FORRAY R. KATALIN
Bevezetés

A nevelésszociológia „az a szakszociológia, amely a különböző társadalmi közösségeket szocializáció közben mint a nevelés alanyait, illetve tárgyait vizsgálja. A nevelésszociológia fogalmának meghatározására – sem tárgyát, sem feladatait illetően – nem alakult ki egységes vélemény. Ezért nevelésszociológiáról – vagy az egyes részletkérdéseiről – szóló feldolgozásokban a legkülönfélébb értelmezési lehetőségek fordulnak elő” – Kozma Tamás, az első magyar nyelvű nevelésszociológiai kötet szerzője ekként mutatja be a tudományterületet az MTA Pedagógiai Bizottság Nevelésszociológiai Albizottság alakuló ülésén. A több kiadást megért kötet máig megalapozza azokat a tanulmányokat, amelyek a nevelés és oktatás intézményeit és folyamatait a nevelésszociológia szemléletével közelítik meg.

Kötetünk tanulmányai jól példázzák e megközelítési és elemzési mód sokféleségét, egyúttal szemléletének meghatározó vonásait. A tudományterület kiemelkedő művelőinek írásai alapos áttekintést nyújtanak a nevelésszociológia történetéről, kapcsolódásáról a neveléstudományhoz és a szociológiához, és azokról a jelenleg is izgalmas kérdésekről, amelyek a politika formálását és eredményességét érintik.

A kötet bevezető tanulmánya – Meleg Csilla professzor írása – a személetmód történeti és interdiszciplináris aspektusait tekinti át és elemzi. A tanulmány széles körű szakirodalmi áttekintése és a szakirodalomnak a nevelésszociológia kérdéseihez való kapcsolása olyan izgalmas ismeretekkel gazdagítja e terület tanulmányozását, amelyek másutt nem lelhetők fel.

Bigazzi Sára a szociális reprezentáció kérdéseit, az e területre irányuló kutatás eredményeit tekinti át. A pszichológiai nézőpont jól érzékelhetően tágítja és gazdagítja a nevelésszociológiai kérdések tanulmányozását.

Kozma Tamás az oktatási rendszer egészét elemzi a nevelésszociológia szempontjából. A tanulmány fő része két oktatási rendszert hasonlít össze, a kontinentálist és az atlantit. Ezután a nevelésszociológia szempontjából értelmezi a főbb jellemzőket.

Boreczky Ágnes a családkutatás kérdéseit és az erre irányuló kutatások főbb eredményeit elemzi. A család fogalmát széles történeti és szociológiai összefüggésekbe helyezve mutatja be a nevelés eredményeit, kutatható problémáit.

Pusztai Gabriella tanulmánya jó példája annak, hogyan lehet gazdag szakirodalmi háttértanulmányok alapján a bölcsészhallgatók többségétől talán idegen tematikát bemutatni és értelmezni.

Torgyik Judit alapos elemzéssel mutatja be a multikulturalizmus-interkulturalizmus nemzetközi és hazai irodalmát. Jól követhetők a kutatási kérdések és az oktatáspolitikai reakciók módosulásai az elmúlt évek változó politikai viszonyai nyomán.

Fehérvári Anikó tanulmánya hasznos és jól értelmezhető áttekintést nyújt azokról a kutatásokról, amelyek az iskolai eredményesség és a társadalmi mobilitás összefüggéseire irányulnak. A tanulmány kitér az Arany János Program elemzésére, amely éppen az összefüggésekből eredő tanulmányi eredményesség javítására irányul.

V. Gönczi Ibolya tanulmánya továbbvezeti az olvasót az iskola világából a gyermekvédelem felé. A tanulmány az iskola és a gyermekvédelem működésének jogszabályi összefüggéseit mutatja be. Különösen érdekes a jelen helyzet tárgyalása, azoknak a pontoknak kiemelt megvitatása, amelyek a szakértő szerző szerint vitathatónak látszanak.

Varga Aranka tanulmánya kapcsolódik ehhez, hiszen az esélyegyenlőség kérdéseit a reziliencia és az inklúzió szempontjából tárgyalja. Olyan elméleti nézőpontokat kínál, amelyek újdonságnak számítanak nemcsak a hazai, hanem a nemzetközi kutatásban is. Az elméleti kérdéseket gazdag empirikus tapasztalatokkal támasztja alá.

Huszár Ágnes tanulmánya a nyelvelsajátítás pszichológiai és szociálpszichológiai összefüggéseit mutatja be, kiemelve a legfontosabb elemeket. Ennek a nevelésszociológiai szempontból is fontos kérdéskörnek a legjellemzőbb problémáit mutatja be.

Lannert Judit tanulmánya a jelen oktatásügyének egyik kiemelkedően fontos eseményét, a PISA-vizsgálat következtetéseit elemzi és állítja összefüggésrendszerbe.

Az alábbiakban mindezeket egy további nézőponttal, egy olyan szemléleti módszerrel szeretném gazdagítani, amely további lehetőséget ad a nevelésszociológiai kutatások alkalmazhatóságának.

A szocializációs környezet

Az egyéni különbségeket rendszerint két tényezőcsoportra szokták visszavezetni: az örökölt feltételek különbségeire és a környezet hatásaira bekövetkező különbségekre. A két tényezőcsoport egymáshoz viszonyított arányának különösen nagy gyakorlati jelentősége van, mert a nevelés csak akkor ígér sikert, ha elutasítja az örökletes tényezők meghatározó voltát. Az öröklés és környezet dilemmáról a tudományos kutatás nem tudott döntő bizonyítékkal szolgálni, ma ebben a kiélezett formában már nem is fogalmazódik meg. Sokkal inkább arról van szó, hogyan viszonyulnak egymáshoz az öröklés (genetika) és a környezeti hatások.

A környezet tanulmányozása a modern pedagógiában a pszichológiai kutatásokhoz kapcsolódik, amely viszont ezen a területen a biológiai tudományokból vett át eredményeket. Boross és Pléh (2004) széles szakirodalom alapján részletesen elemezve az évszázados kérdést, arra figyelmeztetnek, hogy csak egyes részletekre tudunk magyarázatot adni, nem helyes a kérdést vagylagosan feltenni.

Lewin (magyarul 1975) alaklélektanra alapozott környezetfelfogása abból indul ki, hogy a nem pszichológiai alapok általában azt a célt szolgálják, hogy az egyén vagy csoport életének keretfeltételeit, „mozgásterét” megismerjük. Az adott környezet – egyéni és átlagos környezetet különböztet meg, s az utóbbit a szociológiai vizsgálódás területére utasítja – a gyermek viselkedésének minden területét befolyásolja. Az egyéni környezet sajátos kvázifizikai, kváziszociális, kvázimentális környezet, amit „pszichológiai” környezetnek nevez. A környezeti hatások és az egyén dinamikus viszonyában olyan circulus vitiosusok alakulhatnak ki, amelyek következtében az intelligens gyerekek teljesítményei tovább nőnek, a kevésbé intelligenseké csökkennek.

Az amerikai eredetű mikrotársadalmi környezetfelfogással szemben német nyelvterületen fejlődött ki a Milieukunde, egy sajátos, a közvetlen környezetre irányuló kutatási irányzat. Legjelentősebb képviselője, Adolf Busemann (1927) a pedagógiai pszichológiához kapcsolódik empirikus kutatásokkal és antropológiai magyarázatokkal. A mikrokörnyezet „mindenekelőtt a család problémáinak tanulmányozása” alapján pedagógiai miliőtipológiát dolgozott ki. A pedagógia feladatát abban látta, hogy segítsen az egyénnek kiszabadulni környezetének nyomasztó hatása alól.

A szociálpedagógia eredete a 20. század elejére nyúlik vissza. Ez a hangsúlyt a szocializációs folyamatra helyezi, s a befolyásolásban nagy jelentőséget tulajdonít a prevenciónak. Ezért érdeklődési területe újabban az iskolán kívüli, az iskola előtti, az intézeti nevelés és művelődés vizsgálatára terjed ki. A pedagógia környezeti feltételekre irányuló figyelmének fokozódását világszerte jelzi a nagyszámú integráló program, amelyek jelentős része a környezeti feltételek hatásainak kiegyenlítésére irányul.

A környezet vizsgálatának lehetőségei

A pszichológiai modellekben a környezet úgy jelenik meg, mint az egyén környezete, azaz úgy, hogy minden egyes egyén saját környezetében vizsgálható. Egy gyermek a családjában él, a család meghatározott anyagi és kulturális viszonyokkal jellemezhető, saját helye van a testvérsorban, pozíciója a kortárs csoportban, az iskolai osztályban. E logikának megfelelően, ha társadalmi együtteseket vizsgálunk, akkor is egyénekből indulunk ki, de olyan környezetet feltételezünk, amelyet el lehet hagyni, amely változatlan marad akkor is, ha az egyén elhagyja, mert saját törvényei szabályozzák. Ez a környezet lehet a szűkebben vagy tágabban értelmezett lakóhely.

Az ilyen hipotézisekre alapozó kutatásokban a lakóhely (település, megye) esetenként megjelenik ugyan, de rendszerint nem úgy, mint objektív környezeti adottság, amely az egyéntől független paraméterekkel jellemezhető, hanem mint – éppen úgy, ahogy a család – egyéni, „szubjektív” környezeti feltétel.

Ha az egyének, csoportok viselkedését úgy vizsgáljuk, mint amelynek térbeli és időbeli kapcsolatai a környezet szelektív, disztributív és adaptív hatásain keresztül valósulnak meg, akkor a környezetet nemcsak többtényezősnek, hanem többszintűnek is látjuk. Így „meghosszabbítjuk” a közvetlen környezetet a nagyobb földrajzi, kulturális, társadalmi összefüggésrendszerek irányába. Ezt nevezzük térnek, és a vizsgálat módját szociálökológiainak.

A szociálökológiai elemzésben az kap hangsúlyt, hogy a társadalmi tevékenységek mindig valamilyen térben is elhelyezkedő környezetben folynak. Amikor ezeket elemezzük, a környezet elemeinek térbeli elrendeződéséből adódó kölcsönhatásait is értelmezni lehet.

Az ökológiai szemléletű kutatás az egyéni adatokat nem a „vertikális” társadalmi struktúrába, hanem a „horizontális” szerkezetbe csatlakoztatja. Érzékletessé válik az ökológiai elemzésnek az a sajátossága is, hogy az elemzés nemcsak egyének szintjén, hanem további szinteken is folyik. Kimunkálását az tette lehetővé, hogy a számítógépes módszerek elterjedésével kialakultak a többtényezős matematikai-statisztikai elemzési módszerek. Ez persze nem jelenti azt, hogy ökológiai szemléletű kutatást nem lehet bonyolult számítógépes eljárások nélkül lebonyolítani, de tény, hogy az összetettebb elemzések elvégzését gyorsítják.

Az ökológia fogalmát többféle értelemben használják. Tágan értelmezve az ember-környezet viszonyrendszer egészét, szűkebb értelmezésben az embert körülvevő tárgyi világot (a lakóhelyet, a település ökológiai adatait) értik rajta. Használják egyszerűen „ökológia” formában, mondják humán ökológiának és szociálökológiának. A fogalomnak ez a többféle formája összefügg keletkezésének és elterjedésének történetével.

Ökológiai szemlélet a szocializáció kutatásában

Az ökológia fogalma a görög „oikos” (ház) szóból vezethető le. Az „oikos” a lakóházat, a benne és körülötte szerveződő háztartást és ennek természetes és művi környezetét jelenti. Ahogyan a háztartás szerveződik, amilyen kapcsolatokat kialakít tárgyi és szociális környezetével, mind befolyásolja a gyermek nevelését.

Az ökológia fogalma a 19. századi biológiai evolucionizmusból került át a társadalomtudományba. A városszociológia a biológiaival adekvát társadalmi környezetnek a város, a városrész természeti, szociális és műszaki adottságait tekintette. Érdeklődése elsősorban ezek térbeli elhelyezkedésére, valamint a társadalmi csoportok mozgására irányult. A múlt század harmincas éveiben visszaszorult ez a hipotézis, sokan azt is kétségbe vonták, van-e tényleges jelentősége a lakóhelynek az ember fejlődése, életmódja szempontjából. A hetvenes években kapott új lendületet az ökológiai szemléletű kutatás. A múlt század húszas-harmincas éveiben virágzásnak indult Chicago-iskola városszociológiai kutatásai vitték át a fogalmat a társadalomtudományokba, "human ecology"-ként különböztetve meg eredeti formájától (Szelényi, 1973).

Hagyományai vannak a bűnözés, általában a deviáns magatartás tanulmányozásában, Durkheim öngyilkosság-vizsgálata óta számos szociálökológiai elemzés született ebben a témakörben. E nézőpont alkalmazását az teszi szükségessé, hogy világossá vált: a deviáns magatartások terjedésében a lakóhelyi környezetnek nagy hatása van.

Az ökológiai szocializációkutatás legnagyobb hatású szakembere, Brofenbrenner (1978) számolt be arról a folyamatról, hogy jut el a pedagógiai érdeklődésű szociálpszichológia a szociálökológiai szemléletmód szükségességének felismeréséhez. Európa, Észak-Amerika, Ázsia számos országában (köztük a volt Szovjetunióban) végeztek összehasonlító kutatásokat a gyermeknevelésről. Azt tapasztalták, hogy a különböző kultúrákban felnövekvő gyermekek a magatartás némely területén olyan mértékben különböznek egymástól, hogy ezekből a magatartásokból következtetni lehet az országra, amelyből származnak. Bár ez a tapasztalat elméleti szinten azt a feltételezést sugallja, hogy a gyermekek gyakorlatilag korlátlanul formálhatók, a kompenzáló programok mégsem váltották be a hozzájuk fűzött reményeket (vö. Kozma, 1975). Olyannyira nem, hogy Bronfenbrenner már azt is hajlamos kétségbe vonni, hogy a szocializáció befolyásolásában egyáltalán történt-e valami. Ezért volt szükség arra, hogy újra elemezzék az elméleti modelleket, stratégiákat, egyáltalán a kettő kapcsolatát.

A kérdések a mindennapi élet gyakorlatából jönnek: mit tudnak a szülők a gyermeknevelésről; kihez fordulhatnak tanácsért, ha problémáik vannak; hogyan érzékelik a szülők gyermekeik fejlődését; milyen jövőperspektíváik vannak stb. Valójában a kérdések arra irányulnak, hogy megtudjuk, mi a gyermek helye egy adott társadalomban, a szociálpolitikában, az oktatáspolitikában.

Bronfenbrenner az egyéntől induló táguló körökben értelmezi a környezetet. Az egyént körülvevő szűkebb környezet (lakás, iskola, utca stb.) térbeli elrendeződése, anyagi ellátottsága, a különböző szerepet vállaló személyeknek az egyénhez fűződő kapcsolatai, tevékenységei jelentik az első szintet. A második szint az elsőt körülvevő tágabb környezet, amely áthatja és formálja a szűkebb környezetet is. Ezen a szinten szerepe van a szociális hálózatnak, azoknak az informális társadalmi struktúráknak, amelyeket az ott élő emberek kialakítanak (kortárs csoportok, szomszédság stb.). Erre a szintre sorolhatók az intézményi rendszerek. Némelyek közülük közvetlenül felelősök a gyermekek és gondozóik jólétéért (oktatási, egészségügyi, szociálpolitikai intézmények), mások hatása közvetett ugyan, de felelősek azért, hogyan tölti az életét (jogi, közigazgatási rendszer, tömegkommunikáció, gazdaság stb.). A harmadik szintet az ideológia képezi, amely átfogja és áthatja az előző kettőt. Ez határozza meg, mi a gyermek, a serdülő, a fiatal helye a társadalom egészében, milyen értéket tulajdonít a társadalom a gyermek- és ifjúkornak. Ezt a struktúrát fejleszti tovább: kiindulva a mikrorendszerből, amely speciális helyzeteket, miliőket („setting”) tartalmaz, a mezo- és exorendszeren át terjeszti ki a környezet fogalmát a makrorendszerig, a kultúrában vagy szubkultúrában létező általános prototípusok rendszeréig.

A szociálökológiai szemléletű szocializációkutatás kiemelkedő területe a kultúraközi összehasonlítás. A „cross-cultural studies” rendkívül népszerű és izgalmas empirikus kutatási irány, amely a különböző kultúrákat hasonlítja össze képviselőik magatartásmódja, szokásai szempontjából. Az egyik leghíresebb ilyen kutatás – a setting elmélet klasszikussá vált példája ” egy angol és egy amerikai kisvárosban élő fiatalok nevelődését hasonlítja össze 220-230 „setting-genotípus” alapján, amelyek a kutatók felfogása szerint magatartásukat formálják (Barker és Schoggen, 1973).

Bronfenbrenner elméleti modellkísérletei, Barker és Schoggen empirikus kutatása egyaránt érzékeltetik az ökológiai szemléletű kutatás egyik alapvető problémáját: olyan összetett megközelítésről van szó, amely egyetlen empirikusan vizsgálható egységben kívánja leírni az egyénre ható természeti, társadalmi környezet teljességét, amelyet ráadásul egyénenként és csoportonként is eltérőnek feltételez. Sajnos Bronfenbrenner modellje nehezen operacionalizálható, Barker és Schoggen változóinak jegyzéke kisebb kötetet tölt ki, és együtt sem bizonyítják a ráfordításból eredő hasznot. Kevésbé látványosak, de egyelőre jobban bizonyítottak azok az ökológiai szemléletű kutatások, amelyek a környezeti tényezőknek csak egy-egy csoportját választják ki elemzésre.

Területi elemzés

A tanulási folyamatok eredményességének társadalmi összefüggéseivel kapcsolatban számos alapvető kérdés fogalmazható meg. Így feltehető a kérdés, milyen szociális és ökológiai faktorok függenek össze a gyermekek fejlődési és tanulási feltételeivel; milyen népességcsoportokban vagy rétegekben, milyen szociokulturális környezetben alakíthatók ki a fejlődési és tanulási feltételek empirikusan elkülöníthető szindrómái; hogyan hozhatók be az indulási feltételek szociokulturális megalapozottságú különbségei a tanulási pályafutás során.

A lakóhelyi szociális környezetre irányuló kutatásokon belül két irányzat különíthető el. Az egyik empirikus módszerekkel tanulmányozza egy-egy terület szociális miliőjét (város- és településszociológia). A másik lakóhelyi aggregátumokból indul ki (pl. városnegyedek, falvak, régiók), és a hivatalos állami statisztikákból képez indikátorokat a népesség szerkezetének, az épített környezet jellegének, infrastrukturális ellátottságának megragadására. Az előbbi irány társadalmi szerveződéseket tár fel egy lakóhelyi településen, az utóbbi lényegében kész, „allokált” társadalmi egységből indul ki, amelyekről feltételezi, hogy a vizsgált kérdések szempontjából relevánsnak tekinthetők.

A múlt század hatvanas-hetvenes éveiben a társadalmi jelzőszámok kimunkálása, a környezeti taxonómiák létrehozása voltak ennek az érdeklődési területnek a reprezentatív eredményei (Andorka, 1975). Ezek a munkák – mint minden, a komplexitás igényével fellépő konstrukció – váltottak ki kritikát: vitatták, mennyiben írható le a társadalom statisztikai indexekkel. Az irányzat vitán felül kiemelkedő eredménye, hogy kimunkálta az állami statisztikák társadalomtudományos tartalmait.

Az ökológiai kutatásban alapvető kérdés, hogy mi a régió (vagy más területi egység), az ott szerveződő lokális társadalom. Egy meghatározás szerint a régió a közös sorsú csoportokat jelenti, amelyeket területileg pontosan el lehet határolni más csoportoktól. Bourdieu (1985) a régió meghatározásában a „habitusokat” formáló történelem, a közös sors hatására helyezi a hangsúlyt. Az oktatás-nevelés szempontjából olyan környezeti részrendszerek, ahol bizonyos faktorok összessége adja a szocializáció jellegét (Forray és Kozma, 1992).

Minden területi szemléletű kutatásban alapvető kérdést jelent a megfelelő területi egységek lehatárolása. Ezek a területek ugyanis soha nincsenek egyértelműen elkülönítve, átfedések vannak, más területek hatásai érvényesülnek. A nehézségek akkor mutatkoznak meg, mikor a kutató az egyes területek közötti eltéréseket kívánja feltárni, s az adatbázis megteremtésével már kikerülhetetlenül meghatározza a vizsgálni kívánt terület nagyságát, kiterjedését, határait. Az ilyen jellegű definíciós problémák az állami statisztika adatstruktúrájának felhasználásával, azaz a közigazgatási vagy egyéb nyilvántartott "hatósági" határok (falu, város, kerület, iskolázási körzet, népszámlálási körzet stb.), valamint ezek aggregált formáival hidalhatóak át.

Rendszerint annál jobb az elemzés, minél kisebb az alapul választott területi egység, ennek viszont határt szab a népszámlálási adatok struktúrája. Például egy városi kerület egyes oktatási intézmények vonzási körzeteként túlságosan nagy lehet (például óvoda), más oktatási intézménytípus szempontjából túlságosan kicsi.

A népszámlálási statisztikákból építkező szociálökológiai kutatás eredménye területi tipológiák létrehozása lehet. E tipológiák önmagukban is lehetnek tudományos kutatás, összehasonlítás tárgyai, másrészt alapul szolgálhatnak más kutatásokhoz. Előnyük, hogy egy kisebb területen végzett empirikus kutatás eredményei érvényesnek tekinthetők az e típushoz tartozó több területi egységre is.

A tipológia kidolgozása során több fontos tényezőről kell dönteni. Ezek közül az egyik legfontosabb a megoszlási érték problémája. Ez azt jelenti, mit nevezzünk például „munkáskerületnek”, azaz hány százalékot kell elérnie a munkások arányának ehhez a besoroláshoz. A népesség milyen iskolázottsági összetételénél beszélhetünk „alacsony iskolázottságról”? Mi a „fejlettség”? Ezek a kérdések rendszerint az összehasonlítás során dőlnek el, a besorolás (elnevezés) csak viszonylagos lehet. Alapkérdés az is, milyen változókat választ ki a kutató, illetve hogyan rendezi a szociálökológiai változókat.

A gyakorlathoz a más társadalomtudományoknál erősebben kapcsolódó neveléstudomány mindeddig nem foglalkozott eleget a területi-társadalmi meghatározottság kérdéseivel, jóllehet a mindennapi tapasztalat is mutatja, másfajta gondolkodást kívánnak a gyerekek, fiatalok például a budapesti agglomeráció községeiben, mint a borsodi falvakban.

Lehetőségek és problémák

Az ilyen típusú kutatás arra tesz kísérletet, hogy az ember-környezet viszonyt minél sokoldalúbban ragadja meg. A hagyományosabb, mintavételen alapuló empirikus kutatás egyéni adatok elemzésére alapoz, feltételezve, hogy minden egyénnek saját környezete van. A szociálökológiai kutatás környezetfogalma többszintű: az egyéni környezet mellett „objektív” környezetet is feltételez, olyan környezetet, amelyet az egyén másokkal oszt meg. Ez a szemlélet ezért minden olyan kutatási területen haszonnal alkalmazható, ahol a hipotézis a környezeti elemek egymásra hatásának is jelentőséget tulajdonít.

A környezet térbeli elemei, ezek elrendeződése sokszor konkrét, érzékletes. Ezzel van összefüggésben, hogy a szociálökológiai kutatás szorosan kapcsolódik a fejlesztéshez. Legfontosabb funkciójának az látszik, hogy vállalkozik, alkalmas is a híd szerepére: következetesen művelve hidat jelenthet a neveléstudomány, a pszichológia, a szociológia, a szociálpolitika között, a tudomány és a szervezés között – lokálisan és regionálisan.

A „híd szerepből” következik egyik jelentős problémája is, az a kérdés, hogy az eredménynek ki a címzettje. Ha például azt tapasztaljuk, hogy egy iskola nehezen tud elegendő tanulót beiskolázni, akkor az melyik intézménynek, igazgatási szintnek az ügye? Elképzelhető, hogy más programot kellene ott hirdetni, kvalifikáltabb pedagógusokra lenne szükség, de elképzelhető az is, hogy a közlekedési viszonyokat kellene javítani vagy ipari bázist elhelyezni a környéken. Ezért az ökológiai szemléletű kutatás sajátos gondja, hogy gyakran tudományos kompetenciáján, ágazati hovatartozásán kívül eső eredményeket, fejlesztési javaslatokat fogalmaz meg.

Zárszó

Kötetünk tanulmányai a nevelésszociológia széles körét fogják át. A tudományág történetétől a jelen rendszerszintű és kisebb csoportokat érintő problémáinak feltárásáig elemzik az oktatás és nevelés folyamatát, ennek a folyamatnak az intézményeit, ágenseit. Mindezt azzal a szaktudással és szándékkal, hogy a ma felsőoktatásban tanulók, az oktatás gyakorlati problémáival később hivatásszerűen foglalkozók alapos ismereteket kapjanak ezekről a kérdésekről.

Irodalomjegyzék

- Andorka Rudolf (1975): Társadalmi jelzőszámok – társadalomstatisztikai rendszerek. KSH, Budapest.
- Barker, R. G. és Schoggen, R. (1973): Qualities of Community Life. Jossey-Bass Publishers, San Francisco-Washington-London.
- Boross Ottilia és Pléh Csaba (2004): Bevezetés a pszichológiába. Osiris Kiadó, Budapest.
- Bourdieu, P. (1985): Sozialer Raum und Klessen. Lecon sur la lecon. Zwei Vorlesungen. Suhrkamp, Frankfurt/M.
- Bronfenbrenner, U. (1978): Ansatze zu einer Experimentellen Ökologie menschlicher Entwicklung. In: Oerten, R. (szerk.) Entwicklung als lebenslanger Prozess. Hoffmann und Campe, Hamburg.
- Busemann, A. (1927): Pädagogische Milieukunde. I. Einführung in die Allgemeine Milieukunde und in die Pädagogische Milieutypologie. Halle, Saale, Schroedel.
- Forray R. Katalin és Kozma Tamás (1992): Társadalmi tér és oktatási rendszer. Akadémiai Kiadó, Budapest.
- Kozma Tamás (1975): Hátrányos helyzet. Tankönyvkiadó, Budapest.
- Kozma Tamás (2001): Bevezetés a nevelésszociológiába. Tankönyvkiadó, Budapest (4. kiadás)
- Lewin, K. (1975): Csoportdinamika. Közgazdasági és Jogi Kiadó, Budapest.
- Szelényi Iván (1973): Városszociológia. Közgazdasági és Jogi Kiadó, Budapest.