azt a jogot, hogy lenézhessék hazájukat és gyorsfuttában bebarangolhassák és látócsövön át nézdegelhessék ennek a már közönségessé vált Itáliának tájait. Szeretettel s lelkesedve néztem ezt a modern Párist és álmodoztam. S ime egyszerre csók csettenése zavarta meg magányomat és menten elriasztotta filozófiámat.
A kis fasorban, mely koronaként huzódik oldala fölött a magaslatnak, melynek lábánál vizfolyás mormol, a Gobelins hidján innen, egy nőt vettem észre; még elég fiatalnak látszott; elegáns egyszerűséggel volt öltözködve; bájos arczáról mintha visszasugárzott volna e táj derűs és mosolygó boldogsága. Egy szép fiatal ember letett a földre egy gyönyörű gyermeket, a kinél bájosabb és kedvesebb tán nincs is a föld kerekén; hamarjában nem is tudtam, az anya, vagy a gyermek orczáján csattant-e el a csók. Ugyanaz a gyöngéd és szenvedélyes gondolat nyilatkozott meg a két fiatal teremtés szemeiben, mozdulataiban és mosolyában.
Olyan mosolygó, édes vonzalommal öltötték össze karjaikat és olyan csodásan egyetértő mozdulattal közeledtek egymáshoz, hogy csak magukról tudtak és éreztek s nem vették észre jelenlétemet. De egy másik gyermek, a ki boszus és daczos gyermeknek látszott, s a ki nekik hátat fordított, megindítóan elszontyolodott tekintetet vetett rám. Mialatt az öcscse majd az anyja és a fiatal ember mögött, majd előttük futkosott, ez a gyermek, a ki épp oly szép és bájos volt, mint a másik, de vonásai gyöngédebbek, édesebbek voltak, néma maradt és mozdulatlan, mint egy megmerevedett kigyó. Kis leányka volt. A csinos asszony és a kisérője járásában volt valami sajátos, gépies. Jól esett nekik, nyilván szórakozásból, hogy járhatnak-kelhetnek azon a kis térségen, mely a kis hid és a boulevard kanyarulatánál álló kocsi közt elterült; ujra meg ujra elkezdték rövid sétájukat, meg-megálltak, egymásra néztek és nevettek vagy elkomolyodtak, a szerint, a mint változatos társalgásuk majd elevenre, vontatottra, bohókásra vagy komolyra vált.
Engem elfödött a szilfa, zavartalanul csodálhattam hát ezt az édes jelenetet és kétségkivül tiszteltem volna a jelenet titkos voltát, ha az álmodozó és hallgatag kis leány arczán nem vettem volna észre nyomát olyan mély gondolatoknak, melyek éppen nem illettek a gyermek korához. Mikor az anyja és a fiatal ember a kis leányhoz érve, hátrafordultak, a kicsike mindig titkon lecsüggesztette fejét és igazán sajátságos módon, lopva tekintett rájuk is és az öcscsére is. De nem lehet leirni azt az átható, éles ravaszságot, azt a pajkos-gonosz naivitást, azt a vad figyelmet, mely e könnyedén lecsukott szemü, gyermeteg arczon megnyilatkozott, mikor a csinos asszony vagy a kisérője beczézve megsimogatták a kis fiu szőke fürteit, vagy kedveskedve, szeretettel megveregették a fiucska fehér, fodros gallérral körülfogott nyakát, a miért gyermekességből velük próbált lépést tartani. Igen, valami emberi szenvedély fejeződött ki e sajátságos kis leány keskeny arczán. Vagy szenvedett, vagy gondolkodott. Mi jósolja meg a halált biztosabban e kis, virágzó teremtéseknél: a szenvedés, mely a testükben lakozik, vagy a koraérett gondolat, mely még alig sarjadzott lelküket pusztitja? Egy anya talán tudja. Magam nem ismerek semmi irtóztatóbbat, mint ha aggastyánoknak való gondolat ül ki egy gyermek homlokára. Káromkodást hallani egy szüz leány ajkairól nem ilyen szörnyü. Ennek a már gondolkodó kis leánynak szinte együgyű testtartása, és mozdulatainak ritka s merev volta is érdekelt.
Kiváncsian néztem. A szemlélőknek természetes hajlandósága van az összehasonlitgatásra; összehasonlitottam hát ezt a kis leányt az öcscsével s iparkodtam fölfedezni rajtuk a hasonlóságokat és a különbségeket. A kis leánynak haja barna, szemei feketék, egész teste korafejlett; mindez határozott ellentéte volt a fiucska szőke hajzatának, tengerzöld szemeinek és kedves gyengeségének. A nagyobbik, a leány, hét-nyolcz éves lehetett, a kisebbik, a fiucska, alig négy éves. Az öltözetük egyforma volt. De mikor igy figyelmesen nézegettem őket, az inggallérjukon egy elég jelentéktelen különbséget vettem észre, mely azonban a multból egy egész regényt, s a jövőből egy egész drámát nyilatkoztatott meg nekem. Nagyon kis dolog volt. A barnahaju kis leány gallérját egyszerü öltéssor szegélyezte, az öcscsének gallérját pedig csinos himzés diszitette; ez a himzés elárult egy szivbeli titkot s elárulta azt, hogy az anya, bár meg nem mondja, titkon jobban s melegebben szereti a fiucskát.
Ezt az érzelmet kevésbé szeretett gyermekek mindig kiolvassák az anyjuk szivéből, mintha isten lelke lakoznék bennük. A vidám, gondtalan szőke fiucska olyan volt, mint valami kis leány, fehér arczbőre olyan friss volt, mozdulatai olyan bájosak, arcza olyan bájos-édes; az idősebbik fejlettsége, vonásainak szépsége és arczbőrének ragyogása daczára olyan volt, mint valami beteges kis fiu. Élénk szemeit, melyekben nem volt meg az a nedves gőz, mely olyan bájossá teszi a gyermekek tekintetét, mintha valami belső tűz kiszáritotta volna. Végül fehérségében volt valami bágyadt, olajzöldes árnyalat, mely erős jellemre vall. Az öcscse már kétszer odament hozzá s megható kedvességgel, barátságos tekintettel és olyan kifejező arczczal, hogy Charlest egészen elragadta, fölajánlta neki a kis vadászkürtöt, melylyel egy-két perczig maga trombitálgatott. Édes-nyájas hangon mondta a fiucska:
- Ni, Helén, akarod?
De a kis leány mind a kétszer csak vad tekintettel felelt. S a látszólag gondtalan arcza daczára is sötét és komor kis leány erősen megremegett és feltünően elpirult, mikor öcscse közeledett feléje. De a kis fiu, ugy látszik, nem vette észre a nénje rosszkedvét és csupa barátsággal és érdeklődéssel teli, gondtalan valója folytán még jobban kiemelte az igazi gyermeteg jellemet szemben azzal a gonddal teli, érett okossággal, mely a kis leány arczán kifejeződött s ez arczot komor fellegekkel boritotta el.
- Mama, Helén nem akar játszani! - kiáltotta a kis fiu, a ki épp egy olyan pillanatot használt fel a panaszkodásra, mikor anyja és a fiatal ember szótlanul álltak a Gobelins-hidján.
- Hagyd, Charles. Tudod jól, hogy mindig duzzogós.
E szavak, melyeket az anyja, a ki hirtelen visszafordult a fiatal emberrel, csak ugy véletlenül, meggondolás nélkül ejtett ki, könyeket fakasztottak Helén szemeiből. Csendesen elfojtotta könyeit s öcscsére egy olyan mélységes tekintetet vetett, mely nekem igazán érthetetlen volt s egy darabig irtóztató gondolatot kifejező szemekkel nézte a meredek part ormát, melyen az öcscse állott, aztán a Biévre medrét, a hidat, a tájat és engem.
Féltem, hogy észrevesz a derüs kedvű pár, a melynek bizalmas mulatságát kétségtelenül megzavartam volna. Nesztelenül visszavonultam és egy bodza-sövény mögé huzódtam, melynek lombja teljesen elfödött minden tekintet elől. Nyugodtan leültem a lejtő tetejére és csendesen nézegettem majd a táj váltakozó szépségeit, majd a vad kis leányt, a kit még ekkor is láthattam a sövény ágazatai közti réseken át a bodzabokor aljánál; lehajtottam ugyanis a fejemet a bokor lábához, szinte egyenlő magasságban a boulevard szintjével. Helén, mikor nem látott többé engem, ugy vettem észre, nyugtalankodni kezdett; fekete szemei kimondhatatlan kiváncsisággal kerestek engem a fasor hosszában, a fák mögött. Mi voltam én a gyermeknek? E pillanatban ugy hangzott a csendben a kis Charles gyermeteg kaczagása, mint valami madárdal. A szép fiatal ember; a ki szőke volt, mint a kis fiu, karjaiban tánczoltatta a kis Charlest és csókolgatta s egyre kedves, enyelgő szavakkal beczézgette, melyeket azonban más érzelemmel és más hanggal mondott a fiucskához, mint a hogy általában beszélni szoktak a gyermekekhez. Az anya megmosolyogta ezt a jelenetet és időnkint, természetesen halk hangon, szivből fakadó szavakat mondott, mire a fiatal ember boldogan félbeszakitotta a saját szavait és tüzzel teli kék szemeivel szinte imádattal nézte az anyát. Hangjukban, mely összeolvadt a gyermek hangjával, volt valami kimondhatatlan gyöngéd, enyelgő és bizalmas. Elragadó édesek voltak mind a hárman. Ez a bájos jelenet a nagyszerű táj közepette hihetetlen kedvességet árasztott. Egy ragyogó, mosolygó szép asszony, egy szeretett-beczézett gyermek, egy ifjusága virágában levő férfi, a tiszta ég, szóval a természetnek minden összhangja egyesült, hogy gyönyörködtessék a lelket. Azon kaptam magamat, hogy én is mosolygok, mintha ez a boldogság az enyém lett volna. A szép, fiatal ember hallotta, hogy az óra kilenczet üt. Miután gyöngéden megcsókolta az asszonyt, ki egyszerre elkomolyodott és szinte elszomorodott, visszament könnyű, kétkerekű kocsijához, mely lassan elébe jött; a kocsi bakján egy öreg szolga ült. A szeretett gyermek vidám fecsegése belevegyült a csókokba, melyeket a fiatal ember bucsuzóra adott a kicsikének. Azután, mikor a fiatal ember fölszállt kocsijára és az asszony mozdulatlanul hallgatta, mint hangzik el a kocsi robogása s követte szemeivel a kocsi felleges por jelezte nyomát, be a boulevard zöld fasorába: Charles odafutott nővéréhez a hid mellé és hallottam, a mint a maga ezüstös hangocskáján ezt mondja:
- Miért nem jöttél elbucsuzni az én jó barátomtól?
Mikor Heléne az öcscsét a lejtő szélén látta, a legirtóztatóbb pillantást vetette rá, a mely valaha csak megvillant gyermek szemében; és haragosan, szinte dühös mozdulattal meglökte öcscsét. Charles lecsuszott a meredélyen s a fagyökerekben megbotolván, erősen odaesett a fal éles köveihez; megzuzódott a homloka és a fiucska vértől elboritva zuhant a folyócska piszkos vizébe. A hab fölbugyogott szép szőke feje fölött. Hallottam a szegény fiucska éles sikoltását, de csakhamar elhalódott a hangja, a mint merült alá a gyermek az iszapban s végül csak egy tompa locscsanó hang hallatszott, mint mikor követ dobnak a sárba. Ez az esés olyan gyorsan történt, mint a villám. Felugrottam és egy ösvényen lefutottam a folyóhoz. Helén megdöbbent ijedtséggel sikoltozta:
- Mama, mama!
Az anya már ott termett, közel hozzám. Repült oda, mintha szárnyai lettek volna. De se az anya szemei, se az enyéim nem tudták feltalálni azt a helyet, a hol a gyermek elmerült. A fekete viz a viztükör egy hosszu darabján buzogott-örvénylett. A Biévre iszapos ágya e helyen tiz láb mély. A gyermeknek el kellett itt vesznie; lehetetlen volt megmenteni. Ez órában - vasárnap volt - minden csendes volt körös-körül. A Biévren nem járnak se hajók, se halászok. Nem láttam sehol rudat sem, melylyel kikutathattam volna a bűzös vizet; sem embert nem láttam, akármerre tekintettem. Miért beszéltem volna erről a balesetről, vagy miért mondtam volna el e szerencsétlenség titkát? Helén talán az édesatyját boszulta meg. A kis leány féltékenysége, semmi kétség, isten pallosa volt. Mégis megborzadtam, mikor az anyára tekintettem. Milyen irtóztató kihallgatás alá fogja majd a férje, az ő örökös birája! És ott volt az esetnél egy megvesztegethetlen tanu. A gyermeknek tiszta homloka, átlátszó arcza van; és a hazugság a gyermeknél olyan, mint a fény: még a tekintetét is elpiritja. A boldogtalan asszony azonban még nem gondolt a büntetésre, mely otthon vár reá. A Biévret nézte.
Egy ilyen esemény rettenetes visszhangot kelthet egy asszony életében és ez volt az egyik legirtóztatóbb visszhang, mely időről-időre megzavarta Julie szerelmeit.
Két-három évvel később egy este, ebéd után, egy jegyző volt Vandenesse márkinál, ki ekkortájt atyját gyászolta és a hagyatéka rendezésével foglalkozott. Ez a jegyző nem Sterne kis, sovány jegyzője volt, hanem egy hizott, megtermett párisi jegyző; azok a tiszteletreméltó férfiak közé tartozott, a kik hadilábon állnak a tapintattal és otrombán rátaposnak a rejtett sebekre s aztán kérdezik, hogy mi fáj és miért fáj? Ha véletlenül valami bajt csinált halálos butaságuk, ezt mondják: - Szavamra, nem tudtam! Szóval, jóravalóan együgyü jegyző volt, a ki az életben nem látott egyebet aktáknál. A diplomatánál ott volt d’Aiglemont asszony. A tábornok ur udvariasan elköszönt volt az ebéd végén, hogy két gyermekét egy boulevard-szinház előadására vigye, az Ambigu-Comiqueba, vagy a Gaietébe. Ámbár a tragédiák és rémdrámák felizgatják az érzelmeket, Párisban azt tartják, hogy valók a gyermekeknek és a gyermekek minden veszedelem nélkül megnézhetik, mert az ártatlanság mindig diadalmaskodik a rémdrámákban. Az atya eltávozott, be sem várva a csemegét, annyira zaklatta a leánya és a fia, hogy még az előadás kezdete előtt a szinházba érjenek.
A jegyzőnek, a rendithetlen jegyzőnek, eszébe sem jutott elgondolkodni azon, hogy ugyan miért küldte d’Aiglemont asszony a szinházba a gyermekeit és a férjét s maga nem ment el; a jegyző ur az ebéd óta mintha oda lett volna szögezve a székéhez. A csemegénél hosszan elcsevegett a kis társaság és a cselédség késett a fekete kávé felszolgálásával. A kétségkivül drága idő igy hiába mult s e miatt nem egy türelmetlen mozdulatot ejtett a szép asszony; össze lehetett volna hasonlitani valami telivér paripával, mely álltában kapálódzik a futás előtt. Az okos jegyző ur, a ki nem értett se a lovakhoz, se az asszonyokhoz, a márkinét élénk és szellemes asszonynak tartotta. El lévén ragadtatva, hogy egy elegáns, nagyuri asszonynak és egy hires politikusnak társaságában lehet, a jegyző ur szellemeskedett is; és a márkiné kelletlen mosolyát a maga szellemessége elismerésének tartotta - pedig a márkiné ugyancsak türelmetlenkedett - és csak folytatta a szellemeskedést. A ház ura, egyetértve a szép asszonynyal, már ismételten hallgatással felelt olyankor, mikor a jegyző ur elismerést és dicséretet várt; de e czélzatos szünetek alatt ez az ördögadta jegyző benézett a tükörbe és igy okoskodott ki ujabb szellemes élczeket. Majd abban keresett a diplomata menekvést, hogy az óráját kezdte nézegetni. Végül a szép asszony föltette kalapját, hogy távozzék, de nem távozott. A jegyző ur még most sem látott, se nem hallott semmit; el volt ragadtatva önmagától és meg volt győződve, hogy jómaga keltett olyan érdeklődést a márkinéban, hogy ez most nem tud távozni.
- Ez az asszony bizonyosan kliensem lesz, - mondta magában.
A márkiné állva maradt, felhuzta keztyüit, rátologatta ujjaira és majd Vandenesse márkira nézett, a ki osztozott türelmetlenkedésében, majd a jegyzőre, a ki mindenáron szellemes arczot iparkodott ölteni. Valahányszor ez a derék ur szünetet tartott, a csinos pár föllélegzett és intéssel ezt adták egymás értésére:
- Végre elmegy.
De nem ment el. Ez az ember valóságos szellemi lidércznyomás volt, a mely csak akkor szünhetnék meg, ha ez a két szenvedélyes teremtés, a kiket a jegyző ugy meggyötört, mint a kigyó a madarat, felingerül és valami ildomtalanságot követ el. Épp miközben a szellemes jegyző ur szép részletesen és alaposan előadta, hogy egy akkoriban igen kedvelt kereskedő, Tillet, milyen méltatlan eszközökkel gazdagodott meg, a diplomata hallja, hogy kilenczet üt a falióra. Látta, hogy a jegyző ur határozottan ostoba, a kitől másképen nem lehet szabadulni, mint ha egyszerüen elbucsuztatja. Elszánta magát és egy mozdulattal közbevágott a jegyző elbeszélésének.
- A csipővasat akarja, márki ur? - szólt a jegyző e mozdulatra, s odanyujtja a tüzfogót a márkinak.
- Nem, uram. De kénytelen vagyok önt most elküldeni. D’Aiglemont asszony fel akarja keresni gyermekeit s nekem az a megtiszteltetés jut, hogy elkisérjem a márkinét.
- Már kilencz óra! Az idő kedves emberek társaságában olyan gyorsan halad, mint az árnyék, - felelte a jegyző, ki már egy egész óra óta egyedül beszélt.
Megkereste a kalapját, aztán odatelepedett a kandalló elé, nagyot nyeldekelt és észre sem véve, hogy milyen villámló tekinteteket lövell feléje a márkiné, igy szólt:
- Foglaljuk még egyszer össze, márki ur. A hivatalos ügyek mindenek előtt. Holnap tehát felhivást bocsátunk ki az ön bátyjaurához, hogy tegyen eleget tartozásának; hozzálátunk a leltározáshoz s aztán hitemre...
A jegyző olyan rosszul értette meg kliense szándékait, hogy mindent épp forditva értett, mint a hogy a kliens az imént rendelkezett. Ez az alkalom sokkal kényesebb volt, semhogy Vandenesse akaratlanul is helyre ne igazitotta volna a fajankó jegyző nézeteit; ebből vita támadt, mely ismét tartott egy darab ideig.
- Hallja, - mondta a diplomata, a márkiné egy intésétől felbiztatva, - ön szétrepeszti a fejemet. Jöjjön el ujra holnap kilencz órakor az ügyvédemmel.
- De bátor vagyok figyelmeztetni, márki ur, hogy nem tudjuk bizonyosan, vajjon megtalálhatjuk-e holnap Desroches urat. Pedig ha a felhivás holnap délig nem bocsáttatik ki, a határidő lejár.
E pillanatban egy kocsi hajtott be az udvarba és a kocsizörgésre a szegény asszony hirtelen hátrafordult, hogy elrejtse könyeit, melyek kifakadtak szemeiből. A márki csöngetett, hogy azt izenje az érkezett vendégnek, hogy nincs itthon; de a tábornok, a ki váratlanul visszatért a Gaietéből, az inas előtt jött és megjelent a szobában, egyik kezével leányát vezetve, kinek szemei ki voltak vörösödve, a másikkal kis fiát, a ki haragos és mogorva arczot vágott.
- Mi történt? - kérdezte az asszony a férjétől.
- Majd később elmondom önnek, - felelte a tábornok, a szomszéd előszoba felé menve, melyben hirlapokat vett észre.
A boszus márkiné kétségbeesetten vetette magát a kanapéra.
A jegyző, a ki azt hitte, hogy most kötelessége kedveskedni a gyermekekkel, nyájas arczot öltött és igy szólt a kis fiuhoz:
- Micsoda darabot játszottak a szinházban, kicsikém?
- A Hegyipatak völgyét, - felelte Gustave duzzogva.
- Szavamra, - viszonzá a jegyző, - ezek a mai szerzők mind bolondok! A hegyipatak völgye. Miért nem A völgy hegyipatakja? Az lehetséges, hogy egy völgynek nincs patakja és igy a szerzők azzal, hogy azt mondják A völgy hegyipatakja, valami érdekeset, érthetőt, világosat és kézzelfoghatót mondanak. De hagyjuk ezt. Hanem hogy történhetik egy dráma egy hegyipatakban és egy völgyben? Persze, azt fogja erre felelni, kicsikém, hogy manapság az ilyen szindarabok legfőbb vonzóereje a látványos kiállitásban rejlik; és ebből a czimből igen szép diszletekre lehet következtetni. Jól mulatott kis öcsém? - füzte szavaihoz, leülvén a gyermek előtt.
Abban a pillanatban, mikor a jegyző kérdezte, hogy milyen dráma történhetik egy patak mélyén, a márkiné leánya lassan elfordult és sirt. Az anyja még mindig annyira boszus volt, hogy nem vette észre leánya megindultságát.
- Oh, igen, bácsi, nagyon jól mulattam, - felelte a gyermek. - Volt a darabban egy kedves kis fiu, a ki egyedül volt a világban, mert a papája nem lehetett a papája. Hát a mikor fölért a patak fölé vert hid közepére, egyszerre csak egy csunya, nagyszakállas ember... a ruhája egész fekete volt... hát bedobja azt a kedves kis fiut a vizbe. Helén akkor sirva fakadt és sirt, sirt, az egész szinház kiáltozni kezdett és a papa hamar elvitt bennünket.
Vandenesse és a márkiné szinte kábultan álltak egymással szemben; mintha hirtelen valami nagy csapás érte volna őket: nem tudtak se gondolkodni, se megmozdulni.
- Gustave, ugyan hallgass! - kiáltotta a tábornok. - Megtiltom, hogy beszélj arról, a mi a szinházban történt! Elfelejtetted, hogy mit parancsoltam?
- Oh, bocsásson meg neki, kegyelmes uram, - szólt közbe a jegyző, - én voltam a hibás, hogy megkérdeztem a kis fiut, de nem tudtam, hogy ilyen komoly...
- Neki nem lett volna szabad felelnie, - viszonzá az atya, rideg tekintettel nézvén a fiára.
Most már értette a diplomata és a márkiné, hogy miért tértek vissza a gyermekek az apjukkal olyan hirtelen. Az anya most leányára nézett; látta, hogy a gyermek sir. Fölkelt, hogy odamenjen hozzá; de ekkor arczvonásai szigorúra vonódtak s látszott e vonásokon, hogy nincs a márkinéban érzelem, mely e szigort enyhitené.
- Elég, Helén, - mondta leányához, - menj a szomszéd szobába, száritsd fel ott könyeidet.
- Hát mit csinált ez a szegény kis leány? - szólalt meg a jegyző, a ki egyszerre akarta lecsillapitani az anya haragját és a leányka könyeit. - Olyan kedves és olyan csinos ez a kis leány; bizonyosan a legjobb gyermek ezen a világon. Meg vagyok győződve, asszonyom, hogy csupa örömet szerez önnek ez a kis leány, ugy-e, kis leányom?
Helén remegve nézett az anyjára, letörülte könyeit, megpróbált nyugodt arczot ölteni és befutott a szomszéd boudoirba.
- Bizonyára, asszonyom, - folytatta tovább a jegyző, - ön sokkal jobb anya, semhogy nem egyformán szeretné minden gyermekét. Aztán meg dokkal erényesebb, semhogy olyan szomorú előnyökben tudná részesiteni egyik gyermeket a másik fölött, melyeknek gyászos következményei leginkább előttünk, jegyzők előtt, nyilatkoznak meg. Az egész társadalom átmegy a kezeink közt; a szenvedélyeket is a legiszonyubb alakjukban, az érdekek képében látjuk. Látunk anyát, a ki ki akarja tagadtatni gyermekeit ama gyermekei javára, a kiket jobban szeret; viszont látjuk, hogy egy apa a vagyonát annak a gyermekének a számára akarja fentartani, a ki kiérdemelte az anya gyülöletét. Ebből aztán támadnak harczok, gyülölségek, áskálódások, okiratok, periratok, szinleges eladások, hitbizományok, szóval szánalmas zürzavar, szavamra, szánalmas! Vannak aztán atyák, a kik azzal töltik életüket, hogy elvonják gyermekeik elől az örökséget azáltal, hogy elpusztitják, elrabolják a feleségük vagyonát. Igen, a szó szoros értelmében elrabolják! Drámáról beszéltünk: ah, higyjék el, ha elmondhatnók egyes ajándékozások titkát, sok szerző rettentő tragédiákat irhatna belőlük. Nem tudom, milyen hatalmuk van az asszonyoknak, hogy azt teszik, a mit akarnak; mert látszólagos gyöngeségük daczára mindig ők diadalmaskodnak. Ah, de engem ugyan soha rá nem szednek! Én mindig kitalálom az okát az asszonyok hizelgéseinek és kedveskedéseinek, melyeket a világ udvariasságból megmagyarázhatatlanoknak szokott mondani. A férjek azonban nem találják ki soha, ezt el kell ismerni... Persze, önök azt fogják felelni erre, hogy van valami kedves...
Helén, a ki visszatért volt atyjával a boudoirból a szalónba, figyelmesen hallgatta a jegyző szavait s annyira megértett mindent, hogy ijedt, félénk pillantást vetett anyjára, fiatal kora minden ösztönével megsejtvén, hogy ez az eset meg fogja kétszerezni a szigort, mely már eddig is fenyegette. A márkiné sápadtan és megrémülten mutatta Vandenessenek a férjét, ki elgondolkodva nézegette a falkárpit virágait.
E pillanatban a diplomata minden előkelősége és udvariassága daczára sem tudta magát türtőztetni s dühös tekinteteket vetett a jegyzőre.
- Jöjjön ide be, uram, - mondta a jegyzőhöz és heves léptekkel a szalón benyilója felé ment.
A jegyző be sem fejezvén mondatát, reszketve követte.
Vandenesse márki becsapta a szalon ajtaját, ott benn hagyva az asszonyt a férjével s minden haragját összeszedvén, rátámadt a jegyzőre:
- Ebéd óta, uram, nem csinált ön egyebet badarságoknál és nem beszélt egyebet ostobaságoknál. Az istenért, menjen, menjen már. Mert még az lesz a vége, hogy valami nagy szerencsétlenséget okoz. Lehet, hogy ön kitünő jegyző, de akkor maradjon az irodájában; ha pedig véletlenül társaságba kerül, iparkodjék óvatosabb és körültekintőbb lenni.
A márki köszönés nélkül visszament a szalónba, faképnél hagyván a jegyzőt. Ez egy perczre elkábult és megmerevedett: annyira elképedt; azt se tudta, hol van. Mikor a zaj, mely a füléig hatolt, elhallgatott, azt hitte, hogy sóhajtásokat, járást-kelést hall a szalónból, a hol a csengőt is hevesen megrántották. Félt viszontlátni Vandenesse márkit és menten erő szállt a lábszáraiba s hogy kereket oldjon, sietett a lépcsőzet felé; mikor a termekhez vezető ajtóhoz ért, beleütközött az inasokba, a kik siettek a szalón felé, hogy az uruk rendelkezésére legyenek.
- Ilyenek ezek a nagy urak, - mondta magában a jegyző, mikor leért az utczára és bérkocsi után nézett, - kérik, hogy beszélj, sőt bókokkal még biztatnak is rá; azt hiszed, hogy mulattatod őket, de nem, nem mulatnak, sőt ellenkezőleg! Gorombáskodnak veled, eltolnak közelükből, sőt egyszerüen kiteszik a szürödet. Pedig én igen szellemes voltam. Nem beszéltem én semmit, a mi nem volt okos, előkelő és ildomos. Ugyan!... azt ajánlja nekem, hogy legyek körültekintő és óvatos. Én bizony mindig az vagyok. Ördögbe is! jegyző vagyok és tagja a jegyzői kamarának! Ej, ez csak amolyan diplomataszeszély volt s az ilyen diplomataféléknek semmi sem szent. Majd holnap meg fogja magyarázni, mik azok a badarságok, a miket csináltam és mik azok az ostobaságok, a miket beszéltem. Majd felelősségre vonom, azaz majd felelni fog, hogy mit értett e szavai alatt. De általában lehet, hogy nincs igazam. Igazán, olyan jólelkü vagyok, hogy ilyesmin is töröm a fejemet. Pedig mi közöm az egészhez!
A jegyző hazaért s most a talányt, melyet sehogyse tudott megoldani, a jegyzőné elé terjesztette, pontról pontra elbeszélte neki az est eseményeit.
- Édes Crottat, ő méltóságának tökéletesen igaza volt, hogy csupa badarságot csináltál és csupa ostobaságot beszéltél!
- Miért?
- Megmondanám, édesem, ha tudnám, hogy akkor holnap nem kezdenéd el ujra a badarságokat és az ostobaságokat. Hanem ajánlhatom neked, hogy társaságban se beszélj soha egyébről hivatalos ügyeidnél.
- Ha te nem akarod megmondani, holnap meg fogom kérdezni a...
- Édes istenem, a legegyügyübb emberek is iparkodnak, hogy az ilyen dolgokat eltitkolják és te azt hiszed, hogy a diplomata megmondja neked. Crottat, Crottat, sose láttalak még ilyen minden okosságtól mentnek.
- Köszönöm, drágám.

III.
Két találkozás.
Napoleon egyik egykori parancsőrtisztje, a kit egyszerűen márkinak, vagy tábornoknak fogunk nevezni és a ki a királyság visszaállitásakor nagy szerencsével haladt előre, most Versaillesben töltötte a szép napokat; itt lakott egy villában a templom és Montreuil falai közt, a Saint-Cloud felé vezető fasoros uton. Az udvarnál teljesitett tisztje miatt nem távozhatott el Páris közeléből.
Csupa nagy terem volt ebben a villában, melyet egykor azért épitettek, hogy rejtekhelye legyen valami nagy ur ideig-óráig tartó szerelmi kalandjainak. A kertek, melyek közepén a villa épült, jobbra is, balra is elválasztották Montreuil első házaitól és a bástyafalak körül épült kunyhóktól; igy aztán, a nélkül, hogy a világtól valami nagyon el lettek volna zárva, e birtok urai alig néhány lépésnyire a várostól, a magánynak minden gyönyörüségeit élvezhették.
Különös volt, hogy a ház homlokzata és főkapuja közvetlenül az utra nyiltak, lehet hogy mert azelőtt kevesen jártak-keltek erre. Ez a föltevés valószinünek látszik, ha meggondolja az ember, hogy ez a villa közvetlen szomszédságában van annak a bájos kis kastélynak, melyet XV. Lajos épittetett Romans kisasszony számára. Aztán meg e villa alakja is olyan, hogy az ember, mielőtt közel érne hozzá, inkább amolyan casinonak nézné, a melynek berendezései és diszitései őseink szellemes dorbézolásaira vallanak, kik sokat vádolt leplezetlen szabadosságuk mellett is keresték a homályt és a titokzatosságot.
Egy téli estén a márki, a felesége és gyermekeik egyedül voltak ebben az elhagyatott, nagy házban. Az összes cselédek engedelmet kaptak, hogy Versaillesbe menjenek megünnepelni az egyik inas lakodalmát; és a lakodalmi alkalmatosságon kivül karácsony ünnepe is lévén, azt gondolták, hogy ez a kettős körülmény elég mentség lesz számukra a gazdájuknál; nem bántotta őket a lelkiismeret, hogy ezuttal a mulatságnak kissé több időt szentelnek, mint a mennyit a házirend megengedne nekik. De minthogy a tábornok olyan ember hirében állott, a ki mindig hajthatatlanul betartotta a szavát, a késedelmező cselédek mégsem minden lelkiismereti furdalás nélkül tánczoltak tovább, mikor elmult a hazatérés órája. Már a tizenegyet is elütötte és még egy cseléd se jött haza. A mély csendben, mely az egész környéken honolt, hallani lehetett időközönkint, a mint az éjszaki szél átsüvit a fák fekete ágain s fölbúg a ház körül, vagy belecsaptat a ház hosszu folyosóiba. A fagy annyira megtisztitotta a levegőt, megkeményitette a földet és szárazzá tette a járdát, hogy minden olyan száraz-tiszta hangot adott, a milyet mindig valami meglepődéssel hallunk. Az elkésett korhely nehézkes léptei, vagy a Párisba visszahajtó kocsik zörgése a szokottnál erősebben hangzottak föl a házba és sokkal messzebbről is fölhallatszottak, mint egyébkor. Az elszáradt levelek, melyeket a hirtelen kerekedő forgószél megtánczoltatott a levegőben, titokzatosan suhogtak az udvar kövezetén, ugy, hogy, az éjszakának valami sajátos, kisérteties hangja volt. Szóval, egy olyan zordon éjszaka volt, mely önzésünkből szánakozó - bár terméketlen - panaszt fakaszt a szegények vagy a vándorok érdekében s a mely olyan gyönyörüségesen kellemessé teszi a szögletet, hol a kandalló áll.
A szalónban egybegyült család e perczben nem törődött se a cselédek elmaradásával, se a tüzhely nélkül szűkölködő szegényekkel, se azzal a poézissal, melyben sugárzik a téli éjszaka. Az asszony és a gyermekek nem okoskodtak sokat, hanem megbiztak egy öreg katona védelmében és átengedték magukat a gyönyörüségnek, melyet a bizalmas családi élet ád, mikor az érzelmeket semmi sem zavarja, mikor őszinte szeretet és nyiltság, ragaszkodó tekintetek és kedves enyelgés elevenitik a társalgást.
A tábornok egy magas és mély karosszékben ült, vagy jobban mondva, feküdt, szögletében a kandallónak, melyben nagy tűz világolt és melynek kiáradó melege olyan jól esett, ugy áthatotta a testet-lelket; a mi arra vall, hogy odakint kegyetlen hideg van. A derék atya a szék hátához támaszkodva, kissé előrehajolt; az a gondtalan hanyagság, melylyel a fejét előrenyujtotta, teljes nyugalomra, örömmel teli lélekre vallott. A pihenéstől félig elzsibbadt karjai, melyeket könnyedén alácsüggesztett a szék karfáin, még jobban kifejezték az atya boldog nyugodtságát. Nézte legkisebb gyermekét. Alig ötesztendős fiucska volt; már félig lenn voltak a ruhácskái s nem akarta engedni, hogy az anyja egészen levetkőztesse. A kis gyermek megfutott az ingecske meg a hálósipka elől, melyet a márkiné már többször is megpróbált ráadni; féltve őrizte himzett gallérocskáját; rámosolygott az édes anyjára, mikor ez hivogatta és észrevette, hogy az édesanyja maga is nevet ezen a gyermeki lázadáson; aztán elkezdett játszani kis nénjével, a ki épp olyan gyermeteg volt, mint jómaga, de pajkosabb és a ki már értelmesebben tudott beszélni, mint a kis fiu, mert ennek kigügyögött szavait és kusza gondolatait még a szülői is alig értették meg. A kis Moïna, a ki két esztendővel idősebb volt a fiucskánál, már szinte nőies ingerkedéseivel véghetetlen kaczagást keltett, mely ujra meg ujra kitört, pedig a kis leány nem is adott rá mindig okot; de mikor az atya és kivált az anya igy együtt látta ezt a két gyermeket, a mint a tüz előtt a földön hemperegtek s a mint föl-fölhajlott ruhácskájuk kedves, husos testükről, láttatva gyöngéd, gyermeteg formáikat, a mint az egyiknek fekete hajzata a másik szőke fürteivel összevegyült s a mint rózsás arczocskáik, melyeken az öröm édes kis gödröcskéket vetett, egymáshoz értek: az atya és az anya bizonyára megértette ezt a két kis teremtést, kikben már jellemet láttak kifejeződni és akiken odaadó szeretettel csüggtek. Ez a két kis angyal, nedves szemeik eleven szinével, ragyogó orczáikkal, rózsásfehér arczbőrükkel elhalványitották a virágait annak a szőnyegnek, mely hanczurozásuknak szintere volt, s melyen veszedelem nélkül meg-megbotoltak, elestek, ugrándoztak, birkóztak, hemperegtek. Az anya a kandalló másik sarkában ült egy heverőszéken, szemben a férjével; a gyermekek ruhácskái hevertek körülötte szanaszét; nyugodt kényelmességben ült ott, egy kis piros czipőcskével a kezében. Éppen nem megingathatatlan szigorúsága édes mosolyra vált ajkain. Mintegy harminczhatéves volt már, de azért még megőrizte szépségét, melyet arcza ritka tökéletes vonásainak köszönhetett; ez arcznak a meleg, a fény és a boldogság e perczben szinte természetfölötti ragyogást adott. Közbe-közbe szerető szemeinek tekintetét gyermekeiről a férje komoly arczára forditotta; s a mint igy a hitvestársak szemei találkoztak, néma boldogság és komoly elmélyedés fejeződött ki tekintetükben. A tábornoknak erősen napbarnitotta arcza volt. Széles, tiszta homlokára néhány szürkülő hajfürt csüngött. Kék szemeinek férfias tekintetet, hervadt arcza redőin kifejeződő bátorsága azt hirdette, hogy kemény munkával szerezte meg a vörös szalagot, mely a kabátja gomblyukát ékesitette. E pillanatban két gyermeke ártatlan örömeinek sugárzása visszaverődött az atya férfiasan erélyes és szilárd arczán, melyet kimondhatatlan kedélyesség, jólelküség és őszinteség hatott át. Ez a vén katona szépecskén, minden erőltetés nélkül, megfiatalodott. A katonákban mindig lakozik valami vonzalom a gyermekek iránt; eléggé kipróbálhatják az élet balsorsait, hogy felismerhessék az erő nyomoruságát és a gyöngeség előnyeit. Kissé odébb, egy kerek asztalnál, melyet egy olajlámpa világitott meg, elhalványitván fényes sugaraival a kandallón álló gyertyák libegő lángjait, egy tizenhároméves fiu ült s buzgón olvasott egy nagy könyvet. Kis öcscsének és kis hugának kiáltozásai éppen nem zavarták és arczán a fiatal kor kiváncsisága nyilatkozott meg. Látva, hogy a fiun liczeumi egyenruha van s hogy a könyv, melyet olvas, az Ezeregyéj csodás történeteit foglalja magában, érthető ez a buzgó elmerültség. Mozdulatlanul, elmélyedve ült; egyik karjával az asztalra könyökölt, fejét egyik kezébe hajtotta, melynek fehér ujjai belemerültek sürü barna hajába.
A világosság éppen arczára esett, alakja egyébként sötétben volt: igy azokra a sötét arczképekre hasonlitott, a melyeken Raphael magamagát örökítette meg, a mint elgondolkodva kissé előre hajlik s jövőjéről álmodozik. Az asztal és a márkiné között egy nagy és szép leány dolgozott; himző-állvány volt előtte és ennek kerete fölé hajlott, időnkint meg-megemelvén fejét, melyről a művésziesen lefésült hajzat visszaverte a lámpa fényét. Helén magában is gyönyörü látvány volt. Szépségének egész jellege ritka erélyes és előkelő volt. Ámbár ugy volt fésülve, hogy határozott körvonalak vegyék körül a fejét, a haja olyan dús volt, hogy a fürtök mintegy fellázadtak a fésü fogai ellen és a nyak körül sürün fölbodrosodtak. Sürü és szabályosan ivelt szemöldökei élesen kiváltak tiszta homlokának fehérségéből. Felső ajakán is volt valami sajátos jele annak a férfias bátorságnak, mely abban a barnás-fekete árnyalatban is kifejeződött, mely ritka tökéletességgel formált görög orra alatt pelyhedzeni látszott. De a formák elragadó teltsége, az arczvonások gyengéd-finom kifejezése, az arcz bőrének finom átlátszósága, az ajkak gyönyörüséges lágysága, az arcz ováljának tökéletessége és főleg szűzies tekintetének illetetlen tisztasága ennek az erővel teli szépségnek megadták azt a nőies bájt és elbájoló egyszerüséget, melyet a béke és a szerelem ily angyalainál megkivánunk. De nem volt ezen a fiatal leányon semmi gyöngeség és a szive bizonyára épp olyan édes, a lelke épp olyan erős, mint a milyen nagyszerűek külső formái és a mily elragadó az arcza. Követte a hallgatásban liczeumba járó fivérét; mintha abba, a fiatal leányoknál gyakrabban előforduló, komor révedező tünődésbe merült volna el, a melybe az atya figyelmes szeme, sőt még az anya okos éleslátása sem tud behatolni! Nem lehetett igy tudni, hogy a fénysugarak játékának, vagy titkos gyötrelmeknek lehet-e tulajdonitani azokat a szeszélyes árnyakat, melyek át-átszálltak arczán, mint a bárányfellegek a tiszta égen.
A két idősebb gyermekről a férfi és az anya teljesen megfeledkezett. De a tábornok több izben is egy-egy beszédes pillantással áttekintette ezt a néma jelenetet, mely tulajdonkép édes megvalósulásával kecsegtetett azoknak a reményeknek, melyekre a családi asztalt körülvevő gyermekcsoport biztatott. Az emberi élet különböző fokozatait fejezvén ki ez a kép, mintegy élő költemény volt. A szalón diszes berendezésének dús előkelősége, a gyermekeknek és szülőknek különböző elhelyezkedése, a ruhák különféle szineinek ellentéte, a különböző kor kifejezésére valló jellemzetes arczok, melyeknek a nem egyenletesen vetődő világosság változatos körvonalakat adott: mindez rávarázsolta erre az emberi képre azt a gazdagságot, melyet a szobrászok, festők és költők szeretnek megörökiteni. Végül a csend és a tél, a magány és az éjszaka ráárasztották méltóságukat erre a fenséges, kedves és természettől fogva vonzó látványra. A házas élet tele van ilyen ihlett órákkal, melyre a kifejezhetetlen bájt talán valami jobb világra való emlékezés varázsolja. Semmi kétség, az ég áraszt sugarakat az ilyen jelenetekre azért, hogy kárpótolja némileg az embereket a fájdalmakért s igy elfogadhatóvá tegye az életet. Mintha e képekben a világegyetem tárulna elénk, bájos formában, hogy megnyilatkoztassa a világ rendjének nagy eszméit, melyekkel a társadalom a maga törvényeit és jövőjét védelmezi.
De ámbár Helén gyöngéd tekinteteket vetett Abelre és Moïnara, mikor ezek öröme hangosan kitört; ámbár boldogság sugárzott fényes arczáról, mikor ugy közbe-közbe lopva édesatyjára nézett, mégis valami mélységes melankólia fejeződött ki mozdulataiban, egész magatartásában s kivált hosszu pillákkal takart szemeiben. Fehér, erős kezei, melyeknek a bőr szinén áthatoló fény átlátszó, szinte folyékony pírt kölcsönzött,... igen, kezei remegtek. Szemei a márkiné szemeivel egyetlen egyszer találkoztak, de a nélkül, hogy kölcsönösen kihivó lett volna a tekintetük. Egyetlen egy tekintetet váltott ez a két nő s megértették egymást. Helén tekintete fénytelen, hideg és alázatos volt ekkor; az anyáé komor és fenyegető. Helén erre gyorsan a munkájára forditotta tekintetét, hamar öltögetni kezdett tüjével és sokáig nem emelte föl a fejét, melyet mintha nehezére esett volna magasra tartania. Tán tulságosan szigoru volt az anya a leánya iránt és tán szükségesnek vélte az anya ezt a szigoruságot? Vagy tán féltékeny volt Helén szépségére, a kivel ugyan még mindig vetekedhetett, de csak akkor, ha az öltözködés müvészetének minden szemfényvesztő befolyását felhasználta. Vagy tán a leány, mint más leányok is, mikor tisztán kezdenek látni, belelátott ez asszonynak némely titkaiba, melyekről ez a látszólag olyan odaadóan hü asszony azt hiszi, hogy mint valami sirba, mélyen el vannak temetve a szivébe mindenki szeme elől.
Helén oly korba jutott, mikor a tisztaság a lelket sok tekintetben merevvé teszi s ez a merevség át szokta lépni azokat a helyes határokat, melyek közt az érzelmeknek meg kell maradniok. Némely lelkekben a hibák olyan mérvet öltenek, hogy egyenest bünné válnak; a képzelet e lelkesedésben szembeszáll a lelkiismerettel; igy fiatal leányok gyakran oly mértékben megnövesztik a büntetést, mintha igazán valami nagy gonosztett esett volna meg. Helén azt hitte, hogy nem méltó senkihez. Élete korábbi szakának egy titka, egy talán véletlen baleset, melyet eleinte nem értett meg, de a melyet később mélyen vallásos eszméitől erősen befolyásolt, finom értelmességének fogékonysága teljesen feltárt: mintha ez a titok csodamód lealacsonyitotta volna ezt a leányt saját szemeiben. Viselkedésének ez a változottsága akkor kezdődött, mikor Schillernek egyik szép tragédiáját valamely legujabban megjelent forditásában elolvasta. Az anya, miután megkorholta leányát, a miért ez kiejtette kezéből e könyvet: észrevette, hogy Helén lelkében a nagy izgatottságot a könyvnek az a jelenete keltette, melyben a költő rettenetes párhuzamot von Tell Vilmos, ki embervért ont, hogy megmentsen egy népet és Parricida János között, ki testvérgyilkos. Helén alázatos, jámbor és ájtatos lett s nem kivánkozott többé bálokba. Sohase volt atyja iránt ilyen nyájas és kedves, kiváltkép mikor a márkiné nem volt jelen a gyermeki szeretet gyöngéd megnyilatkozásainál. De az elhidegülés, mely kétségtelenül megvolt Helénnek az édes anyja iránt való szeretetében, olyan finoman, észrevétlenül fejeződött ki, hogy a tábornok nem vette észre, bár féltő gonddal őrizte családjában az összhangot és az egyetértést. Férfi létére nem is lehetett elég éles szeme, hogy belehatoljon e két női sziv mélyébe: az egyik sziv fiatal és nemes, a másik érzékeny és büszke; az egyik csupa jóságos elnézés, a másik csupa finomság és szeretet. Hogy az anya ügyesen gyakorolt asszonyi zsarnoksággal megszomoritotta leányát, ezt más nem is vehette észre, csak az áldozat. Különben csak a következmények teremtették meg ezt a megoldhatatlan helyzetet. Ez estig nem tört elő egyetlenegy vád se e két lélekből, de köztük és Isten között bizonyára egy végzetes titok lebegett.
- Menjünk, Abel! - kiáltotta a márkiné, felhasználván egy alkalmas pillanatot, melyben Moïna és a kis fiu mozdulatlanul álltak egymás mellett, fáradtan és csendesen. - Jerünk, jerünk, lefektetlek!
És parancsoló tekintetet vetvén a fiucskára, élénk mozdulattal térdeire emelte.
- Hogyan esik meg, - szólalt meg a tábornok, - már féltizenegy és még egy cselédünk se jött haza? Gonosz népség! Gustave, - füzte szavaihoz, fia felé fordulva, - nem azzal a feltétellel adtam-e ezt a könyvet, hogy tiz órakor abbahagyod az olvasást? Magadtól is be kellett volna csuknod ezt a könyvet tiz órakor és aludni kellett volna térned, mint a hogy megigérted. Ha azt akarod, hogy derék ember váljék belőled, a kit a világ becsül, akkor szavad olyan szent legyen neked, mintha második hitvallásod volna és épp ugy ragaszkodjál a szavadhoz, mint a becsületedhez. Fox, Anglia egyik legnagyobb államférfia, szintén hires volt szép jelleméről. Az volt a legfőbb tulajdonsága, hogy hü maradt azokhoz a kötelességekhez, melyeket egyszer magára vállalt. Gyermek-korában az atyja, ki megcsontosodott angol volt, erős leczkét adott a fiának, mely leczke olyan hatalmas volt, hogy örökkétartó befolyást gyakorolt a fiu lelkére. A te korodban Fox a szünidőre haza jött atyjához, kinek, mint minden gazdag angolnak, meglehetős nagy parkja volt a kastélya körül. Ebben a parkban volt egy ódon kioszk, melyet le akartak bontani, hogy egy olyan helyen állitsák föl, a honnan remek kilátás nyilik. A gyermekek szeretnek ilyen lebontást látni. A kis Fox néhány nappal több szünidőt akart, hogy jelen lehessen a pavillon lebontásánál. De az apja azt követelte, hogy térjen vissza a kollégiumba, az előadások megkezdésének előre megállapitott napjára. Ebből aztán egyenetlenkedés támadt atya és fiu között. Az anya, mint minden mama, a fiunak fogta pártját. Az atya erre ünnepiesen megigérte fiának, hogy a kioszk lebontásával vár a jövő szünidőig. Fox visszatért a kollégiumba. Az atya azt hitte, hogy egy kis fiu, a kit a tanulás elfoglal, bizonyára elfelejti az ilyesmit és lebontatta a kioszkot s felállittatta a park egy más helyén. Az önfejü és makacs gyereknek azonban egyre csak a kioszkon járt az esze. Mikor hazajött az atyjához, első gondja volt megnézni az ódon épületet; de szomoruan tért vissza ebédkor a parkból és igy szólt atyjához:
»Megcsaltál!« Az öreg angol nemes kissé zavartan, de azért méltóságosan felelt: »Igaz, fiam, de jóvá teszem a hibámat. Az ember többet tartson a szavára, mint a vagyonára, mert szótartással lehet vagyonra szert tenni, de a világ minden kincsével sem lehet letörülni azt a foltot, melyet a szószegés a lelkiismereten ejt.« Az atya ismét visszaépittette a pavillont oda, a hol eredetileg állott, azután elrendelte, hogy bontsák le a fia szeme előtt. Ez, a mit elmondtam, legyen intő példa neked, Gustave.
Gustave, a ki figyelemmel hallgatta az atyját, tüstént becsukta a könyvet. Egy perczre csend lett s ez alatt a tábornok fölemelte az álommal küzködő Moïnat és gyöngéden ölébe vette. A kicsike rábocsátotta ingadozó fejét az atyja mellére és tüstént elaludt; arczát egészen eltakarták kedves hajának aranyszinü fürtei.
E pillanatban gyors léptek rengették meg a földet az utczán és hirtelen három dobbanás hangzott a kapu felől, visszhangot keltvén az egész házban. Ezeknek az elnyujtott dobbanásoknak hangja olyan könnyen érthető volt, akár valami halálos veszedelemben forgó embernek a kiáltozásának.
A házőrző eb haragosan ugatni kezdett, Helén, Gustave, a tábornok és a felesége megrezzentek; de Abel, a kit épp lefektetett az anyja és Moïna nem ébredtek fel.
- Sietős a dolga annak odalenn! - kiáltott föl a vén katona, egy karos-székbe tevén le a leánykát.
Hamar kisietett a szalonból, nem hallván a felesége kérését:
- Ne menjen ki, barátom...
A márki bement a hálószobájába, pisztolyt fogott a kezébe, meggyujtott egy kézi-lámpást, a lépcsőhöz sietett, villámsebesen lerohant és mihamar a ház kapujánál termett, hová a fia rettenthetlen bátorsággal követte.
- Ki van kinn? - kérdezte a tábornok.
- Nyisson kaput, - felelte egy hang, a lihegéstől el-elfulva.
- Jóbarát?
- Igen, jóbarát!
- Egyedül van?
- Igen. De nyissa már ki, mert jönnek már!
Mikor a tábornok kissé megnyitotta az ajtót, egy idegen mint valami árnyék, szinte kisérteties sebességgel, besurrant a kapualjba; és a nélkül, hogy a márki meggátolhatta volna, az ismeretlen erős rugással ismét becsapta a kaput és elszántan nekivetette a hátát, mintha meg akarná akadályozni, hogy a kaput ujra kinyissák. A tábornok, hogy ráriaszszon, rögtön az idegen mellének emelte pisztolyát és lámpását s ekkor egy középtermetü férfit látott, nagy, öreg embernek való prémes-bundában, mely bő volt és hosszu és nyilván nem az ő számára készült. Óvatosságból vagy véletlenül, a menekültnek homlokát teljesen eltakarta a sapkája, mely le volt huzva egészen a szemére.
- Uram, - mondja a tábornokhoz, - bocsássa le a pisztolya csövét. Nem akarok a házában maradni, ha ön nem egyezik bele; de ha kimegyek, a halál vár reám odakünn. És milyen halál! Ön lenne érte felelős Isten előtt. Két órára vendégszeretetet kérek öntől. Jött-ment könyörgő vagyok, uram, de a szükség zsarnokságával parancsolnom kell, hogy adjon menedéket. Olyan vendégszeretetet kérek, mint a milyen Arábiában szokásos. Tartson szentnek a küszöbén belül; ha nem, akkor nyissa ki a kaput s megyek ki meghalni. Rejtekre van szükségem, menedékre és vizre. Oh, vizet! vizet! - ismételte hörögve.
- Kicsoda ön? - kérdezte a tábornok, a kit meglepett az a lázas gyorsaság, melylyel az ismeretlen beszélt.
- Ah, hogy ki vagyok? Ej, nyissa ki a kaput, hadd megyek! - felelte az idegen rettenetes hangon, melyben pokoli gúny rezgett.
Ámbár a márki ügyesen vetette az idegenre a lámpás sugarait, mégis csak az arcznak alsó részét láthatta és semmi sem ajánlta a menekülőt arra a vendégszeretetre, a melyet ilyen szokatlan módon kért: az idegen orczái remegtek és ólomszinüek voltak, vonásai irtóztatóan feldúltak voltak. A kalapkarimától vetett árnyékban az idegen szemei ugy világitottak, mint két tűzláng; a lámpás gyertyájának gyenge fénye szinte elsápadt e lángok mellett.
De valamit csak kellett felelni.
- Uram, - szólt a tábornok, - ön olyan rendkivüli módon beszél, hogy az én helyemben ön...
- Öntől függ most életem vagy halálom! - vágott az idegen a ház urának szavába, rettenetes hangon.
- Két órára? - kérdezte a márki kissé habozva.
- Két órára! - felelte az idegen.
Most kétségbeesésében hirtelen hátratolta kalapját, föltárta homlokát és mintegy utolsó kisérletképen olyan tekintettel nézett a tábornokra, melynek meglepő nyiltsága a katona lelkébe hatolt. Ez az okossággal és akaraterővel teli tekintet olyan volt, mint a villámlás és ugy is hatott, mint a villámcsapás; mert vannak pillanatok, melyekben az emberek megmagyarázhatatlanul nagy hatással tudnak lenni.
- Hát jó, bárki is ön, biztonságban érezheti magát a házam fedele alatt, - viszonzá komoly hangon a ház ura, a ki azt hitte, hogy ezzel egy olyan ösztönszerü indulatnak enged, a milyet az ember nem mindig tud magamagának megmagyarázni.
- Isten fizesse meg a jóságát, - felelte az ismeretlen, lelke mélyéből felsóhajtván.
- Van önnél fegyver? - kérdezte most a tábornok.
Felelet helyett az idegen egy pillanatra, csak épp annyi időre, hogy a tábornok egy tekintetet vethetett rá, szétnyitotta bundáját s ujra gyorsan összevonta. Ugy látszott, hogy nincs nála fegyver; olyan öltözetben volt, mint a ki bálból jön.
Bár csak olyan igen hirtelenében mérte végig a gyanakvó katona a fiatal embert, mégis eleget látott, hogy igy kiáltson fel:
- Hol az ördögben sározhatta be ennyire magát, ilyen száraz időben?
- Még mindig kérdezget? - felelte az ismeretlen, szinte fölényes hangon.
A márki most észrevette a fiát és eszébe jutott az a leczke, melyet épp az imént adott a fiának a fogadott szó szigoru megtartásáról; annyira boszantotta ez a dolog, hogy meglehetősen haragos hangon szólt rá a fiára:
- Hogy esik meg, ficzkó, hogy itt vagy és nem az ágyban?
- Azt hittem, papa, hogy hasznára lehetek a veszedelemben - felelte Gustave.
- Eredj, menj föl a szobádba! - parancsolta az apa, kit lecsillapitott a fia felelete. - Ön pedig - mondta az ismeretlenhez fordulva - sziveskedjék utánam jönni.
Elhallgattak, mint két játékos, mikor egyik sem bizik a másikban. A tábornokban még balsejtelmek is kezdtek megfoganni. Az ismeretlen ugy nyomta a szivét, mint valami lidércz; de igéretéhez hű akarván maradni, átvezette az idegent a folyosókon, föl a lépcsőkön és megnyitott előtte egy nagy szobát a második emeleten, közvetlenül a szalon fölött.
Ezt a lakatlan helyiséget télen száritókamrának használták; nem volt összeköttetésben a ház egy más helyiségével sem és nem volt négy sárga falán egyéb disz, mint egy csuf, rossz tükör, melyet a ház előbbi gazdája meghagyott a kandalló fölött és egy másik nagy tükör, melyet a márki, mikor a házat bebutorozta, nem tudván a lakott szobákban felhasználni, ebben a teremben, a kandallóval szemben állittatott fel. Ennek a tágas teremnek a padlóját tán még sohasem söpörték fel; hideg, fagyos levegő volt a teremben és két szakadozott szövedékü nádszék volt az egész butorzata.
A tábornok letette a lámpást a kandallópárkányra és igy szólt:
- Az ön biztonsága azt követeli, hogy ez a nyomoruságos padlás-szoba legyen a menedékhelye. És minthogy szavamat adtam, hogy megőrzöm a titkát, meg kell engednie, hogy bezárjam ide.
Az ismeretlen lehajtotta fejét annak jeléül, hogy beleegyezik.
- Nem kértem egyebet, mint menedéket, titoktartást és egy ital vizet, - jegyezte meg.
- Tüstént hozok, - felelte a márki, a ki kimenvén, gondosan rázárta az idegenre az ajtót és tapogatódzva lement a szalónba, hogy onnan gyertyát hozzon s aztán maga menjen a konyhába egy üveg vizért.
- Nos, ki volt az? - kérdezte élénk hangon a márkiné a férjétől.
- Semmi, kedvesem, - felelte a tábornok odavetőleg.
- De mi figyelmesen hallgatództunk: valakit az imént fölvezetett a második emeletre.
- Helén, - viszonzá a tábornok és leányára nézett, ki érdeklődve vetette föl a fejét atyja felé, - jegyezd meg jól, hogy atyád a becsületével felel a titoktartásról. Nem hallottál semmit, érted!
A leány igent kifejező komoly fejmozdulattal felelt.
A márkiné egészen megdöbbent és felháborodott azon a modoron, melylyel a férje hallgatásra akarja kényszeriteni.
A tábornok fogott egy üveget, egy poharat és ujra fölment a szobába, melyben foglyát tartotta. Az idegent állva lelte; a falnak támaszkodott, közel a kandallóhoz; a fején már nem volt kalap. Az idegen nyilván nem várta, hogy a tábornok ennyire megvilágitja a szobát. Homloka redőkbe vonódott, arcza aggódóra vált, mikor szemei találkoztak a tábornok kémlelőátható tekintetével; de hamar megnyugodott és nyájas arczot öltött, hogy megköszönje menedékadója jóságát.
Mikor a tábornok letette az üveget és a poharat a kandalló párkányára, az ismeretlen még egy hálától sugárzó tekintetet vetett a tábornok felé és megtörte a csendet.
- Uram, - szólt nyájas-gyöngéd hangon, mely ment volt ugyan az iménti el-elfuldoklásoktól, de azért még mindig erős belső remegésre vallott, - ugyebár, én nagyon furcsának tetszem az ön szemében? Bocsássa meg ezt a kénytelen furcsaságot. Ha itt marad, arra kérném, hogy ne nézzen rám, mikor iszom.
A tábornok boszankodott, hogy egyre engedelmeskednie kell egy embernek, a ki sehogy sincs az inyére és ridegen hátrafordult. Az idegen most kivett a zsebéből egy fehér zsebkendőt s abba beburkolta a jobb kezét. Azután megfogta az üveget és egyhuzamban kiitta az üveg egész tartalmát.
A márki nem gondolván arra, hogy ezzel megszegi hallgatásával tett igéretét, önkéntelenül, szinte gépiesen a tükörbe nézett. A szemközt álló tükörből átvetődő képben meglátta az idegennek egész alakját és látta, hogy a zsebkendőt mikor hozzáér a keze, egyszerre pirosság futja át. Az idegennek keze ugyanis csupa vér volt.
- Ah, ön meglátott a tükörben! - kiáltott fel az ismeretlen, mikor ivás után ismét beburkolta magát köpenyébe és gyanuskodó arczczal fordult a tábornok felé. - Elvesztem, jönnek, már itt is vannak!
- Én nem hallok semmit, - felelte a márki.
- Önnek nem érdeke, mint nekem, hogy a távolba is halljon.
- Ön bizonyára párbajban sérült meg s ezért van igy vérrel boritva? - kérdezte a tábornok, a ki meglehetősen megrendült, mikor látta, hogy vendégének ruháján sok helyütt véres foltok vannak.
- Igen, ön mondta, párbajban, - ismételte az idegen, miközben keserü mosoly jelent meg az ajkán.
E pillanatban vágtató lovak dobogása hallatszott a távolból; de ezek a hangok oly gyengék voltak, mint a virradat első sugarai. A tábornok gyakorlott füle azonban egy lovas-szakasz szabályos vágtatását érezte ki e hangokból.
- A zsandárok! - szólt a tábornok.
Ránézett foglyára, még pedig olyan tekintettel, hogy eloszlassa a kétségeket, melyeket indiszkrécziójával önkéntelenül fölkelthetett; fogta a gyertyát és visszatért a szalónba. Alig tette föl a kandalló párkányára a padlás szoba kulcsát s már hallotta, hogy erősödik a lódobogás hangja és olyan sebességgel közeledik a ház felé, hogy a falak megremegtek belé. Csakugyan a lovak megállottak a ház kapuja előtt. Egy lovas, miután néhány szót váltott bajtársaival, leszállt a lováról, erősen kopogott a kapun s ezzel kényszeritette a tábornokot, hogy lemenjen kaput nyitni. A márki nem tudta egészen leplezni titkolt izgatottságát, mikor hat zsandárt látott a kapu előtt, kiknek ezüsttel himzett csákói fényesen csillogtak a hold fényében.
- Nem hallotta, méltóságos uram, - szólt egy lovas-őrmester, - hogy egy ember épp az imént a városfalak felé futott?
- A városfalak felé? Nem!
- Nem nyitotta ki, méltóságos uram, a kaput senkinek?
- Hát magam szoktam a kaput kinyitni?
- De, bocsánat, tábornok ur, e pillanatban ugy tetszik nekem, hogy...
- Ej mit, - kiáltott fel a márki haragosan, - tréfálni akar velem? Van joga...?
- Nincs, nincs, méltóságos uram, - felelte az őrmester alázatosan. - Bocsássa meg buzgalmunkat. Tudjuk jól, hogy Francziaország egy pairje nem tesz meg olyat, hogy ilyen éjszakai órában házába fogadjon egy gyilkost; de azt gondoltuk, hogy itt némi utbaigazitást kaphatunk...
- Gyilkost? - kiáltott fel a tábornok. - És ki az, a kit...?
- De Mauny báró urat gyilkolták meg az imént egy fejszecsapással, - viszonzá az őrmester. - De a gyilkost üldözőbe vettük. Meg vagyunk győződve, hogy a környékben tartózkodik és körül is fogjuk, hogy megkeritsük. Bocsásson meg tehát, tábornok ur.
A zsandár lóraszállás közben mondta e szavakat, igy hát szerencsére nem láthatta a márki arczát. Meg lévén szokva minden aprólékos körülményből is következtetni valamit, a zsandárban talán gyanu fogamzott volna meg, láttára e nyilt ábrázatnak, melyen a lélek indulatai olyan hüségesen kifejeződtek.
- Tudják a gyilkos nevét? - kérdezte a tábornok.
- Nem, - viszonzá az őrmester. - Érintetlenül hagyta az iróasztalt, melynek fiókja tele volt aranynyal és bankjegyekkel; ezekhez hozzá sem nyult.
- Akkor boszu volt, - mondta a márki.
- Ej ugyan, egy vén emberen?... Nem, nem, annak a gazembernek nyilván nem volt elég ideje, hogy teljesen elvégezze a munkáját.
Az őrmester utána száguldott bajtársainak, kik már a távolban vágtattak. A tábornok egy perczig rabja volt megdöbbenésének és határozatlanságának; a mi könnyen érthető is. De csakhamar hallotta, hogy cselédei jönnek hazafelé, nagybuzgón vitatkozva; a hangjuk már Montreuil határából hallható volt. Mikor hazaértek, a tábornok haragja, melynek csak ürügy kellett, hogy kitörjön, ugy lecsapott rájuk, mint a menykő. A ház megreszketett a kitörés visszhangjától. Aztán egyszerre lecsillapodott, mikor a legvakmerőbb és a legügyesebb cseléd, a tábornok komornyikja, azzal mentegette az elmaradásukat, hogy a zsandárok és a rendőrök, kik egy gyilkost keresnek, megállitották őket Montreuil előtt.
A tábornok erre tüstént elhallgatott. De a cselédek e jelentése egyuttal eszébe juttatta a márkinak a maga különös helyzetét és száraz ridegséggel megparancsolta az egész cselédségnek, hogy térjen mindenki tüstént feküdni és otthagyta faképnél cselédeit, kik ámultak-bámultak, hogy a tábornok elhitte a komornyikjának hazugságát.
De mialatt ezek az udvarban lefolytak, egy látszólag elég egyszerü esemény megváltoztatta helyzetét a többi személyeknek, kiknek részük van e történetben. Alig ment ki a márki, a felesége majd a kandalló párkányán fekvő padlásszoba-kulcsra, majd Helénre kezdett pillantgatni s végül halkan igy szólt, a leánya felé fordulván;
- Helén, az atyád a kandallón felejtette a kulcsot.
A leány csodálkozva vetette föl fejét és félénken az anyjára nézett, kinek szemei csak ugy csillogtak a kiváncsiságtól.
- Igen, mama, - felelte remegő hangon, zavartan.
- Szeretném tudni, mi történik odafenn. Ha van is fönn valaki, annyi bizonyos, hogy még nem moczczant meg... Ugyan, Helén, menj föl...
- Én? - szólt a leány szinte ijedten.
- Félsz?
- Nem, mama, de én ugy hiszem, hogy emberi lépteket hallottam.
- Ha fölmehetnék magam, nem kértelek volna meg, hogy menj föl te, Helén, - viszonzá az anya hideg méltósággal. - Ha atyád visszajön és nem találna engem itt, bizonyára keresne; a te távollétedet azonban nem venné észre.
- Ha parancsolja, mama, akkor fölmegyek; de elvesztem a papa becsülését, ha...
- Hogyan! - szólt a márkiné némi gúnyos kifejezéssel. - Nos, ha komolyra fogod azt, a mi csak tréfa volt, jó, hát akkor parancsolom, hogy menj fel. Itt a kulcs, leányom. Az atyád, mikor megparancsolta, hogy hallgass arról, a mi itt e házban történik, nem tiltotta meg azt is, hogy föl menj abba a szobába. Menj és jegyezd meg magadnak, hogy egy leánynak soha sem szabad itéletet mondani az anyjáról...
A márkiné, miután egy sértődött anya minden szigorúságával odavetette leányának e szavakat, fogta a kulcsot s Helén kezébe adta, ki aztán szó nélkül fölkelt és kiment a szalonból.
- Az anyám mindig tud majd bocsánatot nyerni, de az én számomra el fog veszni az atyám szive. Tán meg akar fosztani az anyám az édes atyám szeretetétől? Ki akar üldözni atyám házából?
Ezek az eszmék forrongtak most a leány képzeletében, a mint gyertya nélkül, a sötétben ment a folyosónak hosszában, melynek végén nyilt a titokzatos szoba ajtaja. Mikor odaért, volt gondolatainak zavarában valami balsejtelmes. Az ilyesfajta kusza elmélkedés ezer meg ezer érzelmet ébreszt fel, melyek eddig szunnyadtak a szivben. Minthogy talán már nem hitt többé boldog jövőben, most ebben az irtóztató, félelmes pillanatban, egyszerre kétségbeesett élete fölött. Görcsösen reszketett, mikor a kulcsot a závárhoz közelitette és indulata annyira erős lett, hogy egy perczre megállt és kezét a szivére tette, mintha hatalma volna lecsillapitani a szive mélységes, meg-megdobbanó verését. Végre kinyitotta az ajtót. A kulcsnyikorgás, ugy látszik, hiába ütötte meg a gyilkos fülét. Mert ez, ámbár hallása igen finom volt, mozdulatlanul megmaradt a falhoz támaszkodva; mintha lelke beleveszett volna a gondolataiba. A lámpásvetette fénykör csak gyöngén világitotta meg és ebben a félhomályos megvilágitásban azokra a sötét lovag-szobrokra hasonlitott, melyek valami fekete sírkő sarkán, gótikus menyezet alatt állanak. Hihetetlen merészség csillogott ez erősen megviselt arczon. Tüztől villogó, merev és száraz szemei mintha valami viaskodást néznének az előtte terjengő sötétben. Viharzó gondolatok vonultak át hirtelen ez arczon, melynek szilárd és elszánt kifejezése előkelő lélekre vallott. A teste, a tartása, arányai összhangban voltak mély lelkével. Ez az ember csupa erő és csupa hatalom volt és szembenézett a sötétségnek, mintha az jövőjének képe volna. A tábornok meg lévén szokva, hogy azoknak az óriásoknak erélyes arczait lássa, kik Napoleon körül tolongtak és le lévén kötve valami sajátos kiváncsiságtól, nem vette ügybe e rendkivüli ember ritka testi sajátosságait; de Helént, kire, mint minden asszonyra, lebilincselőleg hatottak e külső benyomások, egyszerre megragadta a fénynek és árnynak, a nagyszerünek és a szenvedélynek ez az összevegyülése és az az egész poétikus kuszaság, mely ennek az ismeretlennek olyan külsőt adott, mintha a bukásból ujra fölemelkedő Lucifer volna. Egyszerre mint valami bűvölet által lecsillapodott a vihar, mely ez arczon kifejeződött és az a meghatározhatatlan hatalom, melynek oka és következménye talán az idegen akarata ellenére volt, az áradás egyre növekvő gyorsaságával terjedt maga körül. A gondolatok egész árja ömlött alá homlokáról e pillanatban, mikor vonásai ismét felöltötték természetes alakjukat. S a leány, a kit, mondhatni, elbűvölt vagy e találkozás különössége, vagy a titok, a melybe behatolt: most egy vonzó, nyájas és érdeklődéssel teli arczot csodálhatott meg, egy darabig bűvöletes csendben maradt rabjaként fiatal lelke eddig ismeretlen zavarának. De aztán mindjárt, talán mert Helén felsikoltott, vagy valami zörrenő mozdulatot ejtett, vagy mert a gyilkos visszaébredvén az álmok világából a való világba, más lehellést is hallott, mint a maga lehelletét: az ismeretlen a ház urának leánya felé forditotta fejét és megpillantott az árny bizonytalanságában egy remek arczot és egy teremtésnek fenséges alakját, kit angyalnak tarthatott, a mint mozdulatlanul, elmosódottan állt ott, mint valami jelenés.
- Uram... - szólt a leány lihegő-remegő hangon.
A gyilkos megremegett.
- Egy nő? - kiáltott fel gyöngéden. - Lehetséges? Távozzék tőlem! - folytatta. - Senkit se jogositok fel, hogy vádoljon vagy fölmentsen, vagy elitéljen. Egyedül kell lennem. Menjen, gyermekem, - füzte hozzá méltóságos, nyájas hangon, - rosszul fizetném meg a jóságot, melyet a ház ura irántam gyakorol, ha megengedném, hogy e háznak csak egy lakója is egy azon levegőt sziv velem. Alá kell vetnem magamat a világ törvényének.
Ez utolsó mondatot az idegen halk hangon mondotta. Miközben mélységes ihletével felfogta, átérezte a nyomoruságnak azt a tudatát, melyet ez a szomoru eszme keltett fel a lelkében, mint valami kigyó, éles és fürkésző tekintetet vetett Helénre és e sajátságos leány szivében a gondolatok egy olyan világát támasztotta fel, a mely idáig szunnyadt. Mintha egy fényforrás egyszerre egészen ismeretlen tájat világitott volna meg e leány szemei előtt. Lesujtotta, leigázta lelkét ez a tekintet s nem volt ereje védekezni delejes hatalma elől e tekintetnek, melyet talán akaratlanul vetett feléje ez az ismeretlen ember. Szégyenkezve, reszketve ment ki a leány s visszament a szalonba; de már egy percz mulva az édesatyja is megjelent a szalonban s igy Helén nem mondhatott semmit se az anyjának.
A tábornok tünődve-töprengve, szótlanul, összefont karokkal, egyenletesen lépegetve járt föl s alá az utczára nyiló ablakoktól a kertre nyilókhoz és vissza. A felesége az alvó Abel mellett ült. Moïna gondtalanul szendergett a karos-székben, mint egy kis madár a fészkében. Az idősebb nővér selyemgombolyagot tartott az egyik kezében, a másikban tűt és a kandalló tüzébe nézett. A mély csendet, mely a szalonban, odakünn és az egész házban honolt, csak a cselédek vonszolt, lomha léptei zavarták meg, kik egyik a másik után aludni mentek; meg a föl-fölhallatszott elfojtott kaczagások, utolsó visszhangjaként jókedvüknek és a lakodalmi ünnepnek. A cselédszobák ajtajának nyikordulása is hallatszott, a mint kinyiltak s bezárultak és nyilás közben is kihangzott a cselédnép fecsegése. Még a cselédek ágya felől is hallatszott tompa zörej: egy szék dőlt fel; majd meg egy vén kocsis köhögni kezdett, de mihamar elhallgatott ez a nesz is. És mindenre ráborult az a komor fenség, mely éjfélkor nyilatkozik meg az alvó természetben. Csak a csillagok ragyogtak. Hidegség szállta meg a földet. Egy lélek se beszélt, egy lélek se mozdult. Csak a tüz zúgott a kandallóban, mintha neszével ki akarná emelni, hogy milyen mélységes a csend. A toronyóra Montreuilben egyet ütött. E perczben rendkivül könnyü lépések nesze hangzott a második emeletről. A márki és leánya, meg lévén győződve, hogy De Mauny gyilkosa be van zárva a padlás-szobába, azt hitték, hogy valami nőcseléd jár odafenn és nem csodálkoztak, mikor a szalont megelőző szobának ajtaját nyilni hallották. Egyszerre a gyilkos jelent meg a szalonban. A márki annyira elképedt, az anyát hirtelen olyan nagyon elfogta a kiváncsiság, a leány ugy elámult, hogy a gyilkos előre jöhetett szinte a szalon közepéig és ritka nyugodt és csengő hangon igy szólt a tábornokhoz:
- Uram, a két óra nemsokára letelik.
- Ön itt? - kiáltotta a tábornok. - Ki volt az, a ki...
Rettenetes tekintettel kérdezte ezt feleségétől és gyermekétől. Heléne piros lett, mint a tüz.
- Ön itt? - ismételte a katona izgatott hangon. - Itt köztünk? Egy gyilkos, a ki vérrel van boritva, itt? Bemocskolja ezt a házat! Menjen, takarodjék! - tette hozzá haraggal.
A gyilkos-szóra a márkiné felsikoltott. Helénnek arczán a csodálkozás legkisebb jele sem mutatkozott, bár e szó egész élete fölött döntött. Mintha várta volna ezt az embert. Szertelen gondolatainak volt valami foglalatja: eljött a büntetés, melyet az ég kiszabott az ő számára. S mivel önmagát is olyan bűnösnek hitte, mint a milyen ez az ember, tiszta és derült tekintettel nézte; hisz társa ennek az embernek a bűnben, társa, testvére. Ebben az egész eseményben isten rendelését érezte. Néhány évvel később az esze és az okossága elhallgattatta a lelkiismerete furdalásait, de most, e pillanatban, eszét bontotta meg a lelkiismerete. Az idegen mozdulatlan maradt és hideg. Kicsinylő-megvető mosoly jelent meg vonásain és széles, vörös ajkain.
- Nem tudja belátni, hogy milyen nemesen viselkedtem ön iránt, - szólt lassan és halkan. - Azt a poharat, melyben vizet adott, hogy csillapitsam szomjamat, azt sem akartam kezemmel megérinteni. Arra se gondoltam, hogy megmosom véres kezemet az ön háza födele alatt és most, hogy elhagyom ezt a házat, legföljebb csak eszméje marad itt bűnömnek, - e szónál összeszorultak ajkai, - mert minden áron iparkodtam, hogy nyoma ne maradjon itt. Végül nem engedtem meg a leányának...
- A leányomnak! - kiáltotta a tábornok, irtóztató tekintetet vetvén Helénre. - Szerencsétlen ember, rögtön takarodjál ki, vagy megöllek...
- A két óra még nem telt el egészen. Se meg nem ölhet tehát, se ki nem kergethet, a nélkül, hogy le ne alacsonyodnék önönmaga szemében... és az én szememben...
Ez utolsó szónál az elámult katona megpróbálta jobban szemügyre venni a gyilkost; de le kellett bocsátania pilláit, képtelen volt kiállani ennek az elviselhetetlen tekintetnek lobogását, mely most már másodszor oldotta meg a lelkét. Félt, hogy egészen ellágyul; mert észrevette, hogy akarata már gyengülni kezd.
- Meggyilkolni egy öreg embert! Sohasem látott még családot? - mondta, szerető atyai kézmozdulattal feleségére s gyermekeire mutatva.
- Igen, öreg embert, - ismételte az ismeretlen s homloka redőkbe vonódott.
- Meneküljön, fusson! - kiáltotta erre a tábornok, még mindig nem merve ránézni vendégére. - Egyezségünk meg van törve. Nem fogom megölni! Nem fogom magamat sohase arra adni, hogy a hóhérnak szállitója legyek. De menjen, menjen! Irtózunk öntől.
- Tudom, - felelte a bünös nyugodt önmegadással. - Nincs Francziaországban egy talpalatnyi föld, a hová biztonságban léphetnék de ha az igazságszolgáltatás ugy el tudná birálni az egyes eseteket külön-külön, mint az isten; ha rászánná magát az igazságszolgáltatás, hogy kutassa, ki a szörnyeteg: a gyilkos-e vagy az áldozat?... akkor büszkén megmaradnék az emberek között. Nem jut eszébe, hogy talán előbb büntettet követett el ellenem az, a kit meggyilkoltam. Biróvá és hóhérrá tettem magamat, helyettesitettem a tehetetlen emberi igazságszolgáltatást. Ez a bünöm. Isten önnel, uram. Ámbár keserüséggel füszerezte vendégszeretetét, mégis meg fogom őrizni szivességének emlékét. Van tehát még e világon ember, a ki iránt hálát érzek: s ez az ember ön... De szerettem volna, ha nagylelkübb lett volna...
S a gyilkos ment az ajtó felé. E pillanatban a fiatal leány anyjához hajolt és egy szót sugott a fülébe.
- Ah!...
A tábornok a felesége ajkairól kiszökkent e sikolyra ugy megremegett, mintha halottnak látta volna Moïnát. Helén most az anyja mellett állt és a gyilkos ösztönszerüleg visszafordult. Az arczán meglátszott, hogy aggódik e családért.
- Mi baja van, édesem? - kérdezte a márki.
- Helén követni akarja, - felelte a márkiné.
A gyilkos elpirult.
- Mivel az anyám ily rosszul magyarázza szinte önkéntelen kitörésemet, - szólt Helén halkan, - megvalósitom hát az anyám kivánságát.
Szinte vad büszkeséggel tekintett körül a leány, azután lesütötte szemeit s valami csodásan egyszerü tartásban maradt.
- Helén, - szólt a tábornok, - fölmentél volt abba a szobába, a hová én bezártam ezt a...
- Igen, atyám.
- Helén, - kérdezte a tábornok görcsös remegéstől megváltozott hangon, - először láttad most ezt az embert?
- Igen, atyám.
- Akkor nem természetes, hogy az a szándékod támadt, hogy...
- Ha nem is természetes, atyám, de igaz.
- Ah, leányom, - szólt a márkiné halkan, de ugy, hogy a férje hallotta, - Helén, meghazudtolod minden elvét a becsületnek, az illemnek, az erénynek, melyet én iparkodtam kifejleszteni a szivedben. Ha e végzetes óráig nem voltál egyéb hazugságnál, akkor nem érdemelsz szánalmat. Ez ismeretlen embernek erkölcsi tökéletessége visz talán kisértetbe? Ilyen kényszeritő hatalom lakoznék azokban, a kik bünt követtek el? Sokkal jobban becsüllek téged, semhogy feltegyem...
- Oh, tegyen fel mindent, asszonyom! - felelte Helén hideg hangon.
De daczára annak az erős jellemnek, melynek bizonyságát Helén épp e pillanatban adta, szemeinek tüze csak nehezen száritotta fel a könyeket, melyek szemeiben megjelentek. Az idegen a leány könyeiből megértette az anya szavait és sastekintetet lövellt a márkinéra, a kit valami ellenállhatatlan hatalom kényszeritett, hogy szemébe nézzen ennek a rettenetes csábitónak. De mikor szemei találkoztak az idegen embernek tiszta, sugárzó szemeivel, a márkiné olyas borzongásfélét érzett lelkében, mint a milyen izgalom hatja át lelkünket egy kigyó vagy béka láttára, vagy mikor leydeni palaczkot érintünk meg kezünkkel.
- Barátom, - kiáltotta férjéhez, - ez az ember démon! Kitalál mindent...
A tábornok felállt, hogy megrántson egy csengőzsinórt.
- Tönkreteszi önt! - szólt Helén az idegenhez.
A gyilkos elmosolyodott; egy lépést tett, megfogta a márki karját és kényszeritette, hogy állja a tekintetét, mely aztán szinte elkábitotta a márkit és megfosztotta erélyétől.
- Megfizetek a vendégszeretetéért, - szólt a gyilkos, - nem maradunk egymásnak adósok. Megkimélem önt attól, hogy megbecstelenitse magát: magam szolgáltatom ki magamat a zsandároknak. Minek is nekem most már az élet!
- Megbánhatná utólag, - felelte Helén olyan reménytkeltő, biztató tekintettel, a milyen csak egy fiatal leány szemeiben csillanhat meg.
- Nem fogom megbánni soha! - viszonzá a gyilkos szilárd hangon s büszkén fölvetvén a fejét.
- Ez ember keze vérrel van befestve, - szólt az atya leányához.
- Le fogom törülni a vért - felelte a leány.
- De tudod-e, - viszonzá a tábornok, a nélkül, hogy rá mert volna mutatni az idegenre, - tudod-e, hogy akarja-e ez az ember, hogy letöröld?
A gyilkos Helén felé lépett, kinek szépségét, mely különben tiszta és nemes volt, mintha valami belső fény világitotta volna be, melynek sugárzása kiemelte, hogy ugy mondjuk, kidomboritotta arcza legfinomabb vonalait is; miután erre az elragadó teremtésre egy nyájas tekintetet vetett, melynek lángja azonban még mindig irtóztató volt, élénk izgatottsággal igy szólt:
- Nem tanusitom-e azt, hogy önt önmagáért szeretem és nem fizetek-e meg az életnek azért a két órájáért, melyet az ön atyja adott el nekem: ha visszautasitom odaadását?
- Hát ön is visszautasit, ön is! - tört ki Helén szivszaggató felkiáltással. - Éljenek hát boldogul valamennyien, én meg fogok halni.
- Mit jelent ez? - szólt az atyja és az anyja együtt.
A leány hallgatott és lesütötte szemeit, miután egy beszédes tekintettel kérdőleg pillantott a márkinéra. Attól a percztől fogva, melyben a tábornok és a felesége megkisérlették szóval és tettel szembeszállani azzal a furcsa szabadsággal, melyet az ismeretlen vett ki magának, mikor körükben maradt; attól a percztől fogva, melyben az idegen elboritotta őket azzal a kápráztató, lesujtó fénynyel, mely a szemeiből áradt: a tábornokon és a feleségén valami megmagyarázhatatlan kábulat vett erőt. A levegő ránehezedett a mellükre; alig tudtak lélegzeni; pedig azt, a ki igy leigázta testüket-lelküket, nem is tudták semmivel se vádolni; bár egy belső hang sugallta nekik, hogy ennek az embernek bűbájos hatalma az oka az ő tehetetlenségüknek. Ez erkölcsi halálküzdelem közepette kitalálta a tábornok, hogy minden erejével arra kell törekednie, hogy befolyásolni tudja a leányának ingadozó elméjét: átfogta a leánya derekát és elvitte a gyilkos közeléből egy ablakmélyedésbe.
- Édes gyermekem, - mondta halk hangon, - ha egyszerre valami különös szerelem ébredt is a szivedben, a te életed, mely csupa ártatlanság volt eddig, a te tiszta és jámbor lelked sokkal jobban megismertették velem a jellemedet, semhogy azt kellene hinnem, hogy nincs meg a kellő erélyed legyőzni ezt az őrült indulatot. Az egész viselkedésedben valami titok lappang tehát. Nos, az én szivem tele van elnézéssel és jóakarattal; az én szivemre mindent rábizhatsz; még ha szétszaggatnád is a szivemet, akkor is el tudnám hallgatni, gyermekem, a szenvedéseimet és hüséges hallgatással őrizném meg vallomásodat. Lássuk csak: talán féltékeny vagy, a miért talán egyik öcsédet, vagy a kis hugodat jobban szeretjük? Vagy valami szerelmi bánat él a szivedben? Vagy boldogtalannak érzed itt magadat? Szólj, mondd el nekem, milyen okok visznek rá, hogy elhagyd a családodat, hogy elszakadj szüleidtől, hogy megfoszszad szüleid házát legfőbb ékességétől, jómagadtól, hogy elhagyd atyádat, öcsédet, kis hugodat!
- Atyám, - felelte a leány, - sem féltékeny nem vagyok senkire, se szerelmes nem vagyok senkibe, még az ön diplomata barátjába, Vandenesse urba se.
A márkiné elsápadt. A leánya ezt észrevette és másra terelte szavait, folytatván:
- Nemde, előbb-utóbb egy férfi védelme alatt kell élnem?
- Igaz.
- Hát tudjuk-e előre, hogy ki az a teremtés, a kihez sorsunkat füzzük? Én ebben az emberben hiszek, ebben!
- Gyermekem, - felelte a tábornok emelkedett hangon, - te nem gondolsz azokra a szenvedésekre, melyek reád fognak zúdulni.
- Én ez ember szenvedéseire gondolok!...
- Micsoda életed lesz! - sóhajtott fel az atya.
- Asszonyi élet! - felelte a leány mormolva.
- Nagyon okos vagy! - kiáltott fel az anya, mikor annyira összeszedte lélekjelenlétét, hogy beszélni tudott.
- Asszonyom, arra felelek, a mit kérdeznek tőlem; de ha kivánja, világosabban fogok beszélni.
- Mondj el mindent, leányom!... anya vagyok!
E szavakra a leány az anyjára nézett és e tekintettől a márkiné elhallgatott néhány pillanatra.
- Helén, inkább áraszd reám szemrehányásaidat, ha vannak, semhogy azt lássam, hogy egy olyan férfit követsz, a ki elől az egész világ irtózva menekül.
- Láthatja, asszonyom, hogy nélkülem ez az ember egészen egyedül volna a világban.
- Elég, asszonyom, - vágott közbe a tábornok, - még csak egy leányunk van.
És Moïnára tekintett, ki még mindig aludt.
- Be foglak zárni egy klastromba! - füzte szavaihoz, Helén felé fordulva.
- Legyen, atyám! - felelte Helén, a kétségbeesés nyugalmával. - De én meg fogok halni a klastromban. Az én életemért és az ő lelkéért ön csak Istennek felelős.
Hirtelen mély csend állott be e szavakra. A kik részesei voltak e jelenetnek, melyben minden sértette a társas élet közönséges érzelmeit, nem mertek egymásra nézni. Most a tábornok egyszerre észrevette pisztolyait, kezébe fogott egyet, élénk mozdulattal fölemelte és az idegenre szegezte. A csettenésre, melyet a kakas felhuzása okozott, az idegen hátrafordult, nyugodt és átható tekintetét a márkira emelte, kinek karja valami legyőzhetetlen gyöngeségtől lomhán lehanyatlott és a pisztoly a szőnyegre esett.
- Leányom, - szólt az atya, kit levert és kimeritett ez az irtóztató küzdelem, - szabad vagy. Öleld meg anyádat, ha ő megengedi. Én pedig... én nem akarlak többé se látni, se hallani.
- Helén, - mondta az anya a leányához, - gondold meg, hogy nyomorba kerülsz!
Valami rekedt, hörgésféle hang tört elő a gyilkos melléből s ez ráirányitotta a szemeket. Gúnyos-lenéző kifejezés volt az arczán.
- A vendégszeretetet, a melylyel házamba fogadtam, drágán fizetem meg! - kiáltotta a tábornok, felállván. - Az imént csak egy aggastyánt gyilkolt meg; itt egy egész családot öl meg. Bármi történik is ebben a házban, mindig megjelenik a balszerencse és a boldogtalanság.
- Hátha az ön leánya boldog lesz? - kérdezte a gyilkos, élesen a katona szemei közé nézve.
- Ha boldog lesz önnel, - felelte az atya hitetlen önmegerőltetéssel, - akkor nem fogom szánni.
Helén félénken letérdelt atyja előtt és gyöngéd, szerető hangon mondta:
- Oh, atyám, nagyon szeretlek, tisztellek, hisz reám pazaroltad jóságod kincseit és ha kellett, atyai szigoruságod minden erejét... De, könyörgök, ne legyenek utolsó szavaid a harag szavai.
A tábornok nem mert leányára tekinteni. Most az idegen előre lépett és Helénre mosolyt vetett, melyben volt valami pokoli és valami mennyei egyszerre.
- Jöjjön velem, ön, az irgalmasság angyala, a ki nem irtózik egy gyilkostól, jöjjön, ha rászánta magát, hogy rám bizza sorsát.
- Érthetetlen, - kiáltott fel az atya.
A márkiné valami sajátságos tekintetet vetett a leányára és feltárta karjait. Helén sirva borult a tárt karok közé.
- Isten veled, anyám, - mondta, - isten veled!
Helén most merészen intett az idegennek, ki ez intésre megremegett. Majd megcsókolta az atyja kezét s hevesen, bár nem szeretettel, megölelte Moïnát és a kis Ábelt; aztán eltünt a gyilkossal.
- Merre mennek? - kiáltott fel a márki, a két menekvő lépteire hallgatódzva. - Asszonyom, - fordult a feleségéhez, - azt hiszem, hogy álmodom: ebben a kalandban valami titok rejtőzik. Ön bizonyára tudja, hogy mi az?
A márkiné megborzongott.
- Egy idő óta - felelte - az ön leánya igen regényes hajlamu és sajátos mód izgatott lett. Daczára annak, hogy minden gondommal azon voltam, hogy leküzdjem jellemének e gyöngeségét...
- Nem világos előttem, hogy...
De azt képzelvén, hogy leányának és az idegennek lépteit hallja a kertben, a tábornok hirtelen félbeszakitotta a szavait s az ablakhoz ugrott, hogy kinyissa.
- Helén! - kiáltotta ki.
A hangja, mint valami hiu jóslat, beleveszett az éjszakába. Hogy kiejtette ezt a nevet, melyre senki se felelt ezen a világon, a tábornok, mint valami varázslat által, felszabadult a bűvölet alól, melylyel egy ördögi hatalom eddig leigázva tartotta. Egyszerre megnyiltak a szemei. Tisztán látta a jelenetet, mely az imént lejátszódott és átkozta gyöngeségét s nem értette, hogy lehetett ennyire gyönge. Forró-hideg borzongás futott a szivéből föl a fejébe és le a lábaiba; ismét önmaga lett a bosszuért lihegő, rettenetes katona és félelmetes orditás tört ki torkán:
- Segitség! Segitség!
A csengőzsinórokhoz rontott, megrántotta mindet, hogy majd leszakadtak és megszólalt a házban minden csengő. Az egész cselédség felriadt és talpon termett. És még egyre kiáltozva föltépte az utczára nyiló ablakokat, zsandárokért kiáltott, pisztolyokat ragadott és elsütött minden töltényt, a hány a kezeügyébe esett, hogy ezzel is siettesse a lovas-zsandárok vágtatását, a cselédsége felkészülését és a szomszédok jöttét. Az ebek ráismertek gazdájuk hangjára s ugatni, csaholni kezdtek; a lovak nyeritettek és dobogtak az istállóban. Rettenetes lárma és zürzavar volt ez a nyugodt éjszaka közepette. És mikor lerontott a lépcsőkön, hogy a leánya után fusson, a tábornok látta, mint jön a felriadt cselédség rohanva a ház minden részéből.
- A leányomat... Helént... elrabolták! Siessetek a kertbe! Őrizzétek az utczát! Nyissatok kaput a zsandároknak!... A gyilkos után!... Utána!
Düheadta vad erejével széttépte a lánczot, melylyel a nagy házőrző eb volt megkötve.
- Helén! Helén! - kiáltotta az ebre.
Az eb felszökkent, mint egy oroszlán, dühösen ugatni kezdett és olyan sebesen rontott a kertbe, hogy a tábornok nem tudta követni. Ekkor vágtatás hallatszott az utcza felől és a tábornok maga sietett kaput nyitni.
- Őrmester, - kiáltotta a tábornok, - vágja el De Mauny ur gyilkosa elől a menekülés utját. A kertemen át menekülnek. Gyorsan! Vegye őrizet alá az utakat! Átkutattatom a környéket, meg a parkokat s a házakat. Ti pedig - fordult a cselédeihez - vigyázzatok az utczán és szálljátok meg az utat a város falaitól Versaillesig. Előre mind!
Kezébe ragadott egy puskát, melyet a komornyikja hozott ki és befutott a kertbe, rákiáltván a nagy ebre:
- Keress!
Vad ugatás felelt a távolból és a tábornok arrafelé irányitotta futását, a merről az eb rekedt üvöltését vélte hallani.
Reggel hétig hiába kutattak a zsandárok, a tábornok, a cselédség és szomszédok. Az eb azonban nem tért vissza. Fáradtságtól elcsigázva, a fájdalomtól szinte elaggva lépett a márki a szalonba, mely most rideg sivatag volt neki, bár három másik gyermeke volt benne.
- Nagyon hideg volt a leánya iránt, asszonyom, - szólt, a feleségére pillantva. - Lássa, ez minden, a mi megmaradt tőle a számunkra, - füzte szavaihoz, a himző-keretre mutatva, melyben egy megkezdett himzett virágot látott. - Itt volt még az imént és most nincs itt... elveszett... elveszett...
Sirva fakadt, kezeibe rejtette fejét és egy perczig csendben maradt; nem mert körülnézni ebben a szalonban, hol máskor a családi boldogság legédesebb képe gyönyörködtette. A hajnal sugarai már viaskodtak a lámpa pislogó fényével; a gyertyatartókban már a papir égett, mely a gyertyaszálak lába köré volt csavarva. Minden összhangban volt az atya kétségbeesésével.
- Meg kell ezt semmisiteni, - mondta egy percznyi hallgatás után, a himzésre mutatva. - Nem birok többé semmire se ránézni, a mi arra a leányra emlékeztet bennünket.
Ez a rettenetes karácsonyi éjszaka, melyen a márkit és a feleségét az a szerencsétlenség érte, hogy nem tudván ellentállani annak a különös hatalomnak, melyet a csábitó önkéntelenül gyakorolt, elvesztették legidősebb gyermeküket, az az éjszaka mintegy a balvégzet első jele volt a számukra. Nemsokára egy bankár bukása tönkretette a márkit. Kölcsönt vett föl a felesége birtokaira, hogy megpróbálkozzék egy olyan spekuláczióval, melynek nyereségével vissza akarta szerezni a családja számára az eredeti vagyont; de ennek a vállalkozásnak az lett a vége, hogy a márki vagyona most már teljesen tönkrement. A kétségbeesés arra hajtotta, hogy ezután mindenféle vállalattal kisérletet tegyen és a tábornok idegenbe ment. Hat év telt el az eltávozta óta. A családja egyszer-másszor, nagy ritkán, kapott róla hirt; végre aztán néhány nappal azelőtt, hogy Spanyolország elismerte az amerikai köztársaságok függetlenségét, a márki váratlanul azt jelentette, hogy hazatér.
Egy szép reggelen néhány franczia kereskedő, egypár mértföldnyire Bordeauxtól, egy kétárboczos hajón tartott Francziaország partjai felé. Már türelmetlenül várták, hogy nagy fáradalmak, Mexikóban vagy Hollandiában tett veszedelmes utazások árán szerzett gazdagságukkal visszatérjenek hazájukba. Egy férfi, a kit a fáradalmak, vagy a szenvedések idő előtt vén emberré tettek, a hajókorláthoz támaszkodva állott és ugy látszott, hogy teljesen érzéketlen az iránt a kép iránt, melyet a fedélzeten csoportokban verődött utasok nyujtanak. A tudat, hogy már tul vannak a hajóut veszedelmein és a csillogó napfény felcsalogatta az összes utasokat a fedélzetre; mintha köszönteni akarták volna szülőföldjüket. A legtöbben közülök azt állitgatták, hogy már látják a távolban, a szemhatáron emelkedő fehér fellegalakulatok közt a világitótornyokat, a Gascogne épületormait, a cordovai tornyot. Ha nincsenek azok az ezüstös habok, melyek a hajó orra előtt enyelegnek s ha nincs az a hosszu csik, mely a hajó farától messze nyulik arra, a merről a hajó haladt: az utasok azt hitték volna, hogy a hajó mozdulatlanul áll az oczeán szinén: olyan nyugodt volt a tenger. Az ég elragadó tisztaságban sugárzott.
A viz sötétkék habjai észrevehetetlen fokozatokon kékes-világos szinbe mentek át s a vonalon, hol a két ellentétes szinváltozat egyesült, oly fényesség hatotta át a viz tiszta kékjét, mint a csillagok fénye. A nap milliónyi apró habtöredéket csillogtatott a tenger végtelen síkján, ugy, hogy a viz messze síkja ragyogóbb volt, mint az égboltozat. A csodásan kedvező szél kidagasztotta a kétárboczos összes vitorláit és ezek a hófehér abroszok, ezek a lobogó sárga zászlók, ez az össze-vissza kuszált kötélzet olyan határozott vonalakban emelkedett ki a lég csillogó hátteréből, az égből és az oczeánból, mint a vetitett ködfátyolképek a kifeszitett lepedőn. A szép nap, a friss szellő, a szülőföld viszontlátása, a nyugodt tenger, a habok melankolikus csobbanása, a magában álló csinos árboczos, a mint ugy suhan-siklik az oczeán tükrén, mint a légyottra lopódzott asszony: mindez összhanggal teli képpé forrt össze, olyan látványnyá, melyben az ember lelke egy minden izében mozgó pontra helyezkedve, a nyugvó helyek egész tömegét tudja magába zárni. Csodás ellentéte volt itt az elhagyatottságnak és az életnek, a csendnek és a zajnak, a nélkül, hogy az ember tudta volna, hol van itt a zaj és az élet, hol a semmi és a csend; egyetlenegy emberi hang se törte meg ezt az égi bűvöletet. A spanyol kapitány, a matrózai, a francziák, a mint ott álltak vagy ültek, mind el voltak merülve valami emlékekkel teli, vallásos elragadtatásban. Valami kényelmes lomhaság volt a levegőben. A sugárzó, derült arczok a mult bajainak teljes elfeledésére vallottak és az emberek ugy ringatóztak ezen a kedves hajón, mint valami aranyos álomban.
Az elvénült utas, a ki a hajókorláthoz támaszkodva állott, nyugtalansággal nézegette a szemhatárt; minden arczvonásából lerítt, hogy ez az ember nem igen bizik abban, a mi a sors könyvében megirva vagyon, és az volt leolvasható az arczáról, hogy bármily hamar lép is Francziaország földjére, mindig későn lesz neki. Ez az utas a márki volt. A szerencse nem volt süket a márki kiáltásaival és kétségbeesett erőlködéseivel szemben. Öt esztendei próbálkozás és gyötrő munka után tekintélyes vagyon urának mondhatta magát. Türelmetlenül vágyódván már, hogy viszontlássa hazáját és hogy megvigye a szerencsét a családjának, követte több franczia kereskedő példáját és egy spanyol hajóra szállott, mely Bordeaux felé készült. És a képzelete, mely már belefáradt, hogy mindig rosszat lásson előre, most gyönyörüséges képeket festett a márki lelkében az elmult boldogságról. Látva a távolban a szárazföldrajzolta barna vonalakat, azt hitte, hogy már feleségét és gyermekeit is látja. Régi helyén volt képzeletében, ott a kandalló mellett, körülötte sürög a szerető, kedveskedő család. Moïnát szépnek, felnőttnek, deréknek képzelte, mint valami eladó leányt. Mikor ezt a fantasztikus képet szét kezdte oszlatni a valóság, könnyek peregtek a márki szemeiből; hogy mintegy elrejtse zavartságát, kinézett a szemhatár tulsó oldalára, mely szemben volt azzal a ködben uszó vonallal, mely a szárazföldet jelezte.
- Igen, ott van, - mondta, - követ bennünket.
- Mi az? - kérdezte a spanyol kapitány.
- Egy hajó, - viszonzá a tábornok halkan.
- Már tegnap is láttam, - válaszolta Gomez kapitány.
És kérdőleg nézett a tábornokra.
- Állandóan a nyomunkban volt, - sugta a kapitány a tábornok fülébe.
- És nem tudom miért, sose ért utol bennünket, - folytatta a vén katona, - pedig jobb vitorlás, mint ez az ön átkozott Szent Ferdinánd-ja.
- Bizonyára valami baj érte:.. Esetleg viz tolult be az oldalán.
- Még utolér bennünket! - kiáltott fel a tábornok.
- Valami kolumbiai kalózhajó lehet! - sugta a kapitány. - Még hat mértföldnyire vagyunk a szárazföldtől és a szél gyengül.
- Már nem is halad, hanem repül, mintha tudná, hogy két óra és zsákmánya kisiklott előle. Milyen vakmerőség!
- Igen, kalózhajó! - kiáltott föl a kapitány. - Ah, nem hiába Othello a neve. A multkoriban átfurta egy spanyol hadihajó fenekét, pedig csak harmincz ágyu van rajta. Nem féltem tőle, mert ugy tudtam, hogy az Antillákon jár. Ah, ah! - folytatta a kapitány kis szünet mulva, mely alatt a hajója vitorláit vizsgálgatta. - A szél erősödik; el fogjuk érni a kikötőt. Kell is, mert a párisi irgalmatlan lenne.
- De ő is el fog érni bennünket! - felelte a márki.
Az Othello legföljebb három mértföldnyire volt. Ámbár a hajó legénysége nem hallotta a márkinak és Gomez kapitánynak beszélgetését, ennek a vitorlának láttára a legtöbb matróz és utas oda tolult, a hol a két beszélgető állt; de mivel majdnem mindannyian kereskedelmi hajónak nézték az Othello-t, érdeklődve nézték közeledtét.
- Szent Jakabra, végünk van! Nyakunkon a párisi kapitány!...
E félelmetes névre rémület szállta meg a hajó összes utasait; leirhatatlan az a zürzavar, a mely most támadt. A spanyol kapitány szavával pillanatnyi bátorságot öntött matrózaiba; és mivel ebben a nagy veszedelemben minden áron mielőbb el akarta érni a partot, gyorsan felvonatta az összes alsó és felső vitorlákat, a kormányzóvitorlát és az oldalvitorlát; igy szélnek feszitette minden vásznát, a hányat csak fel tudott huzni a hajó vitorlarúdjaira. De csak nagy nehézséggel tudták e munkálatokat végrehajtani; természetesen a legénység nem volt olyan csodásan összetanulva, mint egy hadihajó legénysége. Ámbár az Othello, kitünő vitorlaberendezése folytán, ugy repült, mint a fecske, látszólag mégis olyan lassan jutott közelebb, hogy a szegény francziák már boldogan ringatództak a menekvés hitében. De épp abban a pillanatban, mikor hallatlan erőfeszitések után, ama munkák segitségével, melyekre nézve Gomez kapitány, maga is résztvevőn bennök, erélyes hanggal és mozdulatokkal rendelkezett, sikerült ujabban nekilenditeni a Szent Ferdinánd járását: a kormányos, kétségtelenül szántszándékkal, egyszerre oldalt forditotta a hajót. A szél most oldalba kapta a vitorlákat, a mitől azok kicsapódtak a kötélzetből és leszakadtak; a kormánytartó rudak széttörtek és a hajó kormánya ezzel tönkrement. Kimondhatatlan düh fogta el a kapitányt, ki most fehérebb lett, mint a vitorlái; egy szökkenéssel a kormányosnál termett és nekidöfte kardját; a döfést ugyan eltévesztette, de belökte a gazembert a tengerbe; most megragadta a kormányrudat és megpróbálta véget vetni a zavarnak, mely derék és bátor hajóján pusztított. A kétségbeesés könnyei törtek elő szemeiből; mert sokkal jobban fáj a lelkünknek az árulás, mely tönkreteszi, a mit tehetségünkkel alkottunk, mint a hogy fáj közeli halálunk tudata. De mentül jobban szitkozódott, káromkodott a kapitány, annál kevesebbet dolgozott a legénység. Maga a kapitány sütötte el a vészjelző-ágyút, hogy meghallják a part felől.
E pillanatban a kalózhajó, mely kétségbeejtő sebességgel közeledett, szintén ágyúval felelt, melynek golyója hat ölet elpusztított a Szent Ferdinándból.
- Ezer bomba! - kiáltott fel a tábornok, - ez aztán czélzás! Kitünő ágyújuk van.
- Oh, ha ez az ágyú szól, ugy-e, akkor hallgasson ám az ember! - felelte egy matróz.
- A párisi nem félne egy angol hajótól se...
- Nem tehetünk semmit! - kiáltott fel kétségbeesett hangon a kapitány, ki messzelátóját a part felé irányitotta, de nem tudott semmit se megkülönböztetni. - Messzebb vagyunk Francziaországtól, mint a hogy gondoltam.
- Minek esik kétségbe, kapitány, - szólt a tábornok. - Valamennyi utasa, a kik bérbe vették a hajóját, franczia. Ez a kalóz párisi, a mint ön mondja. Nos, akkor csak vonassa föl a fehér lobogót és...
- És annak daczára nekünk jön a hajójával, - felelte a kapitány. - Ha rákerül a sor, ez a kalóz mindenre képes, ha valami gazdag zsákmányt akar megszerezni.
- Ej, hisz azért tengeri rabló...
- Tengeri rabló! - ismételte a matróz, megrémült tekintettel. - Oh, mindig előkelően lép fel és meg tudja adni a dolognak a kellő formát.
- Nos jó, - kiáltott fel a tábornok, ég felé emelvén szemeit. – Akkor hát adjuk meg magunkat a sorsnak.
És volt még elég ereje, hogy visszafojtsa könnyeit.
Alig ejtette ki a tábornok e szavakat, egy ujabb, még jobban irányitott ágyúlövés a Szent Ferdinándnak épp a derekába csapódott be.
- Megállitani a hajót! - rendelte a kapitány elszomorodottan.
És a matróz, a ki a párisi kapitány becsületét védte, igen értelmesen segitett ebben a munkában. A hajó legénysége és utasai egy órán át halálos rettegés és zürzavar közepett vártak. A Szent Ferdinánd négy milliónyi aranyat hozott; öt utasnak minden vagyona volt ez; a tábornok is egy millió százezer frankot hozott aranyban. Az Othello végül már csak tiz lövésnyire volt; tizenkét tüzelésre kész ágyútorok nézett fenyegetődzve a kalózhajóról. Mintha az ördög külön e hajó vitorlái számára fujna szelet, olyan száguldva jött az Othello; de a gyakorlott tengerész-szem könnyen kitalálta e sebesség okát: elég volt csak rápillantani is a kalózhajó siklására, hosszukás alakjára, keskeny derekára, árbocza magasságára, vitorláinak szabására, kötélzetének könnyedségére és a biztonságra, melylyel a legénysége, mint egy ember végzi a szolgálatot a fehérlő vitorlázat körül. Minden a hatalomnak hihetetlen biztosságát és öntudatát hirdette ezen a karcsu fa-alkotmányon, mely olyan sebesen s olyan tudatosan közeledett, mint valami versenyparipa, vagy valami keselyü. A kalózhajó legénysége némán várta a parancsot, hogy ellenállás esetén elpusztitsa ezt a szegény kereskedőhajót, mely, szerencséjére, nyugodtan viselkedett, mint valami iskolásgyerek, a kit csinyen kapott a tanitója.
- Vannak ágyúink! - kiáltott fel a tábornok, megszoritván a spanyol kapitány kezét.
A kapitány haraggal és kétségbeeséssel teli tekintetet vetett a vén katonára és ezt felelte:
- De embereink!
A márki ránézett a Szent Ferdinánd népségére és megborzongott. A négy kereskedő sápadt volt és reszketett; a matrózok pedig egyik pajtásuk körül csoportosultak s nyilván azon tanakodtak, hogy nem volna-e jó az Othello pártjára állani.
Vágyakozó kiváncsisággal pillantgattak át a kalózhajóra. Csak a vitorlamester, a kapitány és a márki váltottak bátor tekinteteket, a mint egymásra néztek.
- Ab, Gomez kapitány, egykor keserüségtől elboritott szivvel mondtam istenhozzádot hazámnak és családomnak; most pedig abban a perczben hagyjam el őket, mikor épp örömet s boldogságot készülök hozni gyermekeim számára.
A tábornok hátrafordult, hogy haragja-fakasztotta könnyei a tengerbe hulljanak és ekkor látta, hogy a tengerbe esett kormányos a kalózhajó felé uszik.
- Ezuttal - felelte a kapitány - semmi kétség, örökre bucsut mondhat hazájának is és családjának is.
A spanyol kapitány megrémült, hogy milyen vad-kétségbeesett tekintet lövell reá a tábornok szemeiből.
E pillanatban a két hajó szinte egymás mellett volt; és az ellenséges hajó legénységének láttára a tábornok azt hitte, hogy beteljesül Gomez végzetes jóslata. Három ember állott minden ágyúnál. Atlétai termetük, rideg arczuk, mezetlen, izmos karjaik láttán az ember bronzszobroknak mondaná őket. Ha a halál azon álltukban érte volna őket, akkor se rendültek volna meg. Jól fegyverzett, mozgékony, fürge és erős matrózok álltak a fedélzeten, csatarendben, mozdulatlanul. Mindez erélyes arczokat lebarnitotta a nap, eldurvitotta a munka. Szemeik mindmegannyi tűzpont villogtak és értelmes erélyt és pokoli örömet hirdettek. A mélységes csend, mely az emberektől és kalapoktól fekete födélzeten honolt, kiméletlen fegyelemre vallott, mely alá egy hatalmas akarat hajtja az emberi démonokat. A parancsnok a nagyárbocz lábánál állott, összefont karokkal, fegyvertelenül; csak egy szekercze volt a lába előtt. A fején, hogy a nap ellen védekezzék, széleskarimáju posztókalap volt, melynek árnyéka elfödte az arczát. Mint a gazdájuk előtt heverő ebek, olyan tekintettel forditották a tüzérek, a katonák és a matrózok szemeiket majd a kapitányukra, majd a kereskedőhajóra.
Mikor a két árboczos összeért, a rázkódás felriasztotta a kalózt álmodozásából és néhány szót sugott egy fiatal tiszt fülébe, ki két lépésnyire állott tőle.
- Kivetni a csáklyákat! - vezényelte a hadnagy.
És az Othello csodás gyorsasággal magához csáklyázta a Szent Ferdinándot. A kalóz által halk hangon adott és a hadnagy által hangosan ismételt parancsra a megfelelő szolgálatra kijelölt matrózok nyugodtan, mint a misére menő papnövendékek, átmentek a fogolyhajó fedélzetére, megkötözni a Szent Ferdinánd matrózainak és utasainak kezeit s birtokba venni a kincseket. Az arany piaszterekkel tele hordókat, az élelmiszereket, és a Szent Ferdinánd legénységét és utasait átszállitották volt a kis közhidon az Othello-ra. A tábornok azt hitte, hogy álmodik, a mint összefüzött kezekkel, összekötözve ott feküdt az Othellon, egy zsákon, mintha maga is valami portéka volna. A kalóz most tanácskozott a hadnagygyal és egy matrózzal, ki nyilván a vitorlamesteri teendőket látta el. Mikor a tanácskozást, mely csak rövid ideig tartott, befejezték, a matróz füttyentett embereinek. Átugrottak a Szent Ferdinándra, fölmásztak a kötélzetre és elkezdték leszedni a hajóról a vitorlákat, köteleket, vitorlafákat és ezt a munkát épp oly sietve, gyorsan végezték, mint mikor a csatatéren a katona pajtásáról letépi a csizmát és a köpönyeget, a melyeket már oly régen megkivánt.
- Elvesztünk, - mondta hidegen a spanyol kapitány a márkihoz, ki a tanácskozás alatt szemmel kisérte az Othello három parancsnokának mozdulatait és a matrózok munkáit a fosztogatás közben.
- Hogyan? - kérdezte a tábornok hidegen.
- Hát mit csinálhatnak velünk? - felelte a spanyol kapitány. - Semmi kétség, be fogják látni, hogy nehezen adhatnák el a Szent Ferdinándot Francziaország vagy Spanyolország kikötőiben; el fogják tehát sülyeszteni a hajót, hogy ne legyen terhükre. A mi pedig bennünket illet, gondolja ön, hogy magukra vállalhatják a mi ellátásunkat, mikor nem tudják, hogy melyik kikötőben szabadulhatnak meg tőlünk?
Alig fejezte be a kapitány e szavakat, mikor a tábornok irtózatos lármát hallott, melyet aztán tompa, locscsanó zuhanások követtek, mintha emberi testek estek volna a tengerbe. Hátrafordult és nem látta többé a négy kereskedőt. Nyolcz elvadult ábrázatu tüzérnek még künn volt a karja a levegőben, a hajókorláton kivül, mikor a katona ijedten oda nézett rájuk.
- Lássa, a mint mondottam, - szólt hozzá hideg nyugalommal a spanyol kapitány.
A márki heves mozdulattal pattant fel. - A tenger már nyugodt lett; már nem volt látható az örvénylés, mely elnyelte a márki szerencsétlen utitársait; e pillanatban megkötözött kézzel-lábbal hevertek a hullámok alatt, ha ugyan a halak még föl nem falták őket. Néhány lépésre tőle az áruló kormányos és a Szent Ferdinándnak az a matróza állott, a ki az imént olyan nagyon magasztalta a párisi kapitány hatalmát; most paroláztak a kalózokkal és ujjukkal mutogattak az árboczosnak azokra a matrózaira, a kiket méltóknak tartanak arra, hogy befogadtassanak az Othello legénysége közé. Az igy ki nem szemelt többi matróznak, bármennyire rettentően szitkozódtak és káromkodtak is, két hajóslegény a lábát-kezét összekötözte. Miután a kiszemelést befejezték, a nyolcz tüzér az igy elitéltekre vetette magát és minden czeremónia nélkül bedobták őket a tengerbe. Az uj kalózok gonoszlelkü kiváncsisággal nézték, milyen változatos módon pottyan egyik a másik után a tengerbe, milyen más mindegyiknek az arcza, milyen másforma mindegyiknek a gyötrődése; de a többiek orczái nem vallottak se gúnyra, se csodálkozásra, se szánakozásra. Nekik az ilyesmi igen közönséges esemény volt, a milyenhez, ugy látszik, már hozzászoktak. Az idősebbek elégedetten, komoly és határozott mosolylyal nézték a piaszterekkel telt hordókat, melyek a nagy árbocz lábánál állottak. A tábornok és Gomez kapitány egy zsákon ülve, szótlanul, csak szinte fénytelen szemeikkel tanácskoztak. Már-már egyedül voltak, a kik még éltek a Szent Ferdinánd utasai közül. A hét matróz, a kiket a két kém a spanyol tengerészek közül a kalózhajó legénységébe besorozott, már nagyvigan peruiakká átalakultak.
- Micsoda vad gazemberek! - tört ki egyszerre a tábornok, kiben az őszinte és nagylelkü felháborodás elhallgattatta a fájdalmat és az okosságot.
- A kényszerüségnek tesznek csak eleget, - felelte Gomez kapitány egykedvüen. - Ha ön ez emberek egyikével találkoznék, nem szurná-e menten át a kardjával?
- Kapitány, - szólt a hadnagy a spanyolhoz fordulva, - a párisi kapitány hallott már önről. Ön az egyetlen ember, mondja ő, a ki ismeri az Antillák átjáróit és a braziliai partokat. Akarna?...
A spanyol kapitány megvető felkiáltással vágott közbe s igy felelt:
- Tengerészként, hü spanyolként, keresztényként fogok meghalni, érted!
- Tengerbe vele! - rivallta erre a hadnagy.
A parancsra két tüzér Gomez mellett termett.
- Gyávák vagytok! - kiáltotta a tábornok a két kalóz elé állva.
- Öregem, - szólt hozzá a hadnagy, - ne melegedjék ugy bele a heveskedésbe. Ha vörös-szalagocskája hat is valamennyire a kapitányunkra, én nekem az semmi, nevetek rajta. Magával is, öregem, lesz mindjárt egy kis beszédem.
E pillanatban egy ujabb tompa zuhanás, melybe nem vegyült egyetlen egy panaszos hang sem, értésére adta a tábornoknak, hogy a derék Gomez tengerészként halt meg.
- A vagyonomat, vagy a halált! - orditott fel a tábornok irtóztató dühvel.
- Ez már okos beszéd, - viszonzá a kalózhadnagy vigyorogva. - Minthogy tudja, hogy valamit mindenesetre kap tőlünk, hát...
És a hadnagy egy intésére két matróz oda ugrott, hogy megkötözze a tábornok lábait. De a tábornok váratlan vakmerőséggel visszalökte a matrózokat s egy olyan mozdulattal, melyet senki se várt, kitépte a kardot, melyet a hadnagy az oldalán hordott és ugy forgatta, mint egy régi lovastábornok, a ki jól értette a mesterségét.
- Ah, rablók, nem fogjátok Napoleon egy régi katonáját vizbedobni, mint valami osztrigát.
A pisztolylövések, melyeket most a karddal hadonászó tábornokra sütöttek, fölkeltették a párisi kapitány figyelmét, ki épp azzal volt elfoglalva, hogy felügyelt az alattság átszállitására, melyet a Szent Ferdinánd-ról áthordatni rendelt.
A nélkül, hogy felingerlődött volna, egyszerüen megfogta hátulról a bátor tábornokot, hirtelen elrántotta, a hajókorlát felé vonszolta és már készült, hogy a tengerbe vesse, mint valami haszontalan söpredéket. E pillanatban a tábornok szeme találkozott a leánya csábitójának vad tekintetével. Atya és vő rögtön felismerték egymást. A kapitány, mintha a márki testének sulya se volna, egy mozdulattal épp az ellenkező irányba sodorta a tábornokot, mint a hogy eredetileg szándékolta s a helyett, hogy a tengerbe taszitotta volna, talpraállitotta a nagy árbocz mellett. A födélzeten erre morajlás támadt; de a kalóz egy pillantást vetett embereire és tüstént mély csend lett.
- Ez Helén atyja, - szólt a kapitány tiszta és szilárd hangon. - Jaj annak, a ki nem tanusit iránta kellő tiszteletet!
Lelkes, vidám hurrázás verte föl a födélzetet és szállott föl az ég felé, mint valami templomi imádság, mint Te Deum első kiáltása.
A hajósinasok hintálóztak a kötélzeten, a matrózok a levegőbe dobálták sapkájukat, a tüzérek dobogtak a lábaikkal, mindenki mozgott, kiáltozott, füttyentett, káromkodott. A vidámságnak ez a fanatikus megnyilatkozása nyugtalanná és komorrá tette a tábornokot. Valami rettenetes titoknak tulajdonitván ezeket az érzelmeket, első felkiáltása, mikor szóhoz jutott, ez volt:
- A leányom hol van?
A kalóz egy olyan mély tekintetet vetett a tábornokra, mely a nélkül, hogy az ember tudná miért, még a legbátrabb lelkeket is meg szokta zavarni.
E tekintetre a tábornok elnémult, nagy elégtételére a matrózoknak, a kik boldogan látták most, hogy parancsnokuknak nemcsak rajtuk, de minden teremtésen egyforma hatalma van. A kalóz most egy lépcsőhöz vezette a tábornokot, lement vele a lépcsőn és egy kabin elé vezette, melynek ajtaját élénk mozdulattal belökte s igy szólt:
- Itt van, ni!
Erre eltünt, ott hagyván a vén katonát, ki szinte elkábult a látványtól, mely eléje tárult. Mikor a kabin ajtaja hirtelen megnyilt, Helén fölkelt a divánról, melyen pihent volt; a mint megpillantotta a márkit, a meglepődésében felsikoltott. Helén annyira megváltozott volt, hogy csak egy atya szeme tudta felismerni. A forróövi nap arczát valami barna árnyalattal szépitette meg, mintha egy keleti költeményből lépett volna ki; volt most Helén szépségében valami hatalmas előkelőség, valami fenséges szilárdság és valami mélységes érzelem, mely még a legeldurvultabb lélekre is hat. Hosszu, dus hajzata, a mint gazdag fürtökben aláomlott nemes formáju, telt nyakára, erős és bátor kifejezést adott ez arcz büszkeségéhez. A tartásával, a mozdulataival Helén megnyilatkoztatta, hogy tudatában van erejének és hatalmának. Diadalmas elégedettség duzzasztotta ki könnyedén rózsás orrczimpáit és nyugodt boldogsága kifejeződött szépsége minden részletén. Volt benne egyszerre valami kifejezhetetlen szüzi bájosság és az a sajátos büszkeség, mely a szerelemmel elárasztott asszonyokat tölti el. Rabszolga és uralkodó volt; engedelmeskedni akart, mert tudott uralkodni. Elragadó elegáncziával és pompával volt öltözködve. Ruhája indiai mousselineből volt; divánja és párnái cacbemireből voltak és egy perzsaszőnyeg diszitette a tágas kabin falát.
Négy gyermeke játszadozott a lábai előtt, tarka várakat épitve bizarr gyöngyfüzérekből, drága ékkövekből és mindenféle értékes tárgyakból. Néhány sévresi porczellán-vázában - Jaquotot asszony festése - ritka virágok voltak, melyek balzsamos illattal töltötték el a kabint; mexikói jázminok voltak és kaméliák, melyek között kis, amerikai szelid madarak röpködtek, csikos-tarka szinekben ragyogva, mintha rubinok, szafirok és megelevenedett aranykövek volnának. Egy zongora is állott e kabin-szalonban; a vörös-selyemmel bevont fa-faragásu falakon több apró kép volt látható, kitünő mesterektől: egy Napnyugta Hippolyte Schinnertől függött egy Ternbury-kép mellett; Raphael egy Madonnája vetekedett a költőiségben Géricault egy vázlatával; egy Gérard Dow homályositotta el a császárságkorabeli arczképfestők néhány képét a falon. Egy kinai mivü, fényezett asztalkán talpas aranytálcza állott, megrakva pompás gyümölcsökkel. Szóval, Helén mintha egy nagy birodalom királynője lenne ez ékes boudoirban, melybe koronás szerelmese összehordta a föld kerekének legdrágább és legfinomabb holmijait. A gyermekek eleven-bámész tekintettel néztek nagyapjukra és meg lévén szokva harczi-zaj, csaták és viharok közt élni, hasonlitottak ama háborura és vérengzésre kiváncsi kis rómaiakhoz, a kiket Dávid megfestett Brutus-képén.
- Hát valóság ez? - kiáltott föl Helén és megragadta atyja karját, mintegy meg akarván igy győződni a látvány való voltáról.
- Helén!
- Atyám!
Egymás karjaiba omlottak. Az öreg embernek ölelése nem volt se tulságosan erős, se tulságosan bensőséges.
- A hajón voltál, atyám?
- Igen, - felelte a tábornok elszomorodott arczczal s leült a divánra és nézte a gyermekeket, kik köréje csoportosulva, gyermeteg figyelemmel meresztették reá kis szemeiket. - Elpusztultam volna, ha...
- Ha nincs ott a férjem. Sejtem, - vágott közbe Helén.
- Ah! - kiáltott föl a tábornok. - Miért kell igy viszontlátnom, Helénem, téged, a kit ugy megsirattalak. Ezentul tehát a te sorsod miatt is gyötrődnöm és sóhajtoznom kell.
- Miért? - kérdezte Helén mosolyogva. - Nem léssz-e megelégedve, ha hallod, hogy én vagyok a legboldogabb asszony ezen a világon?
- Boldog! - kiáltotta a márki, a meglepetéstől felszökkenve.
- Igen, jó atyám, - felelte Helén és a márki kezeit csókjaival boritotta és dobogó szivéhez szoritotta atyja karját; s e hizelgő kedveskedés közben arcza, melyet az örömtől csillogó szemei még ragyogóbbá tettek, csak ugy sugárzott a boldogságtól.
- Hogyan lehetséges ez? - kérdezte a tábornok, a ki kiváncsi volt megismerni a leánya életét és e sugárzó arcz láttára mindent elfeledett.
- Hallgass reám, atyám, - felelte Helén, - a szeretőm, a hitvestársam, a szolgám, az uram egy olyan férfi, a kinek lelke épp olyan nagy, mint ez a végtelen tenger, épp olyan dús és termékeny gyöngédségben, jóságban, mint az ég. Szóval: egy isten! Hét esztendő óta nem ejtett olyan szót, olyan mozdulatot, nem nyilatkoztatott meg olyan érzelmet, a mely sértette volna azt az isteni összhangot, mely szavaiban, gyöngédségeiben, kedveskedéseiben és szerelmében nyilatkozik meg. Mikor reám nézett, mindig baráti mosoly volt ajkain és szemeiben az öröm sugara. Odafönn dörgő hanggal tulharsogja a vihar üvöltését, vagy a csata orditását; de itt nálam ez a hang gyöngédre és dallamosra válik, mint Rossini zenéje, mely ugy el tudja ragadni a lelkemet. A mit egy asszony szeszélye csak ki tud találni, mindent megkapok. Gyakran még tul is szárnyalja kivánságaimat. Uralkodom a tengeren és olyan engedelmességgel hódolnak itt nekem, mint egy királynak. Oh, boldog vagyok, - folytatta, némi szünetet tartván. - Nem, ezzel, hogy boldog vagyok, még nincs eléggé kifejezve az én boldogságom. A mit asszony elérhet, vagy kivánhat, az mind részemül jutott. Szerelmet, határtalan odaadást érezni az iránt, a kit szeretek és az ő szivében, az ő egész valójában egy végtelen érzelemre lelni, melybe belevész egész asszonyi lelkem: nem boldogság-e ez?... mondd, atyám. Ezer ember életében kellett részt vennem. Itt egyedül vagyok és itt parancsolok. Soha asszonyi teremtés nem tette még lábát e hajóra, melyen Victor mindig csak néhány lépésnyire van tőlem. Nem mehet tőlem távolabb, mint a hajó orráról a kormányig, - folytatta Helén, finoman kifejezett pajkossággal. - Hét esztendő! Szerelem, mely hét esztendőn át ugyanarról az el nem muló örömről és gyönyörről tesz tanuságot minden pillanatban: ez az igazi szerelem! Nem, oh nem, ennél jobbat s hatalmasabbat nem is ismerek ez életben. Az emberi nyelv szegény arra, hogy kifejezni tudja ezt a mennyei boldogságot.
A könnyeknek egész patakja tört elő Helén lobogó szemeiből. Erre a négy gyermek panaszosan kiáltozni kezdett s mint valami apró csibék, odaszökdeltek anyjukhoz és a legidősebb megütötte a tábornokot s fenyegető tekintettel nézett rá.
- Ábel, angyalkám, - szólt az anya, - hiszen örömömben sirok!
Ölébe fogta a gyermeket, ki most gyöngéd szeretettel simogatni kezdte anyját és kezecskéivel átfogta Helén fölséges nyakát, mint egy oroszlánkölyök, mikor játszadozik az anyjával.
- Nem unatkozol soha? - kérdezte a tábornok, a ki szinte belekábult a leánya rajongó elbeszélésébe.
- Igen, - felelte Helén, - valahányszor szárazföldre lépünk. De ott sem távoztam el még soha a férjem mellől.
- De hiszen te szeretted az ünnepségeket, a bálokat, a zenét?
- A zene: a férjem hangja; ünnepem akkor van, mikor a férjem kedvéért diszbe öltözöm. Mikor egy ruhám tetszik neki, ugy érzem, mintha az egész föld engem csodálna. Csak ez az oka, hogy nem dobom a tengerbe ezeket a gyémántokat, nyakékeket, ezeket a drágaköves diadémokat, ezeket a kincseket, ezeket a virágokat, ezeket a művészi remekeket, melyekkel a férjem pazarul eláraszt, mondván: »Mivel te nem mégy a világba, Helén, azt akarom, hogy a világ jöjjön el tehozzád.«
- De ezen a hajón férfiak vannak, elszánt, vakmerő, rettenetes emberek, a kiknek szenvedélye egyszer...
- Értelek, atyám, - viszonzá Helén mosolyogva. - Légy teljesen nyugodt. Soha fejedelemasszonyt több figyelmességgel, több kimélő gonddal és több tartózkodással nem vettek körül, mint a mennyit reám pazarolnak. Ezek az emberek mind babonásak; azt hiszik, hogy én vagyok hajójuknak, a vállalkozásaiknak, a diadalaiknak védőszelleme. Pedig a férjem az ő védőszellemük, az ő istenük. Egy napon... ez volt az egyetlen eset... egy matróz megszegte a köteles tiszteletet... De csak szavakkal, - füzte hozzá Helén mosolyogva. - Még mielőtt Victor megtudta volna, a legénység bedobta a tengerbe azt az embert, daczára annak, hogy én megbocsátottam neki. Ugy szeretnek, mint Őrangyalukat; én ápolom őket, ha betegek és szerencsémre sikerült is néhányat közülök megmentenem a haláltól azzal, hogy asszonyi kitartással virrasztottam a betegek ágyánál. Ezek a szegény emberek óriások és gyermekek egy személyben.
- És mikor ütközetek vannak?
- Oh, a csatákhoz én már hozzászoktam, - felelte Helén. - Csak az első ütközet alatt remegtem. Most már állja a lelkem ezt a veszedelmet, sőt... hisz a te leányod vagyok, atyám... szeretem a veszedelmet.
- És ha férjed elpusztulna egy csatában?
- Én is elpusztulnék.
- És a gyermekeid?
- A gyermekeim az oczeánnak és a veszedelemnek szülöttei; ők is osztoznának szülőik sorsában. Egy a mi életünk és ezt az egységet nem lehet megbontani. Ugyanazt az életet éljük mindannyian, mindannyian a sors könyvének ugyanannak a lapjára vagyunk irva, ugyanazon a sajkán hányódik a sorsunk: tudjuk ezt!
- Ugy szereted hát a férjedet, hogy drágább neked mindennél a világon?
- Mindennél! - ismételte Helén. - De ne kutassuk e szerelemnek titkát-nyitját. Nézd, atyám, ezt a gyermeket. Nos, ebben is a férjemet szeretem.
És ritka hévvel magához szoritotta Ábelt és szenvedélyes csókkal borította el a gyermek orczáit és haját.
- De nem tudom elfeledni soha, - kiáltott fel a tábornok, - hogy kilencz embert dobatott a férjed az imént a tengerbe.
- Bizonyára kellett, hogy ezt megtegye! - felelte Helén. - Mert Victor emberséges és nemeslelkü. Olyan kevés vért ont, a milyen keveset csak lehet, de vérontás nélkül nem tudja megóvni érdekeit annak a kis világnak, melyért él és nem tudja megvédeni a szent ügyet, melyet szolgál. Beszélj vele, atyám, arról, a mit olyan rossznak tartasz és meglátod, tudni fogja megváltoztatni a nézetedet.
- És a bűne? - mondta a tábornok, mintha önmagához beszélne.
- Hát az a bűne erény volt! - válaszolta Helén hideg méltósággal. - Mert az emberi igazságszolgáltatás nem tudta megboszulni azt a tettet, a mely miatt azt a bűnt elkövette...
- Boszut állani! - kiáltott föl az öreg tábornok.
- Hát a pokol mi egyéb, - kérdezte Helén, - mint az örök boszu egy-két földi bűnért?
- Ah, te elveszett lélek vagy. Pokoli bűbájossággal megigézett, megrontott. Őrültség, a mit beszélsz!
- Maradj itt egy napig, atyám és ha meghallgatod s látod, meg fogod szeretni.
- Helén, - viszonzá a tábornok komolyan, - néhány mértföldnyire vagyunk Francziaországtól...
Helén megremegett, kinézett a terem kis ablakán és kimutatott a zöld hullámokat hömpölygető tenger végtelen síkjára.
- Ez az én hazám! - felelte, a lába hegyével a szőnyegre dobbantva.
- De hát nem jösz el megnézni anyádat, nővéreidet, öcséidet?
- Oh igen, - viszonzá, könnyektől remegő hangon, - ha az uram akarja és ha az uram elkisérhet!
- Hát nincs többé senkid, Helén, - felelte a katona szigoruan, - se hazád, se családod?...
- Az ő felesége vagyok, - viszonzá Helén büszke tekintettel, nemes lelkesedéssel. - Hét esztendő óta most ért az első öröm, mely nem tőle jött, - füzte szavaihoz, megragadván s megcsókolván atyja kezét, - s most hallom, hét év óta, az első szemrehányást.
- És a lelkiismereted?
- A lelkiismeretem? Az is ő!
E pillanatban Helén hevesen megremegett.
- Ő jön! - szólott. - Még a csata közben is minden léptek közül a födélzeten felismerem az ő lépteit.
És most egyszerre pirosság boritotta el orczáit, ábrázata sugárzott, szemei ragyogtak s homlokát bágyadt fehérség lepte el... Boldogság és szerelem fejeződött ki izmain, kék erein és egész valójának önkéntelen remegésében. Az igaz érzelmeknek e ritka indulata meghatotta a tábornokot. Csakugyan a kalóz egy percz mulva belépett, egy karos-székhez lépett, leült, fölemelte az ölébe idősebbik fiát és játszani kezdett vele. Egy perczre csend borult a teremre, mert a tábornokot egy perczre valami olyas révedezés lepte el, mint valami ködös álomkép és igy elábrándozva, nézte ezt az elegáns hajótermet, - mely hasonlit egy jégmadár fészkére, - melyben ez a család hét esztendeje bolyong a tengereken, ég és viz között, egy ember becsületére bizva, háboruk és viharok veszedelmein át, valamint egy családot az életben az apa vezeti át a társasélet ezer bajain, szenvedésein. Bámulva nézte leányát, ki mint valami képzeletfestette, bűvöletes szépségü, boldogságtól áradó tengeri istenasszony, elhalványitja a kincseket, melyek körülveszik, lelkének kincseivel, szemeinek fényével és egész valójából sugárzó költészetével.
Ebben a csoportozatban volt valami meglepően sajátos és eredeti, volt benne a szenvedélynek és a gondolatnak valami emelkedettsége, mely elriasztott minden köznapias, alantjáró felfogást. A társadalomnak hideg és szük látókörű számitásai szétoszlottak e kép előtt. A vén katona átérezte mindezt és belátta, hogy leánya sohsem fog lemondani az ilyen nagyszabásu, az ellentétekben ilyen gazdag és igaz szerelemmel ennyire áthatott életről; és ha egyszer a leánya állotta a vészt, a nélkül, hogy megriadt volna, nem térhet többé vissza a kicsinyes és korlátolt világ apró jeleneteihez, körülményeihez.
- Terhükre vagyok? - kérdezte a kalóz, megtörve a csendet és a feleségére pillantva.
- Nem, - felelte a tábornok. - Helén elmondott mindent. Látom, hogy a leányom elveszett.
- Nem, - viszonzá a kalóz élénken. - Még csak néhány esztendő és büntettem elévül s akkor visszatérhetek Francziaországba. Ha a lelkiismeret tiszta és ha az, a ki az önök társadalmának törvényeit megsértette, ezt csak azért tette, mert engedett egy...
Elhallgatott, mintha magához méltatlannak tartaná, hogy mentegetődzék.
- És miként lehetett, - szólt a tábornok közbevágva, - hogy nem érzett lelkiismereti-furdalásokat azok a gyilkosságok miatt, melyeket az imént a saját szemeink előtt követett el?
- Nem volt élelmiszerünk, - felelte a kalóz nyugodtan.
- De ha partra szállitották volna ezeket a szerencsétlen embereket...
- Igen, akkor valami hajóval elvágatták volna a visszavonulásunk utját és nem térhettünk volna vissza Chilébe.
- Mielőtt Francziaországból - szólt közbe a tábornok - a spanyol tengernagyi hivatalt értesithették volna, már régen...
- De Francziaország rossz néven vehette volna, hogy egy ember, a kit még üldöznek biróságai, elfogott egy hajót, melyet bordeauxiak béreltek. Különben hát ön nem sütött el csatamezőn néhány ágyuval többet, mint a mennyire okvetlenül szüksége lett volna?
A tábornok, kit a kalóz tekintete szinte megfélénkitett, elhallgatott; és a leánya olyan arczczal nézett rá, melyben fölényes diadal és bánat fejeződött ki egyszerre.
- Tábornok, - szólt most a kalóz komoly hangon, - szigoru elvem volt mindig, hogy semmit sem vonok el titkon a zsákmányból. De semmi kétség, a reám jutó rész jelentékenyebb lesz, mint a mennyit az ön vagyona tett ki. Engedje meg, hogy vagyonát más pénznemben visszatéritsem.
Belenyult a zongora egy fiókjába és kivett egy halom bankjegyet; hamarosan megolvasta a csomagokat és egy kerek milliót nyujtott át a márkinak.
- Felfoghatja, - folytatta, - hogy nem szórakozhatom azzal, hogy Bordeaux előtt föl s alá hajókázzam. Ha nem csábították el önt kóbor, czigányos életünk veszedelmei, Dél-Amerika tájai, forró éjszakái, harczaink, vagy a vágy, hogy diadalra segitse egy fiatal nemzet zászlaját, vagy Simon Bolivar neve: akkor el kell hagynia bennünket. Egy bárka hű embereimmel vár önre. Reméljük, hogy harmadszor is találkozni fogunk s akkor még teljesebb boldogságban.
- Victor, még egy perczig látni szeretném atyámat, - szólt Helén kissé duzzogó hangon.
- Tiz percz alatt könnyen szembekerülhetünk valami kis hadihajóval. Jó, legyen, legalább lesz egy kis mulatságunk. A legényeim ugyis unatkoznak.
- Oh, akkor induljon utnak, atyám! - kiáltott fel a kalóz felesége. - És vigye el a kis hugomnak, az öcséimnek, az... az anyámnak megemlékezésemnek ezeket a jeleit.
Elővett egy marokkal tele drágakövet, nyaklánczokat, ékszereket, gyöngysorokat, belerakta egy kasmirkendőbe és félősen odanyujtotta azt atyjának.
- És mit mondjak nekik rólad? - kérdezte a tábornok, a kit meglepett, hogy a leánya akadozott, mielőtt kiejtette az anyám szót.
- Oh, hát kételkedik a szivemben, atyám? Mindennap imádkozom a boldogságukért.
- Helén, - szólt erre a tábornok, figyelmesen a leányára nézve, - nem láthatlak többé viszont? Nem fogom hát sohasem megtudni, mi volt az ok, a mely szökésre birt?
- Ez nem az én titkom, - felelte Helén komolyan. - De még ha jogom volna is közölni veled e titkot, talán még akkor sem tárnám föl neked. Tiz éven át kimondhatatlan szenvedéseket állottam ki...
Nem folytatta és ismét atyja felé nyujtotta az ajándékokat, melyeket a családjának szánt.
A tábornok, a ki háborukban megszokta, hogy zsákmány tekintetében meglehetős tág legyen a lelkiismerete, elfogadta a leánya ajándékait és jól esett arra gondolnia, hogy a párisi kapitány egy olyan tiszta és nemes lélek ihletése alatt, mint a milyen a Helén lelke, becsületes ember maradt a spanyolok elleni hadakozások közepette is. Diadalmaskodott a tábornokban a bátrakért való lelkesedése. Érezvén, hogy nevetséges volna most a rideg erkölcsbirót adnia, jól megrázta a kalóz kezét, megcsókolta Helénjét, egyetlen leányát, a katonákat jellemző sajátságos bensőséggel és egy könycseppet hullatott erre az arczra, melynek büszkeségét és férfias kifejezését nem egyszer megmosolyogta volt. A kalóz, ki mélyen meg volt indulva, odavezette gyermekeit a nagyatyjukhoz, hogy áldja meg őket. Végül valamennyien egy hosszu tekintettel, melyben elérzékenyültség és gyöngéd szeretet nyilatkozott meg, utolsó bucsut mondottak egymásnak.
- Legyetek mindig boldogok! - kiáltott fel a nagyatya és a fedélzetre sietett.
A tengeren sajátságos látvány tárult a tábornok elé. A felgyujtott Szent Ferdinánd óriási lángokkal lobogott, mint egy égő szalmakazal. A matrózok, a kik épp azon fáradtak, hogy elsülyeszszék a spanyol árboczost, észrevették a fedélzeten egy rakomány rumot és likőrt; az Othellon volt ezekből elég; hát mulatságból óriási puncsot gyujtottak a nyilt tengeren. Megbocsáthatni az ilyen mulatságot az olyan embereknek, a kik, mivel a tengeri élet látszólagos egyhanguságában töltik napjaikat, megragadnak minden alkalmat, hogy kissé megélénkitsék az életüket. A mint a tábornok az Othelloról leszállott a Szent Ferdinánd bárka-csolnakjára, amelynek evezőinél hatalmas matrózok ültek, figyelmét önkéntelenül megosztotta a Szent Ferdinánd égése és a leánya között, ki a kalózra támaszkodva, az Othello timonján állott. Annyi emlék hatása alatt, látva Helénnek fehér ruháját, mely könnyedén libegett, mint egy alácsüngő vitorla és látva, mint emelkedik ki ez a gyönyörü alak az Óczeánból, olyan hatalmasan, hogy még a tengeren is uralkodik: a tábornok katonára valló, könnyed gondtalanságában elfelejtette, hogy a bátor Gomez kapitány sírja fölött hányódik a csolnakja. A magasban, feje fölött, rengeteg füstoszlop terjeszkedett, mint valami barna felleg, és a nap sugarai, a mint itt-ott áthatoltak a füstgomolygáson, poétikus fénybe vonták a látvány egyes részleteit. Egy második égbolt volt az, melyet a füst föléje boritott, egy komor ólomboltozat, mely alatt csillárok szórnak fénykévéket és a mely fölé az igazi mennybolt változhatatlan azurja borul, mely most ezerszerte szebbnek tünik fel ez oszló-foszló ellentéttel szemben. E majd sárga, majd szőke, majd vörös, majd fekete, egymásba folyó, tarka szinváltozatokban gőzölgő füst eltakarta a hajót, mely sistergett, recsegett, ropogott. A lángok szinte süvöltöztek, a mint belekaptak az alattságba és a kötélzetbe és végigrontottak az egész hajón, mint egy föllázadt néptömeg a város utczáin. A rumnak ide-oda libbenő kék lángjai voltak; mintha a tenger szelleme mozgatta volna ezt az őrjöngve tánczoló szeszt, épp ugy, mint mikor valami diák-orgián az egyik diák keze folyton a puncs vidám lángolásában kavarog. De a nap, melynek hatalmasabb a fénye, féltékeny volt erre a tolakodó világolásra, csak alig-alig engedte, hogy sugaraiban meglátszanak e tüzvésznek szinváltozatai. Az egész olyan volt, mint egy fátyol, mint egy széles, nagy szalag, mely a napsugár özönében leng ide-oda.
Az Othello, hogy menekülhessen, felhasználta azt a kis szelet, melyet uj irányának szolgálatába foghatott és majd az egyik, majd a másik oldalra hajlott, mint egy magasban lengő papirsárkány; aztán elrejtőzött a tábornok szemei elől, eltünvén az egyenes oszlop mögött, melynek árnyéka fantasztikusan vetődött a habokra; majd pedig előtünt ujra s könnyedén-bájosan siklott tova a vizen. Heléne, valahányszor észrevette az apját, lobogtatta a zsebkendőjét, hogy még egyszer üdvözölje. Egyszerre csak elsülyedt a Szent Ferdinánd, óriási örvényt buzogtatva föl, melyet azonban az Óczeán egy pillanat alatt elsimitott. Nem maradt meg több az egész jelenetből, mint egy kis felhőgomoly, melyet vitt tova a szellő. Az Othello már messze járt; a csolnak pedig közeledett a parthoz. A felhőgomolyt most a szél e törékeny csolnak és az árboczos közé helyezte. Mikor a tábornok utoljára látta meg a leányát, e gomolyodó füst egy szakadékán át látta! Földöntuli látomány. A fehér kendő és a fehér ruha egyedül bontakoztak ki a fekete háttérből. A zöld viz és a kék ég között az árboczos már nem is látszott. Helén már csak egy elmosódó pont volt, egy könnyed, finom vonal, egy angyal az égben, egy eszme, egy emlék...
A márki, miután vagyoni helyzetét rendbeszedte, meghalt. Testi-lelki kimerültség vitte a sirba. Néhány hónappal a halála után, 1833-ban, a márkiné kénytelen volt Moïnát elvinni egy fürdőbe a Pyrenaek közé. A szeszélyes gyermek látni akarta a hegyek szépségeit.
Mikor a hegyek közül visszajött a fürdőre, ez az irtóztató jelenet történt:
- Istenem, - szólt Moïna, - rosszul tettük, anyám, hogy nem maradtunk még néhány napig a hegyek közt. Jobb helyen lettünk volna ott, mint itt. Hallotta, hogy ez az átkozott gyerek hogy jajgatott folyton, meg ez a szerencsétlen asszony hogy beszélt hozzá egyre. Nyilván tájszólásban beszél ez az asszony, mert egy szót sem értettem meg abból, a mit beszélt. Micsoda szomszédokat adtak mellénk! Borzasztóbb éjszakát, mint a milyen a mult éjszaka volt, nem töltöttem, a mióta élek.
- Nem hallottam semmit, - felelte a márkiné, - de jó, édes gyermekem, majd bemegyek a fogadósnéhoz, elkérem tőle a szomszédos szobát is és egyedül leszünk a háznak ebben a részében s nem zavar többé bennünket semmiféle zaj. Hogy érzed ma magadat? Bágyadt vagy?
Ez utolsó szóknál a márkiné fölállt, hogy Moïna ágyához menjen.
- Lássuk csak! - mondotta és meg akarta fogni a leánya kezét.
- Oh hagyj, mama, - felelte Moïna hidegen.
E szóknál a fiatal leány a párnák közé bujtatta fejét, durczás mozdulattal, de olyan bájosan, hogy az anya nem sértődhetett meg.
E pillanatban a szomszéd szobából panaszos siránkozás hallatszott, melynek gyöngéd s elnyujtott hangja szét tudta volna tépni bármely asszony szivét.
- De ha egész éjen át hallottad ezt a siránkozást, miért nem költöttél fel. És esetleg...
Egy mélységesebb, nyögő-panaszos hang szakitotta félbe a márkiné szavait.
A márkiné felkiáltott:
- Valaki haldoklik odabenn!
És kisietett a szobából.
- Küldd be hozzám Paulinet - kiáltotta utána Moïna. - Föl akarok öltözködni.
A márkiné lesietett az emeletről és az udvarban a fogadósnét találta, kit többen körülálltak s a mint látszott, mind a beszédét hallgatják.
- Asszonyom, a kit a mellettünk való szobában helyezett el, nagyon beteg lehet.
- Ah, inkább ne is beszéljen erről! - felelte a fogadósné izgatottan. - Éppen most küldtem a maireért. Képzelje csak, egy asszony lakik a szomszédjukban, egy szerencsétlen asszony, a ki tegnap este érkezett meg, gyalog. A hátán hozott egy gyermeket, a ki már haldoklik. Nem tudtam megtagadni tőle, hogy befogadjam a házamba. Ma reggel magam mentem föl hozzá, megnézni, mit csinál; mert tegnap, mikor bejött a házba, borzasztó kínos hatást tett reám. Szegény asszonyka! Ott aludt a gyermeke mellett és mind a ketten a halállal küzködtek... »Oh, asszonyom«, mondta hozzám, egy gyürüt huzván le az ujjáról, »nincs egyebem, mint ez; fogadja el fizetésképen... Talán kitelik belőle, ugy se soká leszek itt a terhére. Szegény kicsikém! Együtt halunk meg!« fejezte be szavait s a gyermekére nézett. Átvettem a gyürüt, megkérdeztem, hogy kicsoda? De nem akarta megmondani a nevét... Épp most küldtem az orvosért és a maire urért.
- De hát lássa el mindennel, - kiáltotta a márkiné, - a mire szüksége van a szegény asszonynak. Istenem, talán még meg lehet menteni. Megfizetek mindent, a mit elfogyaszt a boldogtalan asszony...
- Oh, asszonyom, olyan büszke az arcza ennek a szerencsétlen asszonynak, hogy nem tudom, elfogadja-e a márkiné jóságát?
- Majd bemegyek hozzá.
És a márkiné fölsietett az ismeretlen asszony szobájába, nem gondolván, hogy milyen rossz hatással lehet megjelenése erre a szegény asszonyra, kit haldoklónak mondanak; a márkiné ugyanis még gyászruhát hordott.
A márkiné elsápadt a haldokló láttára. Bár az irtóztató szenvedések elváltoztatták Helén szép arczát, a márkiné fölismerte legidősebb leányát.
Látván, hogy egy feketeruhás hölgy lép be, Helén felült ágyában, ijedten felsikoltott és lassan visszahanyatlott ágyára, mikor a feketeruhás hölgyben az édes anyját ismerte fel.
- Leányom! - szólt d’Aiglemont asszony, - mondd, mire van szükséged?... Pauline!... Moïna!...
- Nincs semmire sem szükségem, - felelte Helén elgyengült hangon. - Reméltem, hogy viszontláthatom atyámat, de a te gyászod azt jelzi, hogy...
Nem fejezte be. Szivéhez szoritotta gyermekét, mintha föl akarná melengetni, megcsókolta homlokát és olyan tekintetet vetett anyjára, melyből még mindig szemrehányás érződött ki, bár a bocsánat kifejeződése is felcsillant e tekintetben. A márkiné nem akarta látni ezt a szemrehányást; elfelejtette, hogy Helén egykor könnyek és kétségbeesés között fogantatott gyermek volt, a kötelesség gyermeke, gyermek, a ki élete legnagyobb szenvedéseinek okozója volt: gyöngéden oda lépett legidősebb leányához, csak Helénre, a kis Helénre emlékezett, első szülöttére, a ki megismertette lelkével az anyaság örömeit. Az anya szemei könnyekkel teltek meg; s mikor megcsókolta leányát, igy kiáltott fel:
- Helén, gyermekem!
Helén hallgatott. Utolsó gyermekének utolsó lehellete érintette épp e pillanatban ajkait.
E pillanatban lépett be Moïna, vele Pauline, a komorna, a fogadósné és az orvos. A márkiné kezében tartotta leányának hideg kezét és igaz kétségbeeséssel meredt Helénre.
A kalóz özvegyét, ki hajótörést szenvedett, melyből szép családjából csak ezt az egy gyermekét tudta megmenteni, a kegyetlen sors kikeltette magából s végtelenül elkeseritette. Rettenetes hangon támadt az anyjára:
- Mindez a te műved. Ha az lettél volna nekem, a mi...
- Moïna, menj ki... menjetek ki mind! - rikoltotta a márkiné fennen, hogy tulkiáltsa Helén hangját. - Irgalom, leányom, ne ujitsuk fel e perczben azokat a szomoru küzdelmeket.
- Hallgatni fogok, - felelte Helén és szinte nem természetes erőlködéssel elfojtotta indulatát. - Anya vagyok és tudom, hogy Moïnának nem szabad... Hol van a gyermekem?...
Moïna ujra belépett; a kiváncsisága hozta vissza.
- Oh, testvérem, - szólt ez az elkényeztetett gyermek, - az orvos...
- Minden hiábavaló, - felelte Helén. - Ah, miért nem haltam meg tizenhat év előtt, mikor meg akartam magamat ölni. A szerencsét sose lehet feltalálni a törvényeken kivül... és a társadalmat megtagadva... Moïna... te...
Feje egyszerre a gyermeke fejére roskadt, melyet görcsösen szorongatott. És meghalt.
- A nővéred bizonyára azt akarta neked mondani, - mondta d’Aiglemont asszony, mikor visszatért a szobájába s ott sirva fakadt, - hogy a boldogságot egy leány sohase találhatja fel valami regényes-kalandos életben, a társadalom elfogadott eszméin kivül s főként nem találhatja fel távol az anyjától.

IV.
Egy bűnös anya sorsa.
Az 1844-dik év juniusának elején egy napon egy mintegy ötvenesben járó hölgy, ki azonban sokkal idősebbnek látszott, mint a mennyi valóságban volt, sétálgatott ugy déltájban egy fasor hosszában a Rue Plumetben álló egy nagy palota kertjében Párisban. - Miután kétszer-háromszor megjárta a könnyedén kanyargó ösvényt, a melyen megmaradt, hogy ne veszitse szemei elől ablakait egy szobának, a mely felé különös figyelemmel fordult: leült egy olyan félig falusias karos-székbe, a milyet még lehéjazatlan ágakból szoktak fonni. Onnan, a hol ez az elegáns szék állott, a hölgy a kertet övező rácsozaton át betekinthette a belső boulevardokat, melyeknek közepén a Palais des Invalides csodálatos dómja helyezkedik el, mely arany kupoláját ezer meg ezer palota oromzata fölé emeli, - a mi csodás látvány volt és áttekinthette - a mi már kevésbbé hatalmas látvány volt - a saját kertjét, melyet a Faubourg-Saint-Germain egyik legszebb palotájának szürke homlokzata határol. Itt körös-körül minden csendes, a szomszédos kertek, a boulevardok, a Palais des Invalides; mert a nap az előkelő városrészben csak délben kezdődik. Hacsak a véletlen szeszélyéből meg nem esik, hogy egy fiatal hölgy szeszélyből kilovagol, vagy egy vén diplomatának valami jegyzőkönyvet kell rendbe szednie: akkor ez órában szolgák és urak még mind alszanak, vagy épp most ébrednek.
Az ilyen korán kelő éltes hölgy d’Aiglemont márkiné volt, édes anyja Saint-Héreen asszonynak, az e gyönyörü palota szép urasszonyának. A márkiné átengedte e palotát is a leányának, a kinek odaadta egész vagyonát és csak életfogytig tartó ellátást kötött ki magának. Moïna de Saint-Héreen grófnő utolsó gyermeke volt d’Aiglemont asszonynak. Hogy ezt a gyermeket feleségül adhassa Francziaország egyik legelőkelőbb családjának elsőszülöttjéhez, a márkiné feláldozott mindent.
A mi természetes is: két fiát, egyiket a másik után elvesztette; az egyik, Gustave d’Aiglemont márki, kolerában halt meg; a másik, Ábel, elesett Afrikában a constantinei ütközetben. Gustave özvegyet és gyermekeket hagyott hátra. De az az amugy is lanyha szeretet, melylyel d’Aiglemont asszony a fia iránt viseltetett, az unokákra átszállva, még inkább megapadt. Udvarias és szives volt a fiatal d’Aiglemont asszony iránt; de csak olyan felületes érzelmet tanusitott iránta, a milyet jóizlésből és ildomosságból minden rokonunk iránt tanusitani szoktunk. Minthogy elhunyt fiainak vagyoni helyzete teljesen rendezett volt, a saját vagyonát és jövedelmeit kedves Moïnája számára tartotta fenn. A gyermekkorától fogva szép és bájos Moïnán születése óta d’Aiglemont asszony mindig különös szeretettel csüggött; ilyen megkülönböztető szeretetet önkéntelenül szoktak érezni a családanyák egyik-másik gyermekük iránt; az ilyen végzetes vonzalmat a világ megmagyarázhatlannak tartja; de a figyelmes szemlélők nagyon is jól meg tudják magyarázni. Moïna bájos termete, ez imádott leány hangjának csengése, magatartása, járása, arcza, mozdulatai: mindez azokat a mélységes indulatokat ébresztették fel a márkinéban, melyek meg tudják renditeni vagy zavarni, vagy el tudják bájolni egy anya szivét. Kutfeje jelen életének, jövő életének, mult életének benne volt ennek a fiatal asszonynak a szivében, melybe a márkiné beleoltotta lelke minden kincsét. Moïna szerencsésen túlélt négy gyermeket, a márkiné legnagyobb négy gyermekét. A márkiné elvesztette, - igy beszéli a világ - a képzelhető legszerencsétlenebb módon, egy gyönyörü leányát, kinek sorsát szinte senki sem ismerte és elvesztette egy kis fiát, a ki ötéves korában egy irtóztató katasztrófának esett áldozatul. A márkiné bizonyára az ég rendelését látta abban, hogy a balsors olyan tisztelettel távol tartja magát legkedvesebb leányától és csak halvány emlékét őrizte meg a sors szeszélyétől elragadott gyermekeinek s ez emlékek is lenn szunnyadtak a márkiné lelke mélyén, mint a csatatéren hantolt sírok, melyeket a mező virágai szinte teljesen eltakarnak. A világ esetleg szigoru számadásra vonhatta volna a márkinét, a miért ilyen gondtalanul feledni tudja többi gyermekeit és ilyen megkülönböztetve szereti ezt az egyet; de Párist az eseményeknek, a divatoknak, az uj eszméknek olyan árja ragadta el, hogy d’Aiglemont asszony egész élete szinte feledésbe ment. Senkinek sem jutott eszébe, hogy bűnül rójja fel neki a hidegséget, a feledést, mely iránt senki sem érdeklődött; ellenben az sok embert érdekelt, hogy milyen gyöngéd szeretettel vonzódik Moïnához s e vonzalmat az anya szent rajongásának hitték. A márkiné különben keveset járt társaságba és a legtöbb családban, a hol ismerték, jóságosnak, nyájasnak, jámbornak s türelmesen elnézőnek tartották. Igen élénken kell annak érdeklődnie, a ki nem éri be azzal a látszattal, melylyel a társadalom megelégszik. Aztán meg a világ megbocsájt az öreg embereknek, a kik már csak ugy járnak-kelnek a világban, mint az árnyak és nem akarnak egyebek lenni egy emléknél! Szóval d’Aiglemont asszony mintakép volt, a melyet szivesen idéztek a gyermekek a szülőknek, a vők az anyósoknak. Meg lévén elégedve a fiatal grófné sorsával és csak gyermeke által, s gyermekéért élvén, d’Aiglemont asszony időnek előtte átengedte vagyonát Moïnának. Az okos-óvatos emberek, vagy mogorva rokonok nem egyszer kárhoztatták ezt a cselekedetét és igy szóltak: »D’Aiglemont asszony talán még meg fogja bánni egy napon, hogy megfosztotta magát vagyonától a leánya javára; mert ha jól ismeri is Saint-Héreen grófné szivét, a veje erkölcsös voltáról azért még nem lehet meggyőződve.«
De az ilyen beszédre általános fölzúdulás támadt és minden felölről magasztalták Moïnát és ékes szóval zengték a dicséretét.
- De igazságot kell szolgáltatni Saint-Héreen asszonynak, - szólt egy fiatal asszony, - hogy semmi sem változott meg az anyja körül. D’Aiglemont asszony csodálatos szépen lakik és pompás ellátásban részesül. Fogat áll a rendelkezésére és mehet a világba bárhová csakugy, mint azelőtt.
- Csak az operába nem, - felelte egész halkan egy vén élősdi, egy abból a fajtából való alak, a ki azt hiszi, joga van élczekkel elhalmozni barátait csak azért, hogy ezzel bebizonyitsa, hogy nem függ senkitől. - A márkiné nem szeret egyebet, csak zenét és sajátságos holmikat játszik elkényeztetett gyermekének. Oh, a maga korában kitünő zeneértőnek tartották. De a grófné páholya mindig el van árasztva fiatal pillangókkal és minthogy a grófnét, a kit a világ máris hires kaczérasszonynak tart, zavarná a márkiné jelenléte, a szegény anya nem megy el sohase az olasz operába.
- Saint-Héreen asszony - mondta egy eladó korban levő leány - pompás estélyeket ád az anya számára és olyan szalont tart neki, a hová egész Páris eljár.
- Olyan szalont, a hol egy lélek sem vet ügyet a márkinéra, - jegyezte meg az élősdi.
- Tény az, hogy d’Aiglemont asszony soha sincs egyedül, - szólt egy uracs, a hölgyek pártjára állván.
- Reggel, - felelte az élesszemü, vén élősdi halk hangon, - reggel a drága Moïna alszik. Négy órakor a drága Moïna a Bois de Boulogneban van. Este a drága Moïna bálba megy vagy a szinházba. De az igaz, megvan d’Aiglemont asszonynak az a kárpótlása, hogy láthatja drága leányát: mialatt a drága leány öltözködik, vagy ebédközben, már tudniillik, ha véletlenül megesik, hogy a drága Moïna az anyjával ebédel. Nincs egy hete, uram, - mondta az élősdi, karonfogva egy félénk nevelőt, a ki még uj ember volt a házban, - igen, nincs egy hete, hogy ezt a szegény anyát szomoruan és elhagyatottan láttam a kandallója mellett. »Mi baja van?« kérdeztem tőle. A márkiné mosolyogva nézett reám, de megláttam rajta, hogy sirt. »Arra gondoltam«, felelte, »hogy nagyon különös, hogy igy egyedül látom magamat, pedig öt gyermekem volt! De hát ilyen a végzetünk. De boldog vagyok, ha tudom, hogy Moïna szórakozik s mulat.« Irántam, a ki ismertem volt az urát, lehetett ilyen bizalmas. Szegény ember volt az ura és boldog volt, hogy ezt az asszonyt birta feleségül. Ennek az asszonynak köszönhette a pairséget és a X. Károly udvarában viselt tisztet.
De annyi tévedés csuszik bele a világnak ilyes társalgásába és ugy könnyedén a világ annyi nagy rosszasággal rágalmaz, hogy az erkölcsök történetének megirója kénytelen okosan s óvatosan mérlegelni a gondtalan emberek által könnyelmü gondtalansággal fölvetett állitásokat. Szóval: talán sohasem lehet kijelenteni, hogy ki mond igazat vagy nem igazat a gyermekről, vagy az anyáról. E két lélek között csak egyetlenegy biró tud itélni. Ez a biró az Isten! Isten, a ki gyakran a családok kebelében végzi el boszuja müvét és örökké szolgálja a gyermeket az anyja ellen; Isten az érzelmeket érzelmekkel pótolja az erkölcsi világban, mint a kirügyedző levelek kitolják tavaszszal a régi leveleket; Isten egy változhatlan rend szerint cselekszik és olyan czélzattal, melyet csak ő ismer. Semmi kétség, minden a világon az ő keblébe tér meg, vagy még helyesebben szólva: az ő keblébe tér vissza.
E vallásos eszmék, melyek olyan természetesek az öreg emberek szivében, szaggatottan hullámzottak d’Aiglemont asszony lelkében; majd félig tisztultan jelenültek meg, majd örvénylőn zavarodva, majd teljesen kibontakozva, mint a viharkorbácsolta viz tükrén uszó virágok.
A márkiné ott ült a karosszékben. Kimeritette, elgyengitette a hosszadalmas töprengés; az ilyen álmodozó tünődésben azok szeme előtt, a kik a közeli halálukat sejtik, föltárul az egész élet s mintegy szinjáték szédületes gyorsasággal ujból lepereg.
Ez az idő előtt megvénült asszony egy költőnek, a ki a boulevardon épp elhalad, sajátságos és érdekes látvány lett volna. Akárki, ha látja, hogy mint ül ott egy akáczfa keskeny árnyékában, egy akáczfa déli árnyékában, ezer meg ezer dolgot le tudna olvasni erről a halavány arczról, mely még a nap forró sugaraiban is hideg. Kifejezésben gazdag orczája valami még sokkal komolyabbat jelenit meg egy hanyatlóban levő életnél, valami sokkal mélységesebbet egy tapasztalattól letört életnél. Olyan volt ez az arcz, mely ezer meg ezer kifejezéstelenségüknél fogva semmibe sem vett arcz között megállit egy pillanatra és gondolkodásra késztet; valamint egy muzeum ezer meg ezer képe közt erősen hat rád egy magasztos fej, melyen Murillo megfestette az anya fájdalmát, vagy mély benyomást kelt benned Beatrix Cinci arcza, melyre Guido Reni reá tudta festeni a legmeghatóbb ártatlanságot a legirtóztatóbb bűn ellentétéül, vagy megkap II. Fülöp komor ábrázata, melyen Velasquez bámulatosan megörökitette azt a felséges rémületet, melyet a királyi hatalom fakaszthat. Némely emberi arcz zsarnoki erővel bir, beszél hozzád, kérdez, felel legtitkosabb gondolataidra, sőt egész költeményt sugároz. D’Aiglemont asszony fagyos arcza egy ilyen költemény volt; olyan ábrázat volt, a melynek ezer meg ezer példáját festette le Dante Alighieri az ő Divina Comediájában.
A hamar muló időszak alatt, melyben az asszony megmarad virágzásában, az asszonyi szépség egyes jellemvonásai csodásan leplezni tudják azt a változást, melyre az asszonyokat természettől való gyengeségük és társadalmunk törvényei kárhoztatják. A friss arcznak gazdag szinezete, szemeinek tüze, finom, gyöngéd vonásainak s arczának számtalan egyenes vagy hajlott, de mindig tiszta és tökéletesen határozott vonalainak bájos hálózata minden indulatát el tudja rejteni: a pir ekkor még nem árul el semmit, most csak azt az amugy is élénk szineket teszi még szinesebbé, a lélek tüzének lángjai ekkor még belevegyülnek az életerőtől lobogó szemeknek fényébe s e szemekben egy szenvedés kelő-muló lángja legföljebb csak szaporitja egygyel az asszony bájait. És semmi sem oly titoktartó és diszkrét, mint egy fiatal arcz, mert semmi sem oly mozdulatlan. Egy fiatal asszony arcza olyan nyugodt, olyan fényes, olyan üde, mint egy kis tó tükre. Az asszonyok orczája csak harminczéves korban kezd kifejezést ölteni. E korig a festő nem lel a női arczon egyebet, mint rózsás és fehér szint, mosolyt és mindig ugyanazt a gondolatot ismétlő kifejezést, az ifjuságnak és a szerelemnek gondolatát, mindig ugyanazt az egy, mélység nélkül való gondolatot; de az öreg korban minden beszédes az asszonyon; a szenvedélyek reá vannak kérgesedve arczára; leolvasható az arczáról, hogy szerető volt, feleség volt és anya volt; az örömnek és a fájdalomnak erősnél-erősebb kifejezései eltorzitották arczát, elgyötörték vonásait azzal, hogy ezer meg ezer ránczba vonták, mely ránczok mindenikének nyelve van, mindenik beszélni tud.
Ilyenkor az asszony feje fenséges a rútsága által, szép a bánat által, vagy nagyszerü a nyugalma által; ha szabad folytatni ezt a különös hasonlatot, ilyenkor a kiszáradt tóban meglátszanak nyomai az összes patakoknak, melyek a tó vizét adták volt. Agg nő feje nem a világé többé, mely hiu lévén, megijed, ha ez arczon feldúlva s elpusztitva látja azokat az elegáns eszméket, melyeket megszokott; nem a közönséges müvészeké, a kik az ilyen arczon nem fedeznek fel semmit; hanem az igazi költőké, a kik megérzik azt a szépséget, mely ment minden olyan közkeletü, üres felfogástól, melyeken a művészet és szépség világában annyi előitélet alapul.
Ámbár d’Aiglemont asszony divatos kalapot viselt, könnyen észre lehet venni, hogy egykor olyan gyönyörüen fekete haja a kegyetlen lelkiindulatoktól megfehéredett; de az, hogy a haja két mezőre volt választva, rávallott jó izlésére, felismertette az elegáns asszony bájos szokásait és tökéletesen kibontakoztatta hervadt, redős homlokát, mely homlokon még mindig voltak nyomai a régi ragyogásnak. Arczának szabása, vonásainak szabályossága a valóhoz persze közel se járó fogalmat adtak arról a szépségről, a melyre ez az asszony egykor olyan büszke lehetett; de a régi szépség e jelei még jobban elárulták azokat a fájdalmakat, melyek olyan élesek voltak, hogy felbarázdálták ez asszony arczát, behorpasztották a halántékait, bemélyesztették az orczáit, elhervasztották pilláit; kihullasztották szemöldeit, szemeinek e diszét. Minden csendes és nesztelen volt ez asszonyon: a járásában és a mozdulataiban megvolt az a komoly és elmélyedt lassuság, mely mindig tiszteletet parancsol. Félénkségre vált tartózkodó szerénységét valószinűleg az okozta, hogy néhány év óta megszokta, hogy mindig meghuzódjék, ha a leánya is jelen van; keveset beszélt s mindig vontatottan és halkan, mint azok szoktak, a kik kénytelenek sokat gondolkodni, magukba zárkózni és csak önmagukban élni. Ez a magatartás és ez a viselkedés valami kifejezhetetlen érzelmet keltett az emberben; nem félelmet, sem részvétet, hanem valami olyas érzelmet, melyben sajátszerü, misztikus módon e két érzelem minden árnyalata egyesül. Végül az arcza redőinek természete, a kínos keserüség, a melylyel arcza fel volt barázdálva, fájdalmas tekintetének bágyadtsága: mindez beszédesen vallott olyan könyekre, melyeket a sziv fogad magába s nem hullanak sohasem a földre.
A boldogtalanok, a kik megszokták, hogy egyre az égre nézzenek, onnan esdve-várva segedelmet életük bajaiban és szenvedéseiben, ezek a boldogtalanok könnyen kilátták volna ez anya szemeiből a nap minden órájában ég felé küldött fohászoknak kegyetlen jeleit és elmosódott nyomait azoknak a titkos gyötrődéseknek, melyek idővel egészen elpusztitják a lélek virágait, még az anyaság érzetét is. A festőknek vannak szineik az ilyen arczok másai számára, de hangok és szavak képtelenek hűségesen visszaadni az ilyen arczokat; az arcz szinezetének árnyalataiban, körvonalaiban és az arcz egész valóján vannak megfejthetetlen, csodás jelenségek, melyek a léleknek az arczon át való megnyilatkozásai; az egyedüli eszköz, mely a költőnek az ilyen arcz megértetésére rendelkezésére áll, az, hogy elbeszéli azokat az eseményeket, melyek az ábrázatnak e rettenetes feldulását okozták. Ez arcz kegyetlen és vad vihart hirdetett, titkos küzdelmet az anyai fájdalom hősisége és erőtlensége között a mi érzelmeinknek, melyek végesek, mint magunk is, nem lévén bennök semmi a végtelenből.
E szüntelenül visszafojtott szenvedések az idők folytán valami sajátosságos betegséget keltettek ez asszonyban. Semmi kétség, a rendkivül erős lelki indulatok testileg is megrontották ezt az anyai szivet és valami betegség, talán szivtágulás fenyegette Juliet, fokozatosan fejlődve, a nélkül, hogy Julie maga tudta volna. Az igazi szenvedések látszólag teljesen nyugodtak abban a mélységes ágyban, melyet maguk vájnak maguknak s a mélyben látszólag alszanak, valóságban azonban folytatják a lélek pusztitását, mint a hogy a sav pusztitja-marja az üveget.
E pillanatban két könycsepp csorgott alá a márkiné orczáin s a márkiné hirtelen felállt, mintha valamely, a többieknél sokkal kínosabb gondolat kelt volna ki egyszerre a lelkében. Bizonyára Moïna jövőjét képzelte el. De előre látván a szenvedéseket, melyek leányára várnak, a saját életének minden baja és keserve ujra ránehezedett a lelkére.
Ez anya helyzetét meg lehet majd érteni, ha feltárjuk a leányának helyzetét.
Saint-Héreen gróf körülbelül hat hónap előtt elutazott, hogy elvégezzen valami politikai küldetést. A gróf e távolléte alatt Moïna, kiben a fiatalasszonyos hiuságokhoz az elkényeztetett gyermek szeszélyes akaratossága is járult, könnyelmü balgaságból, vagy hogy az ezerféleképen megnyilatkozó asszonyos kaczérságnak engedjen, vagy talán hogy kipróbálja az asszonyi kaczérság hatalmát: azzal szórakozott, hogy játszott egy finom, de szivtelen ember szenvedélyével, egy szivtelen emberével, a ki azt állitotta magáról hogy mámoros a szerelemtől, attól a szerelemtől, melyben az együgyü udvarló minden apró-cseprő társadalmi törekvései és hiuságai egyesülnek. D’Aiglemont asszony, a ki hosszu idők tapasztalatai után megtanulta ismerni az életet, megitélni az embereket s félni a világtól, ez az öreg asszony észrevette egy szerelmi szövevény fejlődését és leánya vesztét sejtette, látván, hogy egy olyan férfi kezei közé esett, a kinek semmi se szent. Hát nem borzasztó és rettenetes volt a márkiné lelkének, hogy kiélt rouét ismert fel abban az emberben, a kit a leánya gyönyörüséggel hallgat meg? Drága gyermeke tehát az örvény szélén áll. Irtóztató volt a lelkének, hogy erről megbizonyosodott; de nem merte a leányát visszatartani, mert remegett a grófné előtt. Tudta előre, hogy Moïna nem fogja meghallgatni okos intéseit; nem volt semmi hatalma gyermeke lelke fölött, mely vas volt az ő számára, az anya számára, de teljesen lágy és fogékony bárki más számára. Anyai gyöngédsége el tudta volna ragadni arra, hogy esetleg még pártoljon és szivesen lásson egy olyan szenvedélyt, melyet a csábitó nemes tulajdonságaival mentegetni lehet, de a leányát csak a kaczérság vitte bele a szerelmi szövevénybe; és a márkiné megvetette Alfred de Vandenesse grófot, tudván, hogy ez olyan ember, a ki Moïnával való harczát csak amolyan sakkjátszmának tekinti. Ámbár Alfred de Vandenesse irtózatot keltett e szerencsétlen anyában, ez kénytelen volt szive legmélyebb redőjébe eltemetni idegenkedésének okait. Egykor benső összeköttetés füzte Vandenesse márkihoz, Alfred atyjához és ez a barátság, mely a világ szemében tiszteletreméltó volt, jogot adott a fiatal embernek, hogy szinte családias bizalmassággal járjon el Saint-Héreen asszonyhoz, a kihez - legalább igy mutatta a fiatal ember - gyermekkora óta szenvedélyes vonzalom füzi. Különben is hiába szánta volna el magát d’Aiglemont asszony, hogy a leánya és Alfred de Vandenesse közé egy irtóztató szót vessen, mely őket talán elriasztotta volna egymástól.
A márkiné meg volt győződve, hogy ezzel se sikerült volna a két ifju teremtést elválasztania, daczára annak, hogy ezen szónak óriási volna a hatalma, és megalázta és megbecstelenitette volna az anyát a leánya szemében. Alfred sokkal romlottabb, Moïna pedig sokkal okosabb volt, semhogy elhitték volna azt a leleplezést és a fiatal grófné nevetett volna a leleplezésen, egyszerüen elkoptatott anyai cselnek tartván azt. D’Aiglemont asszony a saját kezeivel épitette meg a maga börtönét s maga falazta be oda magát. Ebben a börtönben kell meghalnia s látnia kell, mint pusztul el Moïna szép élete, ez az élet, mely a márkiné agg napjainak dicsősége, boldogsága és vigasztalása, ez az élet, mely ezerszer drágább s kedvesebb neki, mint a saját élete. Irtóztató, hihetetlen szenvedés ez, nincs emberi nyelv, mely ki tudja fejezni! Feneketlen örvény!
Türelmetlen örömmel várta, hogy leánya fölkeljen s mégis félt ettől, épp ugy, mint a szerencsétlen halálraitélt, a ki már szeretné megérni a végét az életének és mégis borzong, ha a hóhérra gondol. A márkiné elhatározta volt, hogy megtesz egy utolsó kisérletet; de nem annyira attól félt, hogy kisérlete talán zátonyra jut, mint inkább attól, hogy szive ismét egy olyan fájdalmas sebet fog kapni, a milyenek már eddig is kimeritették bátorságát. Anyai szeretete idáig jutott: szereti a leányát, fél a leányától. Remeg a tőrdöféstől és föltárja keblét a döfés elé. Az anyai szeretet olyan nagy és olyan tág az anyai szivben, hogy egy anyának, mielőtt közönyössé válnék gyermeke iránt, inkább meghal, vagy valami nagy hatalomnál, a vallásban, vagy a szerelemben keres menedéket. A márkiné lelkében, mióta ma fölkelt, a kárhozatos emlékezés felidézett több körülményt, melyek látszólag jelentéktelenek, de valóságban az erkölcsi életben nagy és fontos jelenségek. Tényleg, néha egy-egy mozdulat egy egész drámát tár föl, egy-egy szó hangsulyozása egy életet tép szét, egy-egy tekintet közönyössége megöli a legboldogabb szenvedélyt.
D’Aiglemont márkiné sokkal több ily mozdulatot látott, sokkal több ily szavakat hallott és sokkal több ily lelketirtóztató tekintetben volt része, semhogy emlékei reményeket ébreszthettek volna. Minden azt bizonyitotta neki, hogy Alfred kiüzte őt, az anyát, a leánya szivéből s Moïna szivében most legföljebb kötelesség, de nem öröm és szeretet gyanánt maradt meg. Ezer dolog, a legapróbb semmiségek is arról tanuskodtak, hogy a grófné rútul és csúful viselkedik vele szemben; a grófné egész viselkedése merő hálátlanság, melyet a márkiné talán büntetésének tekintett. Próbálgatta mentegetni a leányát a Gondviselés terveivel, hogy igy még mindig imádhassa azt a kezet, mely megütötte. Egy reggelen a márkinének minden eszébe jutott és minden ujból olyan élénken bántotta és sebezte a szivét, hogy a fájdalmakkal annyira tele kehelynek ki kellett csordulnia, ha a gyötrelemből csak egy csipetnyi is ömlik még bele. Egy hideg tekintet is meg tudta volna most ölni a márkinét.
Nehéz leirni ezeket az apró-cseprő házi körülményeket; de néhány közülök elegendő, hogy képet adjanak valamennyiről. Igy például a márkiné, a ki néhány év óta kissé nagyot hallott, sehogy sem tudta elérni, hogy Moïna az ő kedvéért hangosabban beszéljen; és egy napon, mikor arra kérte leányát, hogy ismételjen egy mondatot, melyből a márkiné egy szót sem hallott meg, a grófné ugyan engedelmeskedett, de olyan rosszkedvüen és olyan nemszives arczkifejezéssel, hogy d’Aiglemont asszony nem merte többé megismételni a szerény kérelmet.
E naptól kezdve, ha Moïna elmesélt valami történetet, vagy beszélt, a márkiné gondoskodott róla, hogy közel férkőzhessék leányához; de a grófnőt annyira bántotta a márkiné testi hibája, hogy meggondolatlanságában szemére vetette anyjának e testi hibát. Az ilyen körülmény, mely ezer példa közül van kiragadva, csak sértheti és lesujthatja egy anya szivét. Mind e körülményeket és apró eseményeket a szemlélő esetleg észre sem vette volna. Az ilyen árnyalatok szinte észrevehetetlenek másnak, mint egy asszony szemeinek. Igy például: d’Aiglemont asszony egy napon jelentette leányának, hogy Cadignan herczegné jött látogatóba; mire Moïna egyszerűen igy kiáltott fel:
- Hogyan, a herczegné magához jött látogatóba?
Az arczkifejezésben, mely e szavakat kisérte, a hangsulyozásban, melylyel a grófné e szavakat mondotta, e könnyed árnyalatokban olyan csodálkozás, olyan előkelő lenézés nyilatkozott meg, hogy mellette a mindig fiatal és gyöngéd szivek igazi emberszeretetnek tekintik a vadaknak azt a szokását, hogy megölik az elaggottakat, mikor már nincs annyi erejük, hogy a fák ágaiba fogódzva, meg tudnának állani a lábukon. D’Aiglemont asszony fölállt, mosolygott és titokban, csendben könyeket ontott. A jól nevelt emberek s kiváltkép a nők, nem árulják el érzelmeiket csak alig észrevehető megrezzenésekkel, de ezekből azok, a kik életükben hasonló helyzetben voltak, mint ez a halálra gyötört anya, kiérzik a szivnek megrázkódtatásait. Leroskadva az emlékek terhétől, d’Aiglemont asszonynak eszébe jutott egy sértő, kegyetlen, de szinte mikroszkopikusan kis eset, melyben e perczben a mosoly mögé rejtett lenézést jobban látta, mint valaha. De könyei egyszerre fölszáradtak, mikor észrevette, hogy megnyilnak annak a szobának ablakredőnyei, melyben a leánya aludt. Sietett az ablakok felé azon az ösvényen, mely ott vonult el a rácsozat mellett, melynél az imént ült. A mint ment, feltünt neki, hogy a kertész különös gonddal gerebélyezte föl ezt az utat, mely pedig egy idő óta el volt hanyagolva. Mikor d’Aiglemont asszony az ablakhoz ért, a redőnyöket odafönn hirtelen bezárták.
- Moïna? - szólt a márkiné.
Semmi válasz.
- A grófné a kis szalonban van, - mondotta Moïna komornája, mikor a márkiné fölmenvén a házba, megkérdezte, hogy fölkelt-e a leánya.
D’Aiglemont asszonynak sokkal jobban tele volt a szive és a fejében sokkal erősebben forrtak a gondolatok, semhogy e perczben holmi aprólékos körülményekre gondolni tudott volna; tüstént bement a kis szalonba, a hol a grófnét pongyolában találta; a fejkötő hanyagul volt rá vetve a grófné kusza, rendezetlen hajára, lábai kis papucsokba bujtatva, a szobájának kulcsa az övére függesztve; haragos arczán szinte viharos gondolatok fejeződtek ki; vonásai szokatlanul izgatottak. Egy divánon ült s ugy látszott, hogy töprenkedik.
- Minek zavarnak? - szólt rideg, sőt majdnem nyers hangon. - Vagy ugy, te vagy, anyám? - folytatta szórakozottan.
- Igen, gyermekem, az anyád.
A hangsulyozás, melylyel d’Aiglemont asszony e szavakat mondotta, meleg szivre s olyan őszinte, bensőséges megindultságra vallott, hogy arról, a mit a márkiné most érzett, nehéz volna fogalmat adni, csak a »szent« szó fejezheti ki a márkiné szive világát. Csakugyan az anya szent jellegét öltötte magára a márkiné, ugy, hogy még a leánya is megilletődött most.
Moïna olyan mozdulattal fordult a márkiné felé, melyben tisztelet, nyugtalanság és lelkiismereti furdalás nyilatkozott meg egyszerre. D’Aiglemont márkiné betette a szalon ajtaját, melybe egy lélek se léphetett be a nélkül, hogy előbb az előző szobákban neszt vagy zörejt ne keltene. Itt tehát nyugodt volt a márkiné a felől, hogy senki se lesi ki őket.
- Leányom, - szólt a márkiné, - kötelességem, hogy felvilágositsalak asszonyi életünk egyik legfontosabb válsága tekintetében, melyben te épp most leledzel, talán tudtodon kivül; nem is mint anya, inkább mint asszony szólok hozzád e dologról. Férjhezmeneteled által szabad lettél; tehetsz, a mit akarsz, nem tartozol tetteidről számadással, csak a férjednek. De én oly kevéssé éreztettem veled anyai tekintélyemet... és ez talán hiba volt... hogy azt hiszem, jogom van meghallgattatást követelni tőled legalább egyszer, most, mikor igen sulyos helyzetben vagy, most, mikor szükséged van jó tanácsra. Gondold meg, Moïna, hogy nagytehetségü emberhez adtalak feleségül, a kire büszke lehetsz, mert...
- Anyám, - vágott közbe Moïna durczásan, - tudom, hogy mit akarsz mondani. Alfredra vonatkozólag akarsz nekem prédikácziót tartani.
- Nem találtad volna ki ilyen jól, ha magad is nem éreznéd... - folytatta a márkiné komoly hangon, visszafojtani iparkodván könnyeit.
- Mit? - pattant közbe Moïna szinte fölényesen. - De, anyám, igazán, nem is...
- Moïna! - kiáltott fel d’Aiglemont asszony rendkivüli önmegerőltetéssel, - kell, kell, hogy figyelmesen meghallgasd, a mit mondani akarok...
- Hallgatom, - viszonzá a grófné, összefonván karjait és gúnyos illetlenséggel engedelmességet tettetett. - De engedd meg, anyám, - folytatta, hihetetlen hidegvérrel, - hogy csöngessek Paulinenek; el akarom küldeni.
A grófné csöngetett.
- Édes gyermekem, Pauline nem hallgathatja...
- Mama, - szólt közbe a grófné komoly arczczal, mely az anyának igazán furcsának tetszhetett, - én nekem meg kell...
Nem folytatta; mert a komorna belépett.
- Pauline, menjen el, de saját maga, Baudranhoz s tudja meg, miért nem küldték még el a kalapomat.
Leült és figyelmesen nézte anyját. A márkiné, a kinek száraz szemei daczára a szive tele volt és a kit most olyan indulat fogott el, melynek fájdalmasságát csak anyák tudják megérteni: elkezdett beszélni, hogy megmagyarázza Moïnának, hogy milyen veszedelemnek megy elébe. De lehet, hogy mert a grófné megsértődött a gyanutól, melylyel az anyja Vandenesse márki fiát illette, lehet, hogy mivel elfogta a grófnét egy olyan felfoghatatlan badar hóbort, melynek titka a fiatalság tapasztalatlanságában rejlik: Moïna felhasznált egy szünetet, melyet az anyja beszéd közben tett és erőltetett kaczagással ezt jegyezte meg:
- Azt hittem, mama, hogy csak az apjára vagy féltékeny...
E szavakra a márkiné lehunyta szemeit, lecsüggesztette fejét s végtelenül halk sóhaj rebbent ki ajkain. Tekintetét magasra emelte, mintha valamely legyőzhetetlen érzelemnek engedne, a milyennel isten ihleti meg az embereket az élet legnagyobb válságaiban; azután irtóztató méltóságtól lángoló és mélységes fájdalommal teli szemeit leányára emelte:
- Leányom, - szólt, megrendültségtől reszkető hangon, - irgalmatlanabb voltál anyád iránt, mint az az ember, a kit anyád meggyalázott, kegyetlenebb voltál, mint a milyen talán isten ha lesz anyád iránt.
D’Aiglemont asszony fölállt és megindult. De az ajtóhoz érve, visszafordult. Nem látott a leánya szemében egyebet, csak meglepetést. Kiment, de csak épp hogy le tudott menni a kertbe; ott ereje elhagyta. A szivében ismét nagy fájdalmakat érzett; leroskadt egy padra.
Szemei, a mint az ut fövenyén tévedeztek, férfilábak friss nyomait vették észre. Semmi kétség tehát, leánya elveszett; s a márkiné megértette most már, miért küldte el leánya Paulinet. Ezt a keserü-kegyetlen gondolatot egy még irtóztatóbb gondolat kisérte. Azt hitte ugyanis, hogy Vandenesse márki fia volt az, a ki kipusztitotta Moïna szivéből azt a tiszteletet és becsülést, melylyel egy leány az anyja iránt tartozik. Fájdalma e gondolatra hirtelen megnövekedett, eszmélete elhagyta, elalélt és ugy maradt, mintha aludnék. A fiatal grófné azt tartotta, hogy édes anyja az iménti feddő-figyelmeztető szókkal kissé erősen támadt reá, azt gondolta, hogy estére egy-két hizelkedő szóval, vagy valami kedveskedéssel majd csak ujra megbékélnek. Mikor aztán az asszonyi sikolyt hallotta a kertből, a maga hanyag-könnyed módján éppen abban a pillanatban hajolt ki, mikor Pauline, a ki még nem ment el hazulról, segitségért kiáltozott s karjaiban tartotta a márkinét.
- Ne ijeszsze meg, Pauline, a leányomat! - ezek voltak az utolsó szavak, melyeket az anya szavai kiejtettek.
Moïna látta, a mint anyját fölemelik és viszik. Sápadt, eszméletlen volt a márkiné, alig lélegzett; egész erejéből lihegett, de a karjai is mozogtak, mintha vagy haldokolna, vagy szóhoz akarna jutni.
Moïna lesujtottan ment anyja után; odafönn csendben segitett a márkinét lefektetni és levetkőztetni. A bűntudat ránehezedett Moïna lelkére. Ez utolsó pillanatban megismerte anyját, de nem tudott már semmit jóvátenni. Egyedül akart maradni anyjával; és mikor kettejükön kivül már senki sem volt a szobában és érezte, hogy az a kéz, mely mindig simogatta-beczézte, egyre hidegebbé, fagyosabbá válik: akkor Moïna sirva fakadt. A zokogás fölébresztette a márkinét és az anya még egyszer rátekinthetett az ő drága Moïnájára; és mikor látta, hogy leánya olyan őszintén zokog, hogy majd szétreped a pongyola alatt ez a gyönyörü kebel, ekkor a márkiné mosolyogva nézte leányát. Ez a mosoly megtanitotta ezt a fiatal anyagyilkos leányt, hogy az anyai sziv olyan mélység, melynek fenekén sohasem apad ki a megbocsátás forrása.
Mihelyt megtudták a házban a márkiné állapotát, lovasok vágtattak el orvosért, sebészért és d’Aiglemont asszony unokáiért. A fiatal márkiné és gyermekei épp akkor érkeztek meg, mikor a tudomány emberei a cselédséggel együtt nagy, néma és nyugtalan csoportot alkottak. A fiatal márkiné, a ki a beteg szobájából nem hallott semmi neszt, gyöngéden kopogott az ajtón. Erre a zajra Moïna fölriadva fájdalmából, hirtelen feltárta a két ajtószárnyat és félő-zavart tekinteteket vetett e családi csoportra s egész valóján olyan rendetlenség és zavarodottság nyilatkozott meg, mely sokkal többet fejezett ki, mint a mennyit szóval ki lehet mondani. Ez élő lelkiismeret furdalás láttára mindenki elnémult. Messziről is észre lehetett venni a márkinénak megmerevedett és a halálos ágyon görcsösen kinyujtott lábait. Moïna az ajtófélfához dőlt, rokonaira nézett és hangtalan hangon igy szólt:
- Elvesztettem anyámat!
(Vége.)