AZ ATHENAEUM OLVASÓTÁRA

BABITS MIHÁLY

VÁLOGATOTT VERSEI

ATHENAEUM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-18-7 (online)

MEK-14636

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/14600/14636

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

ELŐSZÓ

MESSZE... MESSZE...

ANYÁM NEVÉRE

HEGESO SIRJA EGY GÖRÖG EMLÉKRE

TURÁNI INDULÓ

GALÁNS ÜNNEPSÉG

RECANATI

ITÁLIA

SZŐLLŐHEGY TÉLEN

VÁSÁR

AZ ÖRÖK FOLYOSÓ

A LIRIKUS EPILÓGJA

ESTI KÉRDÉS

AZ ŐSZI TÜCSÖKHÖZ

A KÖLTŐ SZÓL

NE MONDJ LE SEMMIRŐL

CSIPKERÓZSA

SZONETTEK

ARANY JÁNOSHOZ

HÉPHAISZTOSZ

KLASSZIKUS ÁLMOK

KÉT NŐVÉR

A DANAIDÁK

ÚJ LEONINUSOK

CIGÁNYDAL

EGY SZOMORÚ VERS

BABONA, VARÁZS

ÉDES AZ OTTHON

JÚLIUS

AUGUSZTUS

FÁJÓ, FÁZÓ ÉNEK

A CSENGETYŰSFIÚ

REGGELI ÉNEK

RÉGI MAGYAR IRODALOM

RECITATIV

ELŐSZÓ

A JÓSÁG DALA

1.

2.

3.

4.

5.

ÚJ ESZTENDŐ 1918.

ZSOLTÁR GYERMEKHANGRA

ZSOLTÁR FÉRFIHANGRA

EMLÉKEZÉS

RÉGI KERT

I.

II.

III.

SZÜRET ELŐTT

REGGEL

SZALADVA FÁJÓ TALPAKON

RÉGEN ELZENGTEK SAPPHO NAPJAI

KÖNNYŰ DALT SZERETNÉK IRNI A KEDVESHEZ

ŐSZINTESÉG

PESTI ÉJ

JÓZANSÁG

BOGÁRKÁK JÓ HALÁLÁÉRT

ESTI MEGÉRKEZÉS

A JOBBAK ELMARADNAK

PETŐFI KOSZORÚI 1923.

A VÉN KÖTÉLTÁNCOS

I.

II.

III.

ERDEI LAKÁSBAN

DAL AZ ESZTERGOMI BAZILIKÁRÓL

ÁDÁZ KUTYÁM

EGY FONNYADÓ BOKORHOZ

CSÖVEK, EREK, TEREK

HAZÁM!

A ház

A város

Az ország, mappa szerint

Az igazi ország

Európa

A glóbus

Epilóg

KESERÉDES

A GAZDA BEKERITI HÁZÁT

MAGYAR SZONETT AZ ŐSZRŐL

HÁROM ANGYAL

PSYCHOANALYSIS CHRISTIANA

HALAVÁNY TÉLI RAJZ

CIGÁNY A SIRALOMHÁZBAN

POLITIKA

ISTEN GYERTYÁJA

MEDVE-NÓTA

HOLT PRÓFÉTA A HEGYEN

DZSUNGEL-IDILL

ZENGŐ LÉGYPOKOL

A NAP NEM EMLÉKSZIK A CSILLAGOKRA

VERSES NAPLÓ

MINT KÜLÖNÖS HIRMONDÓ...

TREMOLO

CSAK POSTA VOLTÁL

BETEG-KLAPANCIA

MINT FORRÓ CSONTOK A MÁGLYÁN...

BOTOZGATÓ

A GONOSZ HORTENZIÁK

RESTSÉG DICSÉRETI

BÚCSÚ A NYÁRILAKTÓL

CSILLAG UTÁN

AZ ELBOCSÁTOTT VAD

INTELEM VEZEKLÉSRE

ŐSZ ÉS TAVASZ KÖZÖTT

BALÁZSOLÁS

ELŐSZÓ

Az első vers amit könyvben kinyomtatni méltónak ítéltem, 1902-ből való. Bizony hosszú évek teltek el azóta. A versek fölgyültek, nemcsak sok, hanem sokféle is. Ez a kis könyv lehetőleg képet akar adni az egész sokféleségről, mentül több oldalról bemutatni a versek íróját, mentül jobb verseivel.

A választásban nem pusztán a magam ízlése vezetett. A versolvasók közt ki szokott alakulni bizonyos közvélemény. Egy-egy vers ismertté válik s hatása révén is emlékezetes marad. Ezeket nem akartam mellőzni.

Mégsem tartalmaz ez a gyüjtemény minden ismert vagy jelentős verset; s nem képvisel semmi teljességet. Minthogy azt kívántam, hogy az ifjúság kezébe is eljuthasson, ki kellett hagynom mindent, ami ennek akadálya lehetne. Igy maradtak el olyan darabok, mint a Sugár, Szerenád, Merceria, s az újabb szerelmi versek legjobbaiból is egynéhány. A háborús és hazafias versek némelyikét viszont a mai izgatott időkre való tekintettel kellett mellőznöm. Hiányzik a Fortissimo, a Húsvét Előtt, a Miatyánk, a Magyarok Istenéhez. Ezekért és más kimaradt darabokért az olvasónak Összes Verseim kötetéhez kell fordulnia.

Esztergom, 1940 nyarán

BABITS MIHÁLY

MESSZE... MESSZE...

Spanyolhon. Tarka hímü rét.

Tört árnyat nyujt a minarét.

Bús donna barna balkonon

mereng a bíbor alkonyon.

Olaszhon. Göndör fellegek,

Sötét ég lanyhul fülleteg.

Szökőkút víze fölbuzog.

Tört márvány, fáradt mirtuszok.

Göröghon. Szirtek, régi rom,

ködöt pipáló bús orom.

A lég sürű, a föld kopár.

Nyáj, pásztorok, fenyő, gyopár.

Svájc. Zerge, bércek, szédület.

Sikló. Major felhők felett.

Sötétzöld völgyek, jégmező:

harapni friss a levegő.

Némethon. Város, régi ház:

emeletes tető, faváz.

Cégérek, kancsók, ó kutak,

hizott polgárok, szűk utak.

Frankhon. Vidám, könnyelmü nép.

Mennyi kirakat, mennyi kép!

Mekkora nyüzsgés, mennyi hang:

masina, csengő, kürt, harang.

Angolhon. Hidak és ködök.

Sok kormos kémény füstölög.

Kastélyok, parkok, labdatér,

mért legelőkön nyáj kövér.

Svédhon. Csipkézve hull a fjord,

sötétkék vízbe durva folt.

Nagy fák és kristálytengerek,

nagyarcu szőke emberek.

Ó mennyi város, mennyi nép,

Ó mennyi messze szép vidék!

Rabsorsom milyen mostoha,

hogy mind nem láthatom soha!

ANYÁM NEVÉRE

Hajnalka volt az édesanyám,

hajnalra születtem én.

S lelkemben már ily fiatalon

nincs hajnal, semmi remény,

nincs hajnal, semmi vidámság,

nincs hajnal, nincsen öröm.

Hajnalka volt az édesanyám

s csak alkony az örököm.

Hajnalka volt az édesanyám:

Kedélybeteg, árva nő ma;

Mióta meghalt édesapám,

házunk oly szomoru, néma:

Mióta meghalt édesapám,

házunk oly hallgatag, árva:

Gyermekkoromba’ - szegény fiú:

e házba valék bezárva.

Novemberben születtem én,

Hajnalka volt az anyám:

Ah, annyi gondja volt, szegény,

hogy gondolt volna reám?

Hogy gondolt volna fiára,

ki titkon búra hajolt?

(Hajnalka volt az anyja, de ő

November gyermeke volt.)

Síromra, ha meghalok, ez jön:

«Itt nyugszik az, ki nem élt:

Nem nyúlt az eléberakotthoz,

jöhetleneket remélt.

Világa nem a nap vala,

csak a kölcsönfényü hold:

Hajnalka volt az anyja - de ő

e hajnal alkonya volt.»

HEGESO SIRJA

EGY GÖRÖG EMLÉKRE

A kedvesem kétezer éve alszik,

kétezer éve meghalt s vár reám.

A neve Hegeso. - Lábhegytől arcig

márványszinű - s komoly görög leány.

Élő, habár lehellete se hallszik,

keble átduzzad ráncos khítonán,

Fürtös fejében ki tudja mi rajzik?

Ül meghajolva. Méla. Halovány.

Előtte állva szolgálója tartja,

rabszolgalány, a drága ládikát,

amelyből ékszereit válogatja.

Talán azt nézi (lelkem bús reménye!),

melyikkel ékesítse föl magát,

ha megjövök majd én, a vőlegénye.

TURÁNI INDULÓ

Mi vagyunk a rónán járók

Soha napján meg nem állók

Lég fiai, röpke rárók,

messze mezőn szerte szállók.

Huj, huj, huj!

Szolgánk jámbor, népünk pártos,

Széltől ellett ménünk táltos,

Varju, holló ránk kiáltoz,

Könnyü nyilunk visszaszálldos.

Huj, huj, huj!

Rabjaink a barmot hajtják,

Szolgáink a sátrat hordják,

Lányaink a hálót foldják,

Fiaink a lovat tartják.

Huj, huj, huj!

Sátrunkat csak seprűszárral,

nem kerítjük azt mi zárral,

Mégis nyuszttal dús bazárral

vetekedünk a kazárral.

Huj, huj, huj!

Igy élünk mi, népet fosztván,

földjeinket föl nem osztván,

Széles üngünk szelet uszván

riadunk a rémes pusztán:

Huj, huj, huj!

Rátörünk az ellenségre,

ugy teszünk szert feleségre,

Ha nem lelünk ellenségre,

nézünk a csillagos égre.

Huj, huj, huj!

Sok csodát az égen látunk,

Sok arany csodát imádunk,

Kútfejeknél törvényt látunk,

Isten napja süti hátunk.

Huj, huj, huj!

Kőházakkal, vértes haddal,

mit törődünk Napnyugattal?

Zabolátlan akarattal

virradunk mi virradattal.

Huj, huj, huj!

Rajta széllel, zivatarral!

Haj szabir az onugorral,

Hajrá hét törzs hét magyarral,

Nyolcadikkal, mord kabarral!

Huj, huj, huj!

GALÁNS ÜNNEPSÉG

Medgyaszay Vilmának

Nincs galánsnak szeri-száma:

csupa sikk e hercig dáma,

karcsu mint a minarét:

illik néki a minét.

Rechtsre perdül, linksre fordul,

spicce van tán némi bortul:

tempót ime mégse vét,

illik néki a minét.

Mint vázájábul, kibimbul

dagadozó krinolinbul

s műredőkben veti szét -

illik néki a minét.

Ilyen abroncsvázas aljjal,

s könnyü taille-jal, bodros hajjal

fennen hordja a toupet-t -

illik néki a minét.

Melly fórném és melly valódi!

S mint pretenzív gallus módi

tartja hatkor a diner-t -

illik néki a minét.

Csupa illem, csupa kellem,

mért ütenyre szabott szellem,

csupa szoros etikét:

illik néki a minét.

Kéjjel-kedvvel, indulattal

könnyü báju mozdulattal

messze hagyja Dérinét:

illik néki a minét.

Linksre ferdül, rechtsre fordul,

spicce van tán némi bortul,

púder rejti hév szinét,

illik néki a minét.

RECANATI

(Leopardi szülőfalva)

Künn az udvar naptól aszúlt bokra

földnek ejti fáradt levelét,

messze sötét szőllőhegyek csokra

von falat, félénk falu, köréd.

Benn a színek összeolvadóban,

könyv az asztalon, zavart halom,

mint fehér kövek, mint puszta rom,

kő kövön hol nem maradt valóban.

»Ó csak azt tudnám, hogy mire vágyom,

vigyen a sors, bármily útra szab!

kenyerem vágy, unalom az ágyam:

mindenütt rossz, otthon legrosszabb.

Vágyam van és semmire sincs vágyam:

hogy lehetne? Mitsem ismerek.

Tán egy kék virágot keresek.

Hol vagy, hol vagy, édes kék virágom?«

»Künn az udvar kútja kőpárkánya

mellett nyílhatsz, míg én itt veszem,

elmosódik domborfaragványa:

odáig sem ér szemem s kezem.

Füles rúddal ott egy élénk lány áll,

feltürött karján üres csöbör,

megmerítve húzza újra föl:

teste ing minden mozdulatánál.«

»Mennyi kútad, mennyi szőllőd, dombod

s kék virágod, szép Itáliám.

Merre síma vászonsátrad bontod,

az alatt nyíl az enyém is tán.

Vagy ott fenn, hol föld és felhő kondor,

hó alatt diderg az senyvedőn,

míg felül e fagyos lepedőn

komoran jár óriás komondor.«

»Vagy talán már el is hervadt régen,

néhány ezer évvel ezelőtt,

s illata kísért még e vidéken

gúnyolván a késett keresőt.

Tán egy római nő, görög ének

mellett, peristylion oszlopán

dőlve (púpos hátam, bús szobám

szégyenkezzél!) adta kedvesének.«

»Nem! a boldogságnak kék virága

mindig csak nyomainkon fakad.

Szem előtt keresheted: hiába!

aki visszanéz: az látja csak!

Ó de kinek soha föld husába

gyenge sarka egy sebet se vág,

hogy teremjen a nyomán virág?

Bölcsejéből ki se lépett lába -«

»Bölcsejéből mindjárt sírba hág?«

ITÁLIA

Itália! tudom városaid csodálni,

hol dús sikátoron vidám nép bizsereg.

Lázas az ily szük út, mint testben kék erek,

s nemes, habár hanyag, szennyében is királyi.

Vonzanak íveid s tűnt fényed palotái,

árkádok, oszlopod, a sugaras terek,

hol elszédülnek az ideges emberek;

vonzanak a sötét toronylépcsők csigái.

De nem kékebb eged és a dombod se zöldebb,

mint honni dombjaink s a dunántúli ég,

e gömbölyű, szelid, szinjátszó kék vidék.

S olasz szív nem lehet emlékektől gyötörtebb

a vén boltok alatt, az ősök piacán,

mint én, ha földeden bolyongok, bús hazám!

SZŐLLŐHEGY TÉLEN

Az egész szőllőhegyet látni most,

a hegy husát most látni meztelen,

mint ájult hölgy, mutatja fesztelen

telt formáját, a gömbölyűt, csinost.

A barna föld emlőjét látni most,

emlőt száradva, dombot nesztelen,

hol az áttetsző gyöngygerezd terem,

melyből szürik a mézizű pirost.

Karók serege bús-meredten áll,

arannyal árnyal a ferde sugár,

a puszta hanton egy lélek se jár.

December, január és február -

mikor jön már a tavasz és a nyár?

a fosztott tőke álmodozva vár.

VÁSÁR

Friss hótól pöttyös báránybőr süveg,

vásári pénz koppan a durva markon.

Kilógó ing, zord búsa szemivek,

s római szó kopik a szennyes ajkon.

Sötét örménnyel alkud az oláh,

szekérre szórva hosszuszőrü szűre;

kis kutya béfut a szekér alá

s gyáván vonít a tarka népsürűre.

Elül is kötény, hátul is kötény,

jön vastaglábu asszony sárga arccal

át a tér hóval rácsozott ködén,

kész alkuharcba szállni száz piarccal.

Magyar szó végre. Kis székely gyerek,

füle se látszik süvegtől, subától,

pirulva, boldog arccal ténfereg,

hol új csodát igér az ócska sátor.

Sátorban a gondolatolvasó:

ki bé mer menni, bámulhatsz a merszén.

Hegyes könyök lök s éles, cifra szó:

Au, a cigányok!... zsebbe’ még az erszény?

Láthatsz sok pópát, hosszu szép szakállt,

kirakva sok ügyetlen, cifra képet,

míg a Nemere éles hangja vált,

s füleket festve fütyüli a népet.

Messze a tiszteletes nagy hegyek,

égbenéző társai agg Negojnak,

melyekre nem vet senki most ügyet,

lassan a bús ködökkel egybefolynak.

AZ ÖRÖK FOLYOSÓ

A véghetetlen portikusznak

egyhangu oldalívei

rejtett forrásu fényben úsznak.

Mi haszna széttekinteni?

A síma égnek semmi ránca

s szemed a földet nem leli.

S tán e nagy ívek néma lánca

a végtelenbe fűzve nyúl:

holt oszlopoknak méla tánca

húzódva, mozdulatlanúl

légtengelyén az üres ürnek,

s a külső sötétig vonúl,

hol a Pokol lakói fülnek.

Mindegy! ásít az út elém!

Ó boldogok, kik nyugton ülnek.

De engem űztön űz a Rém,

kire nincs szem, mely visszanézzen,

s előre, bármi les felém,

futok gyáván, futok merészen,

habár előre jól tudom,

nem érhetem végét egészen

s bárhol bukom, felén bukom

s e súlyos álmok összezúznak

s maradok majd a féluton,

míg a végetlen portikusznak

egyhangu oldalívei

rejtett forrásu fényben úsznak.

(S megint előlről.)

A LIRIKUS EPILÓGJA

Csak én birok versemnek hőse lenni,

első s utolsó mindenik dalomban:

a mindenséget vágyom versbe venni,

de még tovább magamnál nem jutottam.

S már azt hiszem: nincs rajtam kívül semmi,

de hogyha van is, Isten tudja hogy’ van?

Vak dióként dióban zárva lenni

S törésre várni beh megundorodtam.

Büvös körömből nincsen mód kitörnöm,

Csak nyílam szökhet rajta át: a vágy -

de jól tudom, vágyam sejtése csalfa.

Én maradok: magam számára börtön,

mert én vagyok az alany és a tárgy,

jaj én vagyok az ómega s az alfa.

ESTI KÉRDÉS

Midőn az est, e lágyan takaró

fekete, síma bársonytakaró,

melyet terít egy óriási dajka,

a féltett földet lassan eltakarja

s oly óvatosan, hogy minden füszál

lágy leple alatt egyenesen áll

és nem kap a virágok szirma ráncot

s a hímes lepke kényes, dupla szárnyán

nem veszti a szivárványos zománcot

és úgy pihennek e lepelnek árnyán,

e könnyü, síma, bársonyos lepelnek,

hogy nem is érzik e lepelt tehernek:

olyankor bárhol járj a nagyvilágban,

vagy otthon ülhetsz barna, bús szobádban,

vagy kávéházban bámészan vigyázd,

hogy gyujtják sorban a napfényü gázt;

vagy fáradtan, domb oldalán, ebeddel

nézzed a lombon át a lusta holdat;

vagy országúton, melyet por lepett el,

álmos kocsisod bóbiskolva hajthat;

vagy a hajónak ingó padlatán

szédülj, vagy a vonatnak pamlagán;

vagy idegen várost bolygván keresztül

állj meg a sarkokon csodálni restül

a távol utcák hosszú fonalát,

az utcalángok kettős vonalát;

vagy épp a vízi városban, a Riván

hol lángot apróz matt opáltükör,

merengj a messze multba visszaríván,

melynek emléke édesen gyötör,

elmúlt korodba, mely miként a bűvös

lámpának képe van is már, de nincs is,

melynek emléke sohse lehet hűvös,

melynek emléke teher is, de kincs is:

ott emlékektől terhes fejedet

a márványföldnek elcsüggesztheted: -

csupa szépség közt és gyönyörben járván

mégis csak arra fogsz gondolni gyáván:

ez a sok szépség mind mire való?

mégis arra fogsz gondolni árván:

minek a selymes víz, a tarka márvány?

minek az est, e szárnyas takaró?

miért a dombok és miért a lombok

s a tenger, melybe nem vet magvető?

minek az árok, minek az apályok

s a felhők, e bús Danaida-lányok

s a nap, ez égő szizifuszi kő?

miért az emlékek, miért a multak?

miért a lámpák és miért a holdak?

miért a végét nem lelő idő?

vagy vedd példának a piciny füszálat:

miért nő a fü, hogyha majd leszárad?

miért szárad le, hogyha újra nő?

AZ ŐSZI TÜCSÖKHÖZ

Ki átható, egyhangu dalaiddal

betöltöd a nyugalmas éjszakát,

milyen lehet tenéked a világ?

Csend van; a hangok alusznak az éjben,

A te zenéd van ébren egyedül,

mint láthatatlan, éles hegedű.

A te zenéd a csöndnek része immár

és mint a szférák, titkon muzsikál:

Az hallja csak, aki magába száll.

Csendnek és éjszakának hegedűje,

milyen lehet tenéked a világ?

Érzed-e a csöndet s az éjszakát?

Zenéd olyan, mint a lelkem zenéje

s talán a fájó unalom dala:

Egyforma volt tegnap s egyforma ma.

Bokrod alatt, ah, kétségbeesetten

érzed a csöndet és az éjszakát

s szegény vak lélek, sírsz az éjen át.

A KÖLTŐ SZÓL

Ha néha behúnyom a szememet,

szárnycsattogás üti meg fülemet,

mire szemem megint kinyitom,

milyen madár volt, már nem tudom.

Ha sötét szögletbe nézek én,

rebbenni valamit érzek én,

szele, hangja megcsap, hasztalan:

mire látnám, már csak hült helye van.

Szellemcsapat üldöz engemet,

titkon megcsípkedi étkemet,

megrántja kabátom szárnyait:

mire hátranézek, eltünik.

Csak egyet tudnék elfogni már

boldogabb lennék, mint a király:

kalitba zárnám a kicsikét,

hallgatni örökre énekét.

NE MONDJ LE SEMMIRŐL

Ne mondj le semmiről. Minden lemondás

egy kis halál. Ne mondj le semmiről.

Minden halál gyilkosság (lélekontás):

Meghalni bűn, ne mondj le semmiről,

Isten művét rongálja bármi rontás,

meghalni bűn, ne mondj le semmiről:

minden vágyad az Isten szava benned

mutatva, hogy merre rendelte menned.

CSIPKERÓZSA

Nagy tornyos nyoszolyában

fekete nyoszolyában

fehér rózsák között,

úgy alszik Csipkerózsa

rózsák között a rózsa

álomba rejtözött.

Minden virág egy álom

álmok között az álom

rózsákba hullatag

fejét lehajtva mélyen

mint rózsa töve télen

rejtőzik fullatag.

Fullasztó mély az álma

fullasztó mély a párna,

fullasztó fekete,

rózsa nyílik a párnán

és fehér mint a márvány

ez ágynak betege.

Kárpitja mint az ében

fehér a feketében

csiklándva ragyog át;

s aranyos súllyal omlik

aranyzsinórja, bojtig

skófium és brokát.

Fekete gyászu kárpit

fehérrel kivirágzik

s nagy rózsákat susog

s sullyal mint néma vétek

hull bársonya fölétek,

fullatag vánkosok.

Az ólmos álmu bársony

csiklándó ragyogáson

leszunnyad feketén:

fullasztó mély az álma

s lidércként nyúl a párna

az ágynak betegén.

Az éjek arra szállnak,

az évek arra járnak

a lusta századok:

fekete gyászu kárpit

fehérrel kivirágzik

s nagy rózsákat zokog.

SZONETTEK

Ezek hideg szonettek. Mind ügyesség

és szenvtelen, csak virtuózitás.

Bár munkában manapság nincs nemesség,

ez csupa munka, csupa faragás.

Ha költő, ki lázát árulja: tessék!

itt állok cédán, levetkőzve! láss!:

ez nem költészet; de aranymüvesség!

s bár nem őszinte, nem komédiás.

Minden szonett egy miniatür oltár,

ki vérigéket, pongyolán, szeret,

az versemet ezentúl ne olvassa.

Ki hajdan annyi szívek kulcsa voltál,

Szonett, aranykulcs, zárd el szívemet,

erősen, hogy csak rokonom nyithassa.

ARANY JÁNOSHOZ

(Egy megzavart verselő a XX. században)

Hunyt mesterünk! tehozzád száll az ének:

ládd léha gáncsok lantom elborítják

s mint gyermek hogyha idegenbe szidják

édes apjához panaszkodni tér meg:

úgy hozzád én. E nemzedék szemének

gyenge e láng, bár új olajak szitják:

cintányérral mulatnak már a szittyák

s rejtett kincset sejteni rá nem érnek.

S kiáltanak: Nincs benne tűz, sem érzés!

nem takart seb kell, inkább festett vérzés!

és jönnek az új lantosok sereggel,

sebes szavakkal és hangos sebekkel:

egy sem tudja mit mond, de szóra bátor,

magát mutatni hősi gladiátor.

HÉPHAISZTOSZ

Anyám az égből ledobott, az ebszem,

mert csúf valék és szégyenére sánta;

teljes egész nap, teljes éjjel estem

mint hullócsillag, a nagy Óceánba.

Ott meddő habtól ázott csonka testem

Eurynomé, az óceáni lányka

s Thetisz, az ezüstlábú asszonyisten

bevitték a zöld, márványos karámba,

ahol Próteusz őrzi néma nyáját

s hol a zöld éjben lángom lett a lámpa,

ott készítettem kezem sok csodáját,

gyöngyvirág-függőt s csattot, görbe láncra,

míg nagy halak suhantak el köröttem,

s zúgott az örök óceán fölöttem.

KLASSZIKUS ÁLMOK

Klasszikus álmok az én lelkem bús álmai: fáradt

gondolatom szeret ölteni hosszuredőzetü tógát.

Régi redőjü ruhában jöttök most is előmbe

halvány gondolatok, mint régi szüzek, kosarakkal

menve az istennő szentélye felé. Koszorútok

nedvtelen árva babér; s a peplosz drága szegélye

visszájára mutatja szinét, mint lázbeteg álma:

nem csoda, régi babér és több évezredes öltöny.

Mit hoztok ma szegények, a sárga fonott kosarakban?

Bort, tejet és mézet, hogy lenne áldozat abból,

áldozat az istennőnek, kit örökre imádtok,

halvány gondolatok, beteg, őrült, régi rajongók!

Ámde az istennő veletek nem gondol. Örökké

benn ül ezüst trónján és temploma drága hüsében

nézi az áthaladó nagy időket, nézi az ember

koldus-áldozatát s oltára busillatu füstjét.

Búbos, vaksi sisakja alól kiragyognak opállal

illesztett szemei - de a kéz és arc elefántcsont,

régi merev faragás, és öltönye vertarany öltöny.

Néma nyugodtsággal néz így és isteni arcán

régi mosoly, milyet kiidéztek régi müvészek

régi nemes kőből, vagy az ájtatos egykori festők

láttak a vászonra - titkos, bús, régi mosolygás.

Igy ül ezüst trónján és temploma drága hüsében

nézi az áthaladó nagy időket, nézi az ember

koldus-áldozatát s oltára busillatu füstjét

s meg sem rezzen a Győzelem ércmezü szobra kezében.

KÉT NŐVÉR

Két nővér megy, ó Lélek, örökkön, az egyik előtted, a másik utánad:

az egyik a fekete Bánat, a másik a vérszinü Vágy.

S szól néha könnyezve a Vágy: »Én vagyok a Bánat.«

S szól néha nevetve a Bánat: »Én vagyok a Vágy.«

Két komoly árvaleány, termetre meg arcra hasonlók,

tekintetük üldöz, nyugtot sohse hágy:

a holt Szerelem leányai ők, galambszinü hollók,

és kínál borral a Bánat, és kínál vérrel a Vágy.

A zord Szerelem leányai, hajdan lakodalmadnak koszorús nyoszolyói

vezettek a méccsel a szoba felé, hol vetve menyasszonyi ágy

Anyagyilkos lányok majdan, a holt Szerelem gyilkosai és ugyanők bosszulói

Százvágyu Bánat, százbánatu Vágy.

Egymást szeretik, soha el nem válnak, összefogódnak,

a Vágy foga éles, a Bánat ajaka lágy,

Egymást szeretik testvériesen és véreden osztakozódnak

és csókol a Bánat és harap a Vágy.

Fekete hunyorból van koszorújok, nagy árnyakat ingat a mécsük utánad

s jön egyre mögötted a fekete Bánat, előtted a vérszinü Vágy.

S szól néha könnyezve a Vágy: »Én vagyok a Bánat.«

S szól néha nevetve a Bánat: »Én vagyok a Vágy.«

A DANAIDÁK

Lenn a csöndes alvilágban, szellőtlen, bús alvilágban, asphodelosok között, hol asphodelos meg se moccan, gyászfa nem bókol galyával, mákvirág szirmát nem ejti, mert a szél ott mélyen alszik, alszik asphodelos ágyban, mélyen alszik, nem beszél,

hol a tók acéltükörként mozdulatlan elterülnek, pillák könnyen szenderülnek, mert a pillák legyezője, habszövetnek fodrozója sohase jár ott, a szél;

óriási amphorákba, alabastrom amphorákba ötven asszony, bűnös asszony karcsu vázát megmerítve, majd merítve, majd ürítve kárhozott bús ötven asszony mindörökre töltöget,

ötven kárhozott bús asszony óriási alabastrom amphorákba mindhiába töltögeti drága nedvét, drága Léthéből merített sohasem elég vizet.

Óriási karcsu gyászfák ágaikat sohse rázzák: [minden águk egy-egy lélek, öngyilkos bús régi lélek, mely most néma fán tenyész;

érzőn, mégis öntudatlan nyujtja lombját mozdulatlan, mozdulatlan és sötéten, át a réten,

át a réten, hol a Léthe (mert e rét a Léthe réte) száz belémosott bünöktől szennyes vízzel, elfelejtett ős bünöktől szennyes vízzel körbe folyva nem enyész,

nem enyész, nem ér tengerbe, hanem hétszer körbe-körbe, vissza önmagába]: ottan ötven asszony kárhozottan ötven órjás amphorába mindhiába, mindhiába tölti könnyét és vizét,

majd merítve, majd ürítve, mindhiába, mert az ötven bűvös edény tölthetetlen, mint a tenger önmagától megapad és elhúzódik és az ötven bűnös asszony Léthe vizét alabastrom amphorákba mindörökre csak hiába tölti szét.

Ötven asszony, alabastrom testtel, ébenszínű hajjal érzőn, mégis öntudatlan öntögetve szakadatlan félig értett dalra kel,

ötven kárhozott bús asszony felvilágból lehozott és lelkeikbe visszajáró félig értett félemléket fojtott hangon énekel:

»Meggyilkoltuk férjeinket, ötven daliás nagy férfit és szerettünk, csak szerettünk, Isten tudja, kit szerettünk, vágykancsóból merítettünk, merítettünk, űrítettünk, fenn a zöldvilágu földön, az aranyos nap alatt -

»Régi szavak járnak vissza elsötétült lelkeinkbe, mint sötétben nagy szobákba utcáról behullott fények; mit jelentenek? hiába próbálunk rá emlékezni; mit jelent az, hogy: szeretni? mit: kívánni? és ölelni? a homályban mindhiába kérdezzük az árnyakat.

»Csak daloljunk: Meggyilkoltuk - s emlékezzünk: férjeinket csak daloljunk, bár nem értjük, és merítsünk és ürítsünk; úgy sem tudjuk abbahagyni; és daloljunk, bár nem értjük, mert különben némaság van, és a némaság oly félős! néma, rengeteg sötétség: a sötétség nem beszél -«

Igy dalolt az ötven asszony, ötven kárhozott bús asszony, egymáshoz mind oly hasonló ébenfürtü, alabastrom testü ötven testvérasszony így dalolt a Léthe-réten, lélekfák közt, mákvirág közt, óriási amphorák közt, Léthe mellett, hol a szél

lenn a csöndes alvilágban, szellőtlen bús alvilágban alszik asphodelos-ágyban, mélyen alszik, nem beszél.

ÚJ LEONINUSOK

Kékek az alkonyi dombok, elülnek a szürke galambok,

hallgat az esteli táj, ballag a kései nyáj.

Villám; távoli dörgés; a faluban kocsizörgés,

gyűl a vihar serege: még lila s már fekete.

Éjre csukódnak az aklok, jönnek az éjjeli baglyok,

csöndben a törpe tanyák, félnek az édesanyák.

Sápad a kék hegytábor, fátyola távoli zápor;

szél jön; csattan az ég; porban a puszta vidék.

Szép est a szerelemre: jövel kegyesem kebelemre;

sír és fél a világ; jer velem árva virág.

Mikor ölembe kaplak, zörren az üveges ablak!

Hajtsd a szivemre fejed; künn az eső megered.

Sűrűn csillan a villám; bús szemed isteni csillám.

Míg künn csattan az ég, csókom az ajkadon ég.

Ó, bár gyujtana minket, egy hamuvá teteminket

a villám, a vihar; boldog az, így aki hal.

CIGÁNYDAL

Zörg az ág és zug a szél

cigányasszony útrakél

feje piros keszkenős

zsír haján a rossz kenőcs

lepedőbe köti bugyrát

úgy viszi a pereputtyát

csípőn kötve csücske kettő

nyakán lóg a másik kettő.

Háti jószág, pereputty:

pici rajkó, jól aludj!

Mezők jönnek, erdőségek

jó vidékek, rossz vidékek

szép hazák,

zöld hazák:

jár a szél és zörg az ág.

Bús szederfa álldogál

pici rajkó sírdogál

bús szederfa naptól szárad,

cigányasszony ina fárad

fára köti lepedőjét

úgy ringatja csecsemőjét.

Bölcsőt tartja: bölcs a fa;

Szedret adja: jó a fa.

Ad tüzet is száraz ág:

mindenütt csak hajt az ág

hogyha tüz van: a tüz ég is

kerül hozzá kis fazék is

kis fazék

nagy fazék

mindenütt csak jó az ég.

Ágra köti lepedőjét

úgy ringatja csecsemőjét:

»Ági jószág, pereputty

pici rajkó, jól aludj.

Mezők jönnek, erdőségek

jó vidékek, rossz vidékek:

teneked mind jó vidék;

mindenütt csak kék az ég.

Ne felejtsd, hogy ágrul lettél

szederfa alatt születtél

s mint a röpke mag az ágrul,

úgy leszakadsz majd anyádrul

se apád,

se anyád,

se országod, se tanyád.«

Mesél neki rémeket,

dalol neki éneket:

»Ági jószág, pici lélek

milyen jó neked az élet:

hogyha jön a csunya szél,

pici rajkó picit fél

ad tüzet a száraz ág:

kivárod a tavaszát.

Hogyha ég a nap sugára

a gazdának nagy a kára;

neked semmi, kis bolond:

mindenütt csak hűs a lomb:

Cse’bogár,

Cse’bogár,

a gazdának csupa kár.«

»Mezők jönnek, erdőségek,

jó vidékek, rossz vidékek

teneked mind jó vidék:

mindenütt csak kék az ég.

Erdőn hogyha zsidót látsz,

meg se nézed, neki látsz.

Mezőn hogyha lányra lelsz,

meg se kérded, úgy ölelsz.

Nem hiába ágrul lettél

szederfa alatt születtél.

S mint a röpke mag az ágrul,

úgy szakadsz le majd anyádrul

se apád,

se anyád,

se országod, se tanyád.«

EGY SZOMORÚ VERS

melyen a költő azon panaszkodik, hogy nincsen barátja.

Nekem nem volt barátom,

tőlem mindenki fut,

társaim elkerültek

mint idegen fiut,

idegent, megvetettet,

ki mindég mostoha,

kit senki sem szerethet,

nem is szeret soha.

Magányosnak születtem,

baráttalan vagyok,

így lettem, ami lettem,

mindentől elhagyott,

mindég a szenvedésre

vitézül víni kész:

magányosság vitéze,

magam ellen vitéz,

barangoló borongó,

ki bamba bún borong,

borzongó bús bolyongó,

baráttalan bolond.

Nekem nem volt barátom,

nem is lehet soha,

örökre már belátom,

maradtam mostoha

nincs szem, amely szememben

a lelket lelje meg,

szív, mely setét szivemben

lakozni nem remeg,

lelkekkel lelkesülni

lelkem hiába vágy

lelkeknek egyesülni

nincsen menyasszonyágy.

BABONA, VARÁZS

Nem szánom én az ostobát,

kinek üres a mennyek boltja:

ki méltó látni a csodát

az a csodát magában hordja.

Az este a kertek alatt

jártam és elborult az élet:

az Este varázspoharat

boritott a földre, hogy éj lett.

Hirtelen, árva éjszaka

(szomoru, mégis szép varázs volt);

és a fák alatt egymaga

lassan feljött az óriás hold.

Lám, mondtam, egy arany gyümölcs!

Égő gyümölcs az ében ágon!

Ó melyik napkeleti bölcs

varázsol ilyet Indiákon?

Ó nagy varázsló, titkos Est

ki elborítod e világot,

Kinek nedves ecsetje fest

zajtalan éjjel száz virágot:

varázsköpönyeget terít

kezed és elnyomja a későt; -

Szüzeknek alvó testeit

érni mintázza néma vésőd:

Te mintáztad őt is, te bölcs,

sok régi lányos éjszakáján,

hogy érve majd arany gyümölcs

legyen életem ében fáján;

mert te vagy a nagy Érlelő. -

Ekkor a hold feljött a fáról

furcsán mozogva jött fel ő

regélve még Amerikáról.

Felhők kapkodtak szerteszét

hideg sejtelmek szele támadt,

s hallottam ideges neszét

a rángatózó ijedt fának.

ÉDES AZ OTTHON

Mikor a szőllő leve buggyán

barnul a fanyar berkenye,

kalászt szentel a dűlő útján

az Egyház, az Isten menye,

nap arany sávot vet a falra

s a vidám iskolásfiuk

táskafület lóbálló rajja

a tanteremből rétre fut:

édes az otthon.

Mikor a zsaluk leeresztve,

mert félhomály kell, nem üveg,

Lord hűs kövön, nyelvet eresztve

hemperg - és áll a légysüveg;

keresztútnál, hol tócsa poccsant

máskor, most por füstölg eléd:

izzadtan áll meg s levest loccsant

az ebédet vivő cseléd:

édes az otthon.

Mikor a nappal megin’ enyhe,

mikor az ember újra vig,

mikor csupán a beteg renyhe,

amikor a diót verik,

mikor szellőztetik a pincét

s a gazda a tanyán időz:

őrizni a hegyeknek kincsét

fényes fokossal jár a csősz:

édes az otthon.

S mikor a kályha tüze pattog,

mikor a szoba jó meleg,

halkan a régi óra kattog

s jégcsapot olvaszt a gyerek:

benn nyájas körtől víg az asztal

s a meghitt lámpa gyul korán,

bár új hó ablaknál marasztal

merengni lepkezáporán:

édes az otthon.

JÚLIUS

Mint az ölyv két bús madárra

vigyázatlan gyenge párra

úgy jött ránk e szerelem

mint a zápor a határra

mint a nyári zivatar

oly borusan és hamar.

Most a felhők alatt állunk

csillagokra nem találunk:

minden csillag elaludt.

Vigyázz! most az éjben járunk:

sillanó síkos az út -

ki tudhatja, hova jut?

Láttam amint szeme retten -

ó a boldogság kegyetlen,

nem valami víg dolog -

láttam amint sír ijedten

s mint veszélytől aki buj

finom feje rám borul.

Hallottam hogy hangja csuklott

láttam lelkében a poklot:

szeme fényes ablakán

félős lelke majd kiugrott

óriási ablakán,

amint fölvetette rám!

AUGUSZTUS

A falunak tornya karcsú,

körül karcsú könnyü fák

falu fölött vörös arcú,

sárga bajszú holdvilág.

A vasúton szállok messze,

messze, messze csöndesen,

és tünődöm, enyém lesz-e,

vagy már veszve, kedvesem?

Aki egyszer, egy szép estén,

szép csöndeskén rám hajolt,

enyém lesz-e még édeském,

ki egy estén enyém volt?

Ilyen messze, halk zugolyba

véle volna jönni jó,

hol egymásnak válaszolva

tücsök szólna millió.

Lelkem is itt szertecicáz,

elmóricáz csöndesen,

s megpihen egy fehér cicás

kukoricás ereszen. -

Ó jaj, a vonat megindul,

lassan indul, tétováz

s eltün a táj dombjain tul

zene, hold és állomás.

FÁJÓ, FÁZÓ ÉNEK

Ó gondok, gondok, holnapok!

egy gondtalan mát hol kapok?

Szőnyeg-puhába betegen

búni hiába szigetem:

szivem verését halk ölén

csak annál jobban hallom én.

S nem hágy e belül ágyuzó

nyugodni tikkadt ágyuszó.

Rég mélyről únott hangja bánt

előbb sülyedt harang gyanánt:

de zord kohóba sülyedett

és a harangból ágyu lett.

S tép, tép e belül ágyuzó

lelkembe tikkadt ágyuszó.

Kifelé csupa sánc, perem:

befelé lelkem meztelen.

Fájón mezítlen, mint beteg

zománca-vesztett fogideg.

Úristen, ami itt hibás,

ki lesz eltömni Messiás?

Jámbor halászt, hiszem, lehet:

hanem ki vált meg engemet?

Adj Uram, kinek mit szeret:

az éhezőnek kenyeret,

a szomjazónak hűs italt,

a fiatalnak fiatalt,

adj az öregnek szép időt:

hadd üldögéljen ház előtt,

adj, Uram, néki friss erőt -

de nékem adj már pihenőt!

A CSENGETYŰSFIÚ

Minden reggeli látomásból

szemem mögött dal erjed, érik

mint nyílt hordóban aromás bor.

Ázik az utca friss aranyban

reggeli csengő csengi végig:

ezüst hal az arany folyamban.

Ó, reggel, gyermek, gyönyörűség!

kertek falán át egy karaj lomb

tán a csengő szavára hajlong

ó, szent reggeli csengetyűsség!

a kapu árnya aranyat vág.

Gyenge a nap, szelíd az árnyék

s a lombok zöldje halovány még

kacag a csengő tiszta zajjal

s nyíló kapukból friss leányok

csengetnek vissza víg kacajjal.

Nyíló kapukba mind kiállnak

sorfalat állva mint királynak

hónuk alatt egy kicsi teknő:

hódolni drága adományok

(drága nap aranyozza reggel)

s a csengő egyre közelebb jő

a nagy csengő a kis gyerekkel

s mögötte súlyosan döbög

a méltóságos nagy szekér

rejtelmes szürke födelekkel

a verőfényes távol utcán

s megáll, ha egy kapúig ér.

S az egyik leány közeleg,

feszíti mellét, nyújtja karját;

s nyílnak az ajtós födelek,

melyek a tág kocsit takarják.

Úgy tartja, nyújtja válla, karja

az adományt, a drága ládát

mint antik urnát régi szobrok;

s amint a vak szekérbe önti

ezüstből látsz fellengni fodrot

a por gyémántját, füst ezüstjét,

szent áldozatnak ritka füstjét

nap felé szállni a szekérből.

Ó, mit nekem hogy a szemétből!

Isten szemében nincs szemét:

fürtödnek, melyből borod erjed,

ne hányjad el rohadt szemét:

attól édesebb lesz a bor.

Inkább gyönyörködve figyeljed,

hogy napban gyémánt lesz a por

s hallgasd a szemetes-zenét

amint utcádon csengve terjed.

REGGELI ÉNEK

A reggelt éneklem, az enyhe szépet

Ó, reggeleim!

jó reggeleim!

Testem mint egy eleven béke ébred

Tejjel és mézzel folynak ereim.

Lelkem kilép az álom fürdejéből

Megint üde már

oszlik köde már.

Kilép az álmok sötét erdejéből

s egy dombra száll, egy kedves dombra száll.

És így néz széllyel hajnala hegyérül

mély multja fölé,

mult mélye fölé

s a tegnap és a tavaly köde gyérül

lába alatt, amint néz lefelé.

Nézi, mint új ruhán foszolni fércet

a táj köd-egét

homályüvegét

s a kukoricaszál, a lenge, délceg

hogy hajlogatja tollas süvegét!

S a völgy fölött lassan mélyülve kékell

a szerte határ,

mit a menny kitár

s egy messze vers ébredő ütemével

kóvályg benne, mint hajnali madár.

RÉGI MAGYAR IRODALOM

Ihol ama híres gróf Listius László

írtam krónikámat, magyarokért gyászló,

ritmusban a gaz tar vérpatakot gázló,

fegyver, hadieszköz, címerek és zászló.

Haj mit ér az fegyver? haj mit ér az virtus?

Plutó országában elhallgat az ritmus.

Egy igaz dicsőség, melyet szerze Krisztus

ragyog örökkétig, égi amethystus.

Későn ugyan bántam, ugyan megsirattam,

hogy a Krisztus igaz utait elhagytam.

Hóhér fene marka fenyeget most engem.

Hóhér bárdja küldi Isten elé lelkem:

az leszen bírája, akinek adósa. -

Könyörögj érettem lybanoni rózsa!

RECITATIV

Ó, mért nem lettem én muzsikus?

A szerelemnek e tengerén

elúszni - nem mint barna madár

fehér egen; vagy azúr vizen

mely tollát kívül nedvezi csak

s zsírjáról minden gyöngy lepörög

hanem (keserves lelkem üröm-

cseppjével) átitatva puhán,

átjárva egészen, szíva és

foszlódva lassan, omladozón,

eltűnve, - nem befulva, hanem

beléolvadva!...

Ó, ti kemény

magvak, ti lelkem magvai, szók!

művészetemnek nincs sava hát

mely felolvasszon annyira csak

hogy a gondolat salakja szent

italomnak színét és izét

el ne busítsa? Szók, keserű

ős tengerekből üllepedett

szók, rég kiszáradt tengerek alja, ti

felejtett könnyek alja, ti gondolat

kegyetlen izgatói, - ha szótalan

tudnám zenémnek önteni gyógyvizét

tán elringatna - de balzsamomul

szók emlékittas mérgeit oldozám

s fürdőmnek annyi éles a kavicsa

hogy lábam egy seb - s szemvizem oly teli

homokkal, hogy szemem csupa vér.

Ó, szótlan, tiszta, homoktalan

zene! mért nem lettem én zenész?!

Ha festő volnék, tengeri tájt,

hegyekre mászó fák sorait,

hajófüst árnyát, barna csikot

az áttetsző kék tinta vizen

s fehér sirályt a vízre, fehér

felhőt az égre, sötét romot

hegyem csúcsára, víg barikat

az oldalára játszani festenék.

Ó, kép! Ó, színek! Ó, vigasz: alkotás!

Hanem beszédben mondva el, annyi jaj

ahány szó benne: várrom, Itália,

hajók és tenger: tűnt nyarak, életem

s más kedves élet rémei, háborúk,

emlékek, álmok, izgalom, új halál

minden szótagban, új sebek, új kinok

s nem élhetendő életek eleje:

nem a holt színek élete, nyugalom,

tárgyak nyugalma, víg barik írigyelt

tudatlansága, állati szent öröm,

sem a virágok illatos élete

sem szirmok élő selyme, sem ős kövek

vak boldogsága: rejtekes istenek

életlen élte, nagy zene, szent

halál, vak fények, szótalan olvadás. -

Ó, mért nem lettem én muzsikus?!

ELŐSZÓ

Egyszerü megint a versem - de mi ez a fáradt egyszerüség?

Nem fiatal madár szárnyverésének egyszerüsége, nem fiatal szív

dobogásának egyszerüsége már - hanem bágyadtan primitív

mint öregek gyermekes mozdulata - mert nincsen gyönyörüség

számomra már, csak a kevésben - mert elborított a Sok,

rámszakadt hirtelen, mint elbűvölt várban titkos befolyás

zápora százfelől - s megbénított az idegen varázs

hálója - mert idegen nekem a gonosz városok

levegője amelyben élek, és mint gonosz erdőben farkasok

tünnek elém az arcok az utcán, és rémít az élet ezer zaja,

mint egy betegség - mert minden zaj tályog és csúf nyavalya

a Csöndnek testén - mind legalább, mely nemcsak egyforma mintát susog

s zenél bele a Csönd szövetébe - mind legalább, mely nem annyira egy

a Csönddel, mint tücskök zaja őszi este - mint záporok

verése nyugodt és lágy földeken - vagy a hab ha zajog

tengerek messze síkjain - szél ha zúg - csillag ha megy

titkos zenével az égi pályán - ó, ha lankatag énekemet

ilyen egyszerüségre hangolhatnám, hogy, ha egy drága barát

meghallgatná egy este, nem tudná, szavakat hall-e, vagy a saját

szívét dobogni, vagy a szférák zenéjét, vagy engemet.

A JÓSÁG DALA

Versek, darócban

1.

Nem csendül a lelkem, mert olyan mint az a fém, amely

csak akkor cseng, ha rokon hangját ütik meg közel:

néma hát lelkem, e mái veszett hangoktól mind idegen

vagy mint a felhő, csak csüggök a zord hegyeken

és sírok; de nem jó zápor ez, csupán ködesés

észrevétlen, szitáló, naphosszú, éjhosszú, monotón kormos permetezés,

monotón, monotón, ó csak zuhogna már, vagy villámot szülne, küldene:

mert szép zene az is, a zápor meg a dörgés, hogy érdemes fájva vajúdni érte: szép zene!

Ha nézem a tükörben néma ajkamat: Valaha - elgondolom -

bimbó volt ez, akkor is fonnyadt már, látszólag, csukott szirom,

de mikor megjött az este, a falusi este, és szólt a harang,

haranggá nyílt az ajkam, mint az esti virág, és zengett mint a harang!

2.

Most csönd van és szívem mint a süket föld, erjedő, sötét, meleg,

nehéz virágok bölcseje hajdan, hol megfonódtak bús gyökerek,

vak erjedés hona - Istenem! apró kis érzésmagvak, fekete rossz

mind, s csúf és viszkető, bujva, de buja-makacson sarjadoz,

magzik a meleg, sötét föld méhében, - észre sem veszem,

nem látom, nem tudom, de viszket belül, lassankint érezem,

hogy növekszik lenten, lassan és egyre és fojtva és idegen mint borban a salak,

idegen és gyűlölt és irtanám, mint rablótól megejtett lány a magzatát, akit gyűlöl: - de hogyan irtsalak,

kis érzésmagvak, Vénség magvai? mert Vénség volt a rabló, érzem: - az Ifjuság

már elhagy és érzem, minden erő és minden erény csak ifjuság,

dús Ifjuság (csak a Dús lehet nemes) - önző vágy, irígy akarat,

ez a Vénség része. A szívnek csúf salakja marad.

3.

Pedig jónak kell lenni, mert ott künn zúg a háború és csak, aki jó,

mondhatja: Én meg tudok halni, de van jogom élni is: Csak, aki jó,

közülünk legalább, barátaim, csak az tud lélekben maradni szabad

és tenni még: az boldog. - A vulgáris csapat,

ki kívülről éli életét, annak ma jaj, ha jó,

mert pénz, szerelem, szerencse, az élet maga is - a külső élet - azé, kinek ökle és marka jó:

de pénz, - kastélyok, parkok, nők, szép testek ünnepe, pompa és hatalom itala - mind

méreg lesz annak, ki a Jóság könnyeiből egy csöppet belehint.

Pap vagyok, Barátaim, mert szenvedtem, és most pap vagyok

és mondom, Barátaim, mi mások vagyunk, halljatok:

mert velük élni nem tudunk, se pedig egymagunk,

csak a szenvedőkkel élhetünk, azokkal halhatunk.

4.

Ne mondjátok, hogy semmi a vers! Ó, ha minden szomorú tikkadás

gyümölcsös volna bennünk, édes-teli hússá szikkadás,

s borérés volna kádunkban minden fájdalmas erjedés,

gazdagok volnánk, mert legnagyobb kincs, melynek ára a szenvedés,

ajándékozók, mert legszebb ajándék az áldozat.

Én is azokból voltam, akiknek kincse lett minden kárhozat,

Bányász voltam, és magam, amelyet vágtam, a kő,

nyeső kertész, és magam, amelyet nyestem, a tő.

Bátorság! ez minden: mert van kincs annak, aki az Akarat

csákányát jól forgatja s a bús bányától meg nem riad,

De jaj, Barátaim, a költő csak olyan kincsre talál,

csak olyan kincsre, Barátaim, amihez hozzányúlnia fáj!

5.

Segíts, Szerelem! ezt az egész verset neked énekelem,

mert te vagy a Jóság magva és átoma, szent Szerelem,

ki a testi Szépség fáklyáját tartod a lélek elé

és úgy vezeted a lelki nagy Szeretet felé!

Kéjeddel a kínra, amely nélkül se jók, se gazdagok nem lehetünk,

kínt is kéjjé olvasztva erőt ki adna, ha nem Te nekünk?

S mi lenne velünk e sötétben, hol lábunk mindig fájva botol,

ha Te nem biztatnál fáklyáddal, hogy Fény is van valahol?

Ó, szabadság Rése, első Ablak, melyen az önzés elhagyja magát

mint egy rabságot! Első Szál, mely a vak falon vájva fogózik át

lélek és lélek közt - hajts, drága Mag: mert belőled nő ki a szent Gyökér,

mely az emberiséget befonja és pólustól pólusig ér.

ÚJ ESZTENDŐ

1918.

Idegeimen apokaliptikus

zene tombol, bábeli gyermekágy

a világ, véres lében remeg és

csikorog - ó jaj! ki a kínokban

ki a kínokban vajudó? Én vagyok,

te vagy, mi vagyunk, egy lett mindenki

e kínok apokalipszisában, e

véres ágy vonaglásában, rángunk és

futkosunk, patkánymódra, óriás

talpak alatt, jaj! véres és vértelen

kaszák villódzanak a tetemszagú

légben, és torkon lehel a ragály

csontpalotákból idegen zene szól

viharok paradicsoma kibomlik.

Mit szólsz, ég és föld? Mit rántasz, iszonyú

új esztendőkbe, ég? A föld hallgat és

zordan karikáz sötét telében - de egyszer

ébrednie kell, és akkor mit mond majd

változatlan szép tavaszával, mit mond

feldúlt erdeivel, mit mond eleven

erőivel, mit mond rettenetes

ugarain kisarjadó vadvirágok

ezer beszédes szemeivel - Ember,

te züllött, véres, rossz kártyás, éji veszett

játékodból a réten ocsudva, - hogy fogsz

a vadvirágok szemeibe nézni?

ZSOLTÁR GYERMEKHANGRA

Az Úristen őriz engem

mert az ő zászlóját zengem.

Ő az Áldás, Ő a Béke

nem a harcok istensége.

Ő nem az a véres Isten:

az a véres Isten nincsen.

Kard ha csörren, vér ha csobban,

csak az ember vétkes abban.

Az Úristen örök áldás,

csira, élet és virágzás.

Nagy, süket és szent nyugalma

háborúnkat meg se hallja.

Csöndes ő míg mi viharzunk

békéjét nem bántja harcunk:

Az Úristen őriz engem,

mert az Ő országát zengem.

Az Ő országát, a Békét,

harcainkra süketségét.

Néha átokkal panaszlom

de Ő így szól: »Nem haragszom!«

Néha rángatom, cibálom: -

tudja hogy csak őt kivánom.

Az is kedvesebb számára,

mint a közömbös imája.

Az Úristen őriz engem

mert az Ő zászlóját zengem.

Hogy daloljak más éneket,

mint amit Ő ajkamra tett?

Tőle, Hozzá minden átkom:

hang vagyok az Ő szájában.

Lázas hang talán magában:

kell a szent Harmóniában.

S kell, hogy az Úr áldja, védje

aki azt énekli: Béke.

ZSOLTÁR FÉRFIHANGRA

Consolatio mystica.

Tudod hogy érted történnek mindenek - mit busulsz?

A csillagok örök forgása néked forog

és hozzád szól, rád tartozik, érted van minden dolog

a te bűnös lelkedért.

Ó hidd el nékem, benned a Cél és nálad a Kulcs

Madárka tolla se hull ki, - ég se zeng, - föld se remeg,

hogy az Isten rád ne gondolna. Az Istent sem értheti meg,

aki téged meg nem ért.

Mert kedvedért alkotott mennyet és földet és tengereket,

hogy benned teljesedjenek; - s korok történetét

szerezte meséskönyvedül, - s napba mártotta ecsetét,

hogy kifesse lelkedet.

Kinek színezte a hajnalt, az alkonyt, az emberek arcát? Mind teneked!

És kinek kevert sorsokat és örömet és bánatot,

hogy gazdag legyen a lelked? És kinek adott

annyi bús szerelmeket,

szerelmek bűnét és gyászát? s hogy bűn és gyász egysúlyu legyen,

eleve elosztott számodra szépen derüt és borút,

sorsot és véletlent, világ nyomorát, ínséget, háborút,

mindent a lelkedre mért

öltöny gyanánt: úgy van! eónok zúgtak, tengerek száradtak, hogy a lelked: legyen

császárok vétkeztek, seregek törtek, hogy megkapd azt a bút,

amit meg kellett kapnod, és világok vihara fútt

a te bűnös lelkedért!

Mert ne gondold hogy annyi vagy, amennyi látszol magadnak,

mert mint látásodból kinőtt szemed és homlokod, úgy nagyobb

részed énedből, s nem ismered föl sorsod és csillagod

tükörében magadat,

és nem sejted hogy véletleneid belőled fakadnak,

és nem tudod hogy messze Napokban tennen erőd

ráng és a planéták félrehajlítják pályád előtt

az adamant rudakat.

EMLÉKEZÉS

A pókhálóra harmat esett:

bús unalmamra egy könnycsepp ma este.

A hold az égen párt keresett,

a széles égen hasztalan kereste!

Már elhallgattak a madarak,

annál hangosabban szóltak a tücskök.

És szinte láttam a fény alatt

ellengni a világot, mint a füstöt.

A fényen valami átfutott,

bársonyok kápráztak előttem.

A hangod is eszembe jutott,

mely elszállt az örök időkben.

RÉGI KERT

I.

Szeretek itt olvasni, a kertben, a szőllőlugas alatt,

ahol a könyvre apró kerek fényfoltokat vet a nap -

mind titkos lencse fényköre titkos mikroszkóp alatt,

amelyben titkos porszemek szálló árnyai mozganak.

Itt csak egyszerű virágok vannak: árvácskavirág,

petúnia, muskátli, dáhlia és georginák,

és rózsa, rózsa! - A reggelnek még a zöld gyep örül,

a zöld gyep és a barna lóher az ágyások körül.

Nem tudok én már dalolni cifra mértéken, rimen,

csak ily hanyagon, mint ez a kert dalol, porosan, szeliden,

ahonnan az utcára semmise néz, csak a jegenyeakác

sárga fejével; mert nagyobb szegény mint az emeletes ház.

II.

Talán örökké lehetne verselni rólad régi kert,

vén köhögős kutadról, mely szalma közt fázva telelt,

a tamariszkról, melynek bőre ráncos és durva mint a vén emberé

s mégis oly virágos gyengeszép ágakat nyujt az ég felé!

Gyerekkoromban a levelekbe szerettem harapni mint a csikó,

Tudtam: keserű ízű az orgona, illatos zamattal leveles a dió,

Sokszor álmodoztam diólevél-ágyrul, ott volna délután heverni jó!

Ott volna valami szépmellű kisleányt ölelni jó!

Este ha a kertre a hosszú ház árnyéka lassan ráfeküszik,

sűrű nyári este a forró légben fülledt illat úszik.

Tikkadtan a magas fának üzen akkor titkon a kis virág:

»Te messze látsz, bátya, mondd meg, jön-e már a holdvilág?«

III.

Ház, pince, istálló, félszer, körülötted régi kert.

Elül a mi házunk, emeletes, de mégis fehérre meszelt

zöld ablakokkal; oldalt a szomszédé, alacsony, falusi, nádfödeles

(hányszor kihúztam nyílnak a nádat, indián voltam, ki nyilazva les!)

Kert mögött az udvar, a régi félszer ott áll az udvaron

négy vályogoszlopon, benn mosókemence, mángorló, ócska lom.

A vályogról hull a mész. Az istálló is ott van, rég üres, törött az ablaka:

nagyapám virgonc lovai álltak a jászol előtt valaha.

Foltos, szalmás a vályog. A gerendák közt fecskék keringnek. Pincetorok,

hűsöng, nagy hordók, misztikusan, jó pénz, jó mámorok, kadarkaborok.

Szemközt nagy bálvány fakapu néz ki az utcára, zöld rácsos, szép

S künn a ház előtt évrül-évre eszi az utcát az akácos Séd.

SZÜRET ELŐTT

Sötétzöld színű és tömött a tő,

egy-egy vörös levéllel néha tarka;

édesen lankad, érve csüggedő,

kékes fürtjével a nemes kadarka.

Oly mézes-forró s drágán töppedő,

mint szenvedélyes szerető vad ajka; -

s várakozásban ég a hegytető,

s mosolyog a Nap, a lángtejü dajka.

Várakozásban ég a hegytető,

benn a présházban locsolják a kádat -

ó méla napfény, lankadt dajkaság!

Méla Halál, te nagy Szüretelő,

jöjj, hozd a kést, puttonnyal kösd a hátad,

és halkan nyisd a Pince ajtaját!

REGGEL

Ottkünn a tavasznak napja ég.

Jaj, nem tudok én fölkelni még!

Lelkemben zsibbad a gyönge vágy

bús testemet marasztja az ágy.

Bénult akarásom csak kesereg!

ó, régi tavaszi reggelek!

Madárfütty, tervek, rebbenő szárny

friss kávé illata, templomárny

diákos friss ész, jó tanulás,

nagy reggeli séta, elindulás

ó, versek, versek víg üteme;

ó, játszi munka szent öröme!

kedves várása, virágcsokor!

reggeli csókok, reggeli bor!

A tavasz fénye ma oly sivár,

Miért keljek föl újra? Mi vár?

Kocsizörgés jő az ablakon

Lovak zaja rúgja homlokom -

szomszéd szobából korhol a sok

könyv, már amit sosem olvasok

beíratlan papirlevelek -

bénult akarásom csak kesereg:

Ó, fáradt, szomoru reggelek!

Mit álmodhattam? iszonyuat

hogy testem ily kimerült maradt.

És mit élhettem? rettenetet

hogy abból ily álom született

hogy szörnyű évek folyama-gyűrt

lelkemben ily sár torlasza gyűlt.

Köröttem fájó haza, beteg

nép - de magam már nem szenvedek

csak fekszem az ágyon lankatag,

mint egy levágott szomoru tag.

Jöhetsz már, nap, tavasz! - a halott

tag meg sem érezi a napot

csak férgei kelnek tőle ki -

ó, lelkem iszonyu férgei!

SZALADVA FÁJÓ TALPAKON

Én csak azt szeretném tudni, mi lesz ezután?

Annyi lángon átláboltunk, annyi vad csudán,

annyi véres kínon, kékes dekadencián

égő lábbal állunk itt az Óperencián.

Partos Óperenciának semmisége int:

rá sem érünk félni tőle; megtorpanva mind

csak a kínt jajgatjuk, a bizsergő, tompa kínt,

kapkodva csallános táncban égő talpaink.

Ó, milyen bál bírt bennünket eddig hajtani?

Olyan e homály előttünk, mint a hajnali

köd a bús kicsapongónak, kinek ajkai

kínos csókoktól sebessek, tánctól sarkai.

Krisztus urunk, jőjj, jelenj meg méltóságosan,

fájó lábunk hűs kezedbe fogd jóságosan,

könnyel öntözd meg helyettünk imádságosan,

ne engedd, hogy elepedjünk ily halálosan!

RÉGEN ELZENGTEK SAPPHO NAPJAI

A líra meghal. Nagyon is merész

kezekkel téptük a kényes leány

hegedü-testét, vad-vad hangokig

csigázva, hogy ma már csak nyögni tud

s hörögni mint halódó... Nincs ütem

jajában többé, nincs se szó, se tag:

az értő agy s zenés szív nem beszél,

csak a tüdő liheg, csak a torok

kiált s a szédült gyomor álmodik.

A líra elhal, néma ez a kor.

Kinek szólsz, lélek? Mondják, milliók

nyögését nyögd ma, testvérek vagyunk

s mit ér a szó, amely csupán tiéd?

De istenem, hát testvér az, aki

nem hallja meg testvére panaszát,

ha nem övé is? Önző a világ:

csak közös inség, közös láz, közös

zavar dadog, - a többi csönd s magány.

A líra meghal, és a szerelem

mint a galambok csókja, hangtalan.

Óh kedvesem! magunknak szól a dal.

Régen elzengtek Sappho napjai.

Csókolj! A líra meghal, és a bús

élet a kettes csöndbe menekül.

Az ember hajdan ember volt, s szive

itta az embert, testvérszív; - ma nyáj,

megúnt baján kérődző. Légy sziget

s várj napot a mocsárból! Különös

gubók szülhetnek pillét. Mit tudod?

Az istenek halnak, az ember él.

KÖNNYŰ DALT SZERETNÉK IRNI A KEDVESHEZ

Hol vannak a régi könnyü dalok?

Szalagok, volant, csokor, fodor

lengése hajad lengéseihez

és ékszerednek fénye szemed

villogásához: durva dísz.

Táncod méltó, hogy utána dalok

szalagja lobogjon, tíz meg tíz.

Hol vannak a régi könnyü dalok

fürtödbe fonni, ruhád köré

csokrozni, fényleni homlokodon

és rímek forró csókjaival

körüllehelni, hogy ne fázz,

hogy melegítsen csók a hideg

évszázakon át is, száz meg száz?

Hol vannak a régi könnyü dalok?

Tán a szél vitte el őket, a szél,

mint virágpelyhet, a gaz közé,

vagy a villám lobbantotta föl,

mely oly sűrűn gyúlt s oly közel!

Vagy súllyá itta szárnyaikat

a könny, a könny, ezer meg ezer!

Hol vannak a régi könnyü dalok?

Óh, könnyesek ők már és nehezek

s mind mélyen a lélek sejtjeibe

szívódva, némán él s vele hal:

nem lobogó, nem villanó -

lásd, lelkem könnyes sejtje dalol

téged, millió meg millió!

ŐSZINTESÉG

Őszinteség... Óh hogyha a szív

oly tiszta lenne, mint hegyi víz,

könnyű, mint vers, ami rímre megy,

és egyszerü, mint az egyszeregy!...

Fa vagyok, a lábam sárban áll,

ezer álmom vétkes kört csinál

s lelkemben úgy eltéved a fény,

mint egy labirintus ösvenyén.

Tán zöld bozót, gazos labirint,

talán csupa kőfal kacskaring;

mélyén, hova Röntgen-láng sem ér,

mily szörnyeteg lakik és henyél?

A szó ott tévedez, elmarad...

Fond, Ariadném, szent fonalad,

és ahová sem igen, se nem,

tán elvezet majd a szerelem.

Hogyan mutassa a föld magát,

ha az ég nem küld feléje sugárt?

Fa vagyok, lábam a sárba tapad,

de karjaimat már vonja a nap...

PESTI ÉJ

Én így szeretem ezt, spaléta nélkül,

mikor keresztet vet reám az ablak

keresztlécével, és a hold bekékül

szobámba, jaj! hogy éjről-éjre kapjak

a bús Mosáshoz, mely lelkemben öblög,

titkos kékítőt. Óh be mar a lug!

Tiszta éj vize, töltsd szinig a csöbröt,

és szent alázat, oldj belé hamut! -

Kutyám halódik és állati kínja

hörgését csurrogatva reves éltem

teknejébe, olyan a hangja, mint a

vízvezetéké, mely csepeg az éjben.

Óh kínok cseppje, mely követ kivájna!

Vigasztalan sötétség! állati

egyedülség! ha elég mélyre fájna

belém keserved, talán mint aki

erős szöggel szögezve egy keresztre,

úgy csüggnék Isten eleven keresztjén,

amelyre minden élet rászögezve

kínjaik föloldódnak a keresztény

»lelkek-egyességében«. Drága oldás,

hol kín a kínnak titkos orvosa,

mert eggyé, mint a kereket a forgás,

olvasztja mind a szívek ritmusa,

mely az Élet ritmusa. Minden bűnöm

oldódjon az Életbe! Hulljon, hulljon

kereszt ágyamra, lúg szívemre! Szűnjön

külön életem kicsi kínja! Múljon

a Minden-Élő kínjaiba! Csöpp lesz

melyet az Úr szent tengere lep el...

Fű... ember... állat...

S a Halál se több lesz,

mint két ing közt egy meztelen kebel.

JÓZANSÁG

Alszol mellettem. Repkedő szemed

kék madarát, két fürge madarát

kalitba csuktad.

Korholva nézem bolond lelkemet:

elhagy, és föl-le kémli vonalát

egy furcsa útnak.

Jer vissza, lelkem, nem való tehozzád

a bizonytalan ösvény messze hosszát

bódulva bolygani!

Elég volt járni, elég volt keresni,

két oldalt lándzsás kapukon belesni,

záporral csorgani.

Száraz tetőnk alá ma behuzódva

az ablakon berémlő vert bozótba

új bajra ki ne szökj...

Lélek les ott künn lelket, mint a kobra,

s a gyűlölségek száz Medúza-szobra

mered a lomb között.

Óh, előrefutós meg visszatérős

lelkem, drága kis ebecském, be félős,

hogy nyomod ottveszik,

ha nem von vissza a szent vágy, a jó láz,

mint bölcs szimat, mint erős, ritka póráz,

az alvó kedvesig...

BOGÁRKÁK JÓ HALÁLÁÉRT

Meghalt. Többet meg se moccant.

Összecsukta fényes szárnyát,

mint egy páncél szemfedőt,

mint egy haloványuló

zománcu kettős szekrényajtót,

melynek fénye érc, agát...

Két ujjam, mint két kis angyal,

jött el érte jobbrul-balrul,

koporsóba tette őt,

melynek falai magukba

itták rég-elgyúlt gyufáknak

maradozó kénszagát.

Ennyi volt csak könnyű pokla!

Az se zárta tán sokáig

foglyul a kis repkedőt.

Már a márciusi vizek

jöttek és a korhadt fán át

beszűrték az éjszakát.

Beszűrték az édes éjet

s boldog-meztelen maradva

a nagy Mindenség előtt

úgy cserélte csöpp husát

s a sáros földet, úgy cserélte

a világot és magát.

Kis testével, mely mig élt,

csak szállt és rángott ég és föld közt,

most a Végtelenbe nőtt

elvegyülve. S múlt a nyár

és telt az ősz, s a házak állán

tél eresztett jégszakállt.

S jött az új tavasz. S az évek

így suhantak. Én Istenkém,

ég és föld szövője, sződd

egybe minden bogárkádat,

engem is majd kedvesemmel

s szűrd reánk szent éjszakád!

ESTI MEGÉRKEZÉS

Az esti sötét

halk mezei lelkét

a mohó kilométerek

bús messzibe nyelték.

Kocsim ablakait most

veri a fény,

két sorban a lámpák

jönnek elém.

Tépett takaró lett

már a sötétből;

csak az ég, a nagy ég

fut velem a rétről;

kiejtik az utcán

a csönd mezei

csokrát a kiránduló

fáradt kezei.

De harsan a lángok

lármája, a lámpák

csilláma szemembe

csengeti lángját.

Máshol az éjszaka

csendje halálos:

itt villan a villany

és villog a város.

Idelenn a város

villanya villog,

de fenn a nagy ég

száz csillaga csillog:

a villany a földi,

a csillag az égi,

a villany az új,

a csillag a régi.

A JOBBAK ELMARADNAK

Utak, kik szétszaladtok a hazába

és sorompókra leltek oly hamar,

ne vigyétek ki bús hirünket innen.

Csak mint a fuldoklóét ujja csücske,

áldozat bárányáét szalagok,

csak mint hegedhetetlen sebnyilások.

Minket lekötve tart egy furcsa léthez

mágus Szokás vagy szoptatós Remény:

álmodunk és vergődünk álmainkban.

Husunkba tépünk, mint az elvarázsolt;

némák vagyunk és süketek; a vér

betölti szánkat, vér kavarg fülünkben.

Őrületünk előtt már semmi korlát:

ó jaj, a táblákat mi összetörtük!

ó jaj, bölcs véneinket megtagadtuk!

Nem előre kell nézni a magyarnak:

a régi erkölcs jobb volt; régi mód,

régi szavak, régi ész, régi oltár.

Megvonva tőlem jövők jósa lenni,

barbár korok vátesze visszavágy

mikor még Róma állt s az ősi Vallás.

Ó magyarok! haragszik tán az Isten!

Havas tavasz korbácsa sujt; a nép

nyomorg s a gyilkolásban leli üdvét.

Jön a Barbárság, mint havas tavasz,

korbáccsal a kezében; már az ének

eresz alá némul; és az a Jobb,

aki nem ért és elmarad korától.

PETŐFI KOSZORÚI

1923.

»Avagy virág vagy te, hazám ifjúsága?«

Hol a szem, szemével farkasszemet nézni?

Ki meri meglátni, ki meri idézni

az igazi arcát?

Ünnepe vak ünnep, s e mái napoknak

szűk folyosóin a szavak úgy lobognak,

mint az olcsó gyertyák.

Szabadság csillaga volt hajdan a magyar,

de ma már maga sem tudja, hogy mit akar:

talány zaja, csöndje

és úgy támolyog az idők sikátorán,

mint átvezetett rab a fogház udvarán

börtönből börtönbe.

Ki ünnepli ŐT ma, mikor a vágy, a gond

messze az Övétől, mint sastól a vakond

avagy gyáván bujik,

s a bilincses ajak rab szavakat hadar?

Csak a vak Megszokás, a süket Hivatal

hozza koszoruit.

Óh, vannak koszoruk, keményebbek, mint a

deszkák, súlyosabbak, mint hantjai kint a

hideg temetőnek!...

Kelj, magyar ifjúság, tépd le a virágot,

melyet eszméinek ellensége rádob

emlékére - kőnek!

Kelj, magyar ifjúság, légy te virág magad!

Nem drótos füzérbe görbítve - légy szabad

virág szabad földön:

hogy árván maradva megrablott birtokán

mondhassa a magyar: »Kicsi az én szobám,

kicsi, de nem börtön!«

Avagy virág vagy te?... légy virág, légy vigasz!

Legyen lelked szabad, legyen hangod igaz

az Ő ünnepségén:

Koporsó tömlöcét aki elkerülte,

most hazug koszorúk láncait ne tűrje

eleven emlékén!

A VÉN KÖTÉLTÁNCOS

I.

»Nosza feszítsd ki font köteled

kösd lábra táncos cipellődet.

Fogd kézbe hosszú súlyzórudad:

tudnád-e még, mint egyszer tudtad?

Amíg élsz, ugrálj! Lássuk, hires!

Győzi-e jobban más ha kiles?

Kilestük titkod, csináljuk is,

még néha-néha cifrázzuk is.

Lépted habozó, bokád remeg,

könnyekbe vakul gyönge szemed:

de a mi falkánk halad, halad

előre, vissza könnyen szalad.

Felhők mezője lábunk alatt:

mit bánjuk, mi van a felhők alatt!«

II.

Addig beszélnek: fogom magam

kihozom súlyos aranyrudam

fölveszem táncos cipellőmet

vonom kötelem felhők felett.

Jól tudom, mi van a felhők alatt:

szájas mélységek, szúrós falak.

Mint roncsolt arc a fátyol mögött,

olyan a táj és rajta a köd.

Szikla kisebzett, föld megrepedt.

Görcs húzza össze a hegyeket.

Borzong a bozót, az erdő fut,

lázas a város, elakad az út,

minden bérc fojtott tűz-csobolyó,

vonaglik ágyában a négy folyó.

III.

Kínpanoráma! iszonyu sors!

Óh bús bátorság, mire sodorsz?

Bár volnék könnyű, hólyag gyanánt,

ne látnék semmit, jó vak gyanánt.

Szirt engem öklel, tűz nekem fáj

fojtó folyó és tályogos táj.

Kásás hidegláz! zöld szédület!

Lerúgom táncos cipellőmet.

Szorul a szívem, ámolyodom,

vad vízbe ejtem aranybotom.

Óh folyó, ránts le iszapodba!

Vak tűz, égess el kicsapódva!

Temess el, erdő! taposs el, út!

Boldogtalan ki magasan fut.

ERDEI LAKÁSBAN

A piros téglalépcsőn sárga foltokat

vet a késői napfény. Óh, maradj, maradj!

Lásd, egész nap tied vagyok. S már e piros

lépcső egy-éjszakai börtönömbe hív,

szobámba, amilyenben élek az egész

éven keresztül, úgy hogy gyűlölöm ma már

megbúni benne, bár csak éjszakákra is.

Nem élőnek való az. Óh, mily iszonyú

feledkezés, mily őrület, milyen beteg

vonzás vihette, szent királyom, csüggeteg

néped, hogy börtönt rakva önmagának, ős

pompád elől vermek közé búj? Átkozott,

aki először szükségen túl házat a

házra rakott, hogy lenne emelet, s aki

falat védett a fallal, míg betonból és

betűből és aranyból ez a labirint

fonódott, mely ma fojtogat, hogy tégedet,

apánk, királyunk, kincsünk és örök jogunk,

pénzért fizessen, aki egyszer, mint magam

e kőhinárba csúszott, s kisebbek legyünk

a csöpp állatnál, mert az veled szabadon

néz szembe, végtelenség! Egyszer, igen, én

egyszer kiugrom, meztelenre vetkezem,

mint a vadak, letépek mindent, ellökök

betont, betűt és aranyat, mint evezős

tengert taszít, hogy révbe jusson. Izgatott

karral lököm ki partod és arcod alá

magam, szakadtan, űzten, fájva, véresen,

ruhátlan és vadan, mint réti farkasok,

hogy láng-, és jég-, és kő-, és tüske-ostorod

verje halálra szegény csupasz testemet!

DAL AZ ESZTERGOMI BAZILIKÁRÓL

Épen olyanok mint otthoni dombjaim:

alattam, fölöttem egy kis darab enyim.

Távolabb a város, és túlnan látszik a

szemközti dombról a komoly bazilika.

Hoc erat in votis... S ne jutna legalább

a jóknak annyi föld, hol megállhat a láb

nyugodtan és bölcsen, s kinyúlhat égig a

lélek, mint dómjával ott a bazilika?

Rossz föld, de megterem itt legalább a csend

virága, nyugtató lótuszom, s odalent

kertem az egész táj, hol óriás csiga

kétszarvú dómjával e bölcs bazilika.

De túl már cseh határ... Idegen katonák

s szuronyos szólamok szorítják a Dunát,

mely ma friss ér helyett zsibbasztó pántlika:

áldástalan nézi a hűs bazilika.

Egy kis darab enyim... De hát hol a mienk,

amit épúgy védjen a törvény és a rend?

Hogy bölcs nemzeteken bíró ököl s iga

legyen, miért hagyod, óh szent bazilika?

Ne bánd ma, lelkem! Itt fölülről egyhatár

minden; és kék és zöld, s szálló szem s gyors madár

tanítják, hogy nagy az Isten és kicsik a

nemzetek, és a Menny külömb bazilika.

Óh ős Templom! azur architrávod alatt

tűrd és áldd meg ezt a csöndes fecskefalat.

Csönd van itt; csak egy-egy kocsi vagy talyiga

zörg föl a városból, s zeng a bazilika.

Mérföldjáró öreg csizmákban a vihar

erretoppan olykor szürke lábaival:

az se soká marad; elszáll és nincs hiba:

mint orgona után néma bazilika.

ÁDÁZ KUTYÁM

Ádáz kutyám, itt heversz mellettem.

Amióta a gazdád én lettem,

ez a hely a legjobb hely tenéked:

nem érhet itt semmi baj se téged.

Rajtam csügg a szemed, hív imádás

együgyű szálán csügg, boldog Ádáz.

Mert boldog ki jámborul heverhet

valami nagy, jó hatalom mellett.

S te jámbor vagy, bár olykor asszonykád

bosszújára megrablod a konyhát

s csirkét hajszolsz vadul a salátás

ágyakon át: jámbor, noha - Ádáz.

Elcsavarogsz néha messze innen,

el is tévedsz kóbor hegyeinkben;

avagy titkos kalandjaid vannak.

Ág tép, gonosz ebek rádrohannak,

zápor is lep, szőröd-bőröd átáz:

ázva, tépve jössz vissza, kis Ádáz.

Visszajössz, mert ugyan hova mennél?

Hol lehetne egyéb helyed ennél?

Szimatokból ezer láthatatlan

ösvény vezet téged mindenhonnan

hívebben, mint bennünket a látás:

minden ösvény ide vezet, Ádáz!

Tudod, hogy itt valaki hatalmas

gondol veled, büntet és irgalmaz,

gyötör olykor, simogat vagy játszik,

hol apádnak, hol kínzódnak látszik:

de te bízol benne. Bölcs belátás,

bízni abban, kit nem értünk, Ádáz.

Óh, bár ahogy te pihensz lábamnál,

bizalommal tudnék én is Annál

megpihenni, aki velem játszik,

hol apámnak, hol kínzómnak látszik,

égi gazda, bosszú, megbocsátás,

s úgy nem értem, mint te engem, Ádáz!

EGY FONNYADÓ BOKORHOZ

Fonnyadó, sárgúló

ribizkebokor,

neked ősz már ez a nyár!

Virágod lehullt,

gyümölcsöd leszedték,

vén galyad is pereg már.

Leveledet görcs

húzza össze, mint az

öreg ember tenyerét;

s éjről amint éjre

tép a kölyök szél,

te kopaszodsz legelébb!

Szerte még a szőllő

érik a napon,

csupa zöld és fiatal;

szerte a virágok

arca kipirul

színük örömriadal:

csak te ejted el

lombjaid egyenként,

mint pénzét egy bárgyu agg:

lombod közt aszó pár

szem gyümölcs, aludt

vércsöppek, piroslanak:

rajtad egy bolond

keserű magyar fej

égbőlesett szeme jár:

fonnyadó, sárgúló

ribizkebokor,

neked ősz már ez a nyár...

CSÖVEK, EREK, TEREK

Bálint-klinika

Csövek,

csövek,

kórházi cellám falain,

hideg és meleg vezeték,

hideg, meleg, rideg csövek

erek,

erek,

erekkel folynak a falak,

erekkel eleven a ház,

eres nagy szürke szörnyeteg;

hideg,

meleg

folyik szét, árad és apad.

Hogy fojt a vattás levegő!

Hő gőzben hullámzik a ház,

piheg,

remeg,

lázas nagy szürke testüreg:

rengnek a falak, búg a lift,

élő sejt módján minden ágy

hideg,

meleg

vacogó lázakat cserél,

vacogó életet cserél

(az élet árad és apad)

(beteg)

(beteg)

cserél élőt és holtakat.

S az élő fullad és fogoly,

de a halott kimegy, kimegy,

mehet,

mehet,

szabad mezők közé, ahol

fölötte föld, alatta föld,

egészséges szép barna föld,

erek,

terek,

és minden sejtek szabadok

és a halott megéled ott

míg itt az élő haldokol.

HAZÁM!

A ház

Röpülj, lelkem, keresd meg hazámat!

Áll a régi ház még, zöld zsalúja

mögött halkul anyám mélabúja:

ősz hajú, de gyermekarcú bánat.

Röpülj, lelkem, keresd meg hazámat!

Itt a szoba, melyben megszülettem,

melyet szemem legelőször látott;

itt a kert, amelyben építettem

homokból az első palotákat.

Amit én emeltem, mind homok volt:

de nagyapám háza bizton áll még

s éveimből, e fojtó romokból

hogy révébe meneküljek, vár még.

A város

Kelj fel, lelkem, keresd meg hazámat!

Nem egy szűk ház, az egész kis város

mint egy árchipelagus vár nyájas

zöldje közt a tenger akácfának.

Szállj ki, lelkem, keresd meg hazámat!

Ott a szőlőhegy, a tömzsi présház,

mely előtt ülve ha szertenéztem,

dallá ringott bennem kétség és láz

s amit láttam tejszín napsütésben,

mind hazám volt! Lenn az utca híven

nyúlt alattam, mint a futószőnyeg

és a dombsor hullámzott, mint szívem,

halkan hullva égig a mezőnek.

Az ország, mappa szerint

Röpülj, lelkem, keresd meg hazámat!

Enyhe dombsor, lankatag magyar föld!

S az a róna túl már a nagy-alföld

szemhatártól, ahol a nap támad.

Röpülj, lelkem, röpüld át hazámat!

Szemhatártól-szemhatárig, s újra

merre emléked, a halk selyempók

vonja szálát, szállj a rónán túlra,

s át hol állnak a bolond sorompók:

és akármit ír a kard a rögre,

lankád mellől el ne bocsásd bérced:

ha hazád volt, az marad örökre;

senkisem bíró, csak ahogy érzed!

Az igazi ország

Szállj ki, lelkem, keresd meg hazámat!

Oly hazáról álmodtam én hajdan,

mely nem ismer se kardot, se vámot

s mint maga a lélek, oszthatatlan.

Álmodj, lelkem, álmodjad hazámat,

mely nem szorul fegyverre, se vértre,

mert nem holt rög, hanem élő lélek.

Galamb álom! s rókák rágtak érte;

odu-féltő kapzsi szenvedélyek.

Az én álmom sohse legyen róka!

Az én tanyám’ magassága védje!

Lelkem madár, tág egek lakója,

noha mindig visszajár fészkébe.

Európa

Röpülj, lelkem, röpüld túl hazámat!

Hogy röpültem egykor! Tornyok szálltak,

Montblanc süllyedt, narancsfák kináltak,

láttam népet, mordat és vidámat:

így találtam nagyobbik hazámat.

Rómát fiús tisztelettel jártam,

mintha őseim városa volna

és Avignon nevetett, mint Tolna,

vígan fürdött egyazon sugárban

és egy lélek font be néptől-népig

messze földrészt eleven hálóba:

egy lélek, egy ország végtül-végig

magát-tépő hazám: Európa.

A glóbus

Röpülj, lelkem, tágítsd még hazámat!

Mily kicsiny a Föld! Mily csöpp melegség

fészke a zord Ürben! Bús kerekség!

Szigete a tér Robinsonának!

Óh röpüld át kis csillagházamat

s míg e hibbant Robinsonok bambán

ölik egymást, szigetük felejtik

és sohasem ér szemük a partig:

te a végső szirt fölé suhanván

a villanyos messzeségbe kémelj,

tán egy ismeretlen sugarat hoz,

amely úgy jön, dallal és reménnyel,

mint dús hajó vén Robinsonokhoz.

Epilóg

Mégis, lelkem, szeressed hazámat!

Nem neked való az ür hidegje!

Itt a glóbus, a meleg szigetke

s lélekágya szent Európának.

Soha el nem hagyhatod hazámat;

útjaidat akármerre bolygod,

egy országot hordozol magaddal,

veled jön egy makacs íz, egy halk dal

viszed, mint a kárhozott a poklot;

de halálig, mint ki bűn között él,

várja híven az Éden sugáros

türelme: úgy vár reád a város

és a kis ház, melyben megszülettél.

KESERÉDES

Tiszta édesség volt a lelked

az enyém tiszta keserűség.

Óh, hogy öntöttem, hogy keverted,

s egy erős Isten fújta tűzét

- vak kovács - a bolond kohónak,

mely ízek ötvényét koholta.

Ki mondja meg ma már, mi volt a

tied, s mi volt enyém? A szónak

mily kémiája? Vert eleggyé

összehulltunk, balga tömecspár.

Keserű-eggyé, édes-eggyé,

ezer-eggyé! Ki mondja meg már?

Mert semmi azt nem tudja tenni

sem szépidőnkben, sem telünkben

hogy ezután ne fogna lenni

halálig minden keserünkben

valami különösen édes,

csúf bajainkban gyönyörű íz;

sem hogy ne lenne minden édes

nekünk egyszerre keserű is.

Igy járunk, keserédes ikrek,

egyedül is örökre duplák.

Szemeink elvarázsolt tükrök,

füleink a visszhangot zúgják.

Egymást foganjuk s szüljük egyre

lelkünk ízét keverve tarkán.

Míg majd a végső Lakomában

elolvadunk az Isten ajkán.

A GAZDA BEKERITI HÁZÁT

Léckatonáim sorban állnak már, pici

földem a földből kikerítve, könnyü szál

dzsidások módján állnak őrt, hatalmasan

igazságukban; ők a törvény, ők a jog,

erőm, munkám, nyugalmam és jutalmam ők,

s jel hogy vagyok; sün-életem tüskéi e

szakadt létben, kizárva minden idegent,

de átbocsátva ami még közös maradt

a testvérek közt: táj varázsát, távoli

egek pirossát, és a tejnél édesebb

levegőt; mostanában ugyan e szeles

október hidegét is, aki április

karmosabb öccse -

Óh mi edzve karmosabb

öcsökhöz már, kincses tavalyból érkezett

bátyák magunk: mit, hízelegni a modern

szeleknek? Ősz ez! barbár, gyilkos és hazug.

Szemtelen ősz! Nyárnál hangosabb! Csupa vad

zaj, tusa, tánc! Ezer madár alatt a fák

nem ingtak-zengtek ennyire! De élet e

lárma és rángás? Csöndben érik a csira

a föld alatt; halk a termékeny éj; a fű

növése lassú: ez az élet! Kertem, ódd

a magvat ami megmaradt kincses tavaly

füvéből és barbár szelekkel ne törődj!

Jöhet a vad tánc, tépő, részeg, ál-buján

vetkőzni csontig a virágokat; jöhet

a vak kacaj ápolt növényeinkre; majd

a fehér-csuhás vezeklő, a tél; te csak

maradj a tavaly őre! s ha a jövevény

lenézve így szól: »Én vagyok az Új!« - feleld:

»A Régi jobb volt!« - Hősi léceid mögött

mint középkori szerzetes dugott a zord

sisakos hordák, korcs nomádok, ostoros

képégetők elől pár régi könyvet: úgy

dugd magvaid, míg, tavasz jőve, elesett

léckatonáid helyén élő orgona

hívja illattal a jövendő méheit.

MAGYAR SZONETT AZ ŐSZRŐL

Jön az ősz, már hullnak a cifra virágok

szirmai, rongyban, mint farsangi plakátok,

ha süvít a böjti szél: »Nincs szükség rátok!

Már vége a násznak, megestek a lányok.«

Komolyan és szürkén, mint a gőgös szerény,

fiait ringatva ül a termés, helyén,

kész elbocsájtani a Szentmihály szelén

s hős anyaként halni a November derén.

S már érzi az éh nyúl, hogy a fű kopaszabb.

Jajgat a sok madár, folyton vérzik a nap.

Megy a gőzös, Pestre, füstje a földre csap.

Ideges a farkas a gyürött erdőben.

Ideges az ember szíve a mezőben:

jön valami amit minden ért, csak ő nem.

HÁROM ANGYAL

Három, három, három, három, három angyal szállt felém.

Egyik fehér, mint a felhő, másik könnyű, mint a fény.

Harmadik úgy hullt a földre az égből egyenesen,

mint egy könny szemből a szívbe, nedvesen és nehezen.

Hogyan óvjam meg az elsőt, hogy ne kapjon foltokat

ujjaimtól? hogyan tartsam szorosan a másikat,

hogy ne tudjon elröpülni? és az utolsót hova

rejtsem el, hogy senki, senki meg ne lássa őt soha?

Oh jaj, késő! már az első hószin angyal csupa folt!

És a másik messzeszállott, aki olyan könnyű volt!

Harmadikat szégyenemre látja az egész világ,

mert gyászomban széjjeltéptem lelkem őrző fátyolát.

PSYCHOANALYSIS CHRISTIANA

Mint a bókos szentek állnak a fülkében

kívülről a szemnek kifaragva szépen,

de befelé, hol a falnak fordul hátok,

csak darabos szikla s durva törés tátog:

ilyen szentek vagyunk mi!

Micsoda ős szirtből vágták ki lelkünket,

hogy bús darabjai még érdesen csüngnek,

érdesen, szennyesen s félig születetlen,

hova nem süt a nap, hova nem fér a szem?

Krisztus urunk, segíts meg!

Hallottunk ájtatós, régi faragókat,

kik mindent egyforma türelemmel róttak,

nem törődve, ki mit lát belőle s mit nem:

tudva, hogy mindent lát gazdájuk, az Isten.

Bár ilyenek lennénk mi!

Úgyis csak az Úr lát mindenki szemével,

s hamit temagadból szégyenkezve nézel,

tudd meg, lelkem, s borzadj, mert szemeden által

az Isten is nézi, az Isten is látja!

Krisztus urunk, segíts meg!

Óh jaj, hova bujhatsz, te magadnak-réme,

amikor magad vagy az Itélő kéme?!

Strucc-mód fur a percek vak fövenye alá

balga fejünk, - s így ér a félig-kész Halál,

s akkor mivé leszünk mi?

Gyónatlan és vakon, az évek szennyével

löknek egy szemétre a hibás cseréppel,

melynek nincs csörgője, s íze mindörökre

elrontva, mosatlan hull vissza a rögbe.

Krisztus urunk, segíts meg!

Ki farag valaha bennünket egészre,

ha nincs kemény vésőnk, hogy magunkat vésne,

ha nincs kalapácsunk, szüntelenül dúló,

legfájóbb mélyünkbe belefúró fúró?

Szenvedésre lettünk mi.

Szenvedni annyi, mint diadalt aratni:

Óh hány éles vasnak kell rajtunk faragni,

míg méltók nem leszünk, hogy az Ég királya

beállítson majdan szobros csarnokába.

Krisztus urunk, segíts meg!

HALAVÁNY TÉLI RAJZ

Milyen fehér csöndesség ez!

Messze házunk télben ül.

Gyere az ablakhoz, édes!

Csókolj meg és nézz körül!

Süt a nap, elállt a hó már,

mégis pelyhek hullanak:

puhán, halkan, pehelymód száll

pillanat és pillanat.

Gyere, édes, az ablakhoz,

tekints szét az udvaron!

Nézd, a friss, a lágy, a vaskos

szőnyegen még semmi nyom!

Csak a kis szolgáló lába

rajzolódik halavány,

s elvész, mint a Szaharába

egy zarándok karaván.

Szalma közt fagyottan áll a

kert füzes mélyén a kut

intve dermedt jégszakálla

hogy az év, mint óra, fut.

Jertek apró, jertek sűrű

pillanatok pelyhei

jobban mint e szalmagyűrű

szívünk kútját védeni.

Milyen furcsa füstünk árnya

a túlsó tető haván:

mintha távol emlék szállna

rokon szívbe tétován,

Ki gondolhat ránk e csöndben,

míg körülvattáz a hó?

Titkos lánc nyúl át a földön,

összekötve aki jó.

CIGÁNY A SIRALOMHÁZBAN

Úgy született hajdan a vers az ujjam alatt,

ahogy az Úr alkothatott valami szárnyas

fényes, páncélos, ízelt bogarat.

Úgy született később az ajkamon, mint

a trombitahang, mint a trombitahang

katonák szomjas, cserepes ajkain.

De ma már oly halkan, elfolyva, remegve jön

mint beesett szemek gödreiben

remegve fölcsillan a könny.

Nem magamért sírok én: testvérem van millió

és a legtöbb oly szegény, oly szegény,

még álmából sem ismeri ami jó.

Kalibát ácsolna magának az erdőn: de tilos a fa

és örül ha egy nagy skatulyás házban

jut neki egy városi zord kis skatulya.

És örül hogy - ha nem bírja már s minden összetört -

átléphet az udvari erkély rácsán

s magához rántja jó anyja, a föld.

Szomorú világ ez! s a vers oly riadva muzsikál

mint cigány a siralomházban.

Hess, hess, ti sok verdeső, zümmögő, fényes bogár!

Ha holtakat nem ébreszt: mit ér a trombitaszó?

Csak a könny, csak a könny, csak a könny hull

s nem kérdi, mire jó?

POLITIKA

Martinuzziak kora jött újra. Összeszorított

fogak, keserű alkuvás, erdélyi ravaszság.

Már látom a csukott ajk s nyitott szem hőseit.

A régi fények égnek még előttünk, se fogyva, se lengve:

de lábunk óvatos, hogy el ne tiporjuk vetéseinket,

és szótlan, tartott, lélekzetfojtott lett bennünk a Hit.

Óh, vetéseink, gyenge kis magvaink, sarjadjatok fűvé

gyűljetek pázsittá, duzzadjatok bársonnyá, kezdjétek szőni

a reményszín szőnyeget a Nap sugárlábai alá!

Most harcol ő a Tél óriásaival. A gazda

vár, kinéz, kerítést csinál, öntöz. A nagy vizek

zúgnak már. Vigyázni kell. Vésszel és áldással jön a Láng.

ISTEN GYERTYÁJA

Engem nem tudtak eloltani:

élek és itt vagyok, itten!

Pedig nagy világ-szelek elé

emelted hős, vak, kicsi gyertyád -

mit akarsz velem, Isten?

Inog a láng már és tövig ég

bölcs, szent, konok kezeidben. -

S új szelek jönnek, fattyu-vihar,

vakarcs-poklok szégyen-fuvalma -

mit akarsz velem, Isten?

Szégyen-szél, fattyu-lehellet is

zord annak, aki mezitlen:

gyötörni tud, eloltani nem,

míg viaszom csöppig kisírom -

mit akarsz velem, Isten?

Mért tart magasra nagy tenyered?

és milyen éj vize zúg lenn,

hol sisteregve kiszenvedek

ha majd kegyetlen beledobsz, hogy

körmödre ne égjek, Isten?

MEDVE-NÓTA

Fordul a világ, kiborúl alólam.

Megkapaszkodtam peremén egy dombnak.

Kis ház, börtönöm vagy-e? csillagnéző

tornyom-e? Barlang

kell a medvének, ha megunja táncát

a vásár padján s kiszökik magányos

bérc közé; mint én vonulok most tüskés

bérci-magamba.

Más vagyok mint más. Magasan, tüskésen,

így kell már élnem, s ha te nem volnál itt,

tán nem is látnék melegebb szemet zord

csillagokénál.

Más vagyok mint más. Minek is tagadnám?

Lásd, a föld kibillen alólam, és mint

visszatérő láz, kamasz éveim vad

gőgje megújul

s mindentől eltép. Köszönöm, hogy itt vagy.

Szólj egy szót, s én úgy teszek egy szavadra,

mint szökött mackó ha vidám kedvében

bércei közt új

táncra áll kétláb a vadonban; mancsán

zeng a cintányér ami rajta még; az

éji vándor hallja, megáll, s az erdő

titkain ámul.

HOLT PRÓFÉTA A HEGYEN

Nyájas magasságban csüng a dombtetőn a ház,

de én mordan ülök benne, mint Jerémiás.

Hozza postámat a posta. Ujság és levél

mintha mind olyanról szólna, aki rég nem él.

Hol a sok netán és hátha? Meghalt a jelen,

s ami hír fülembe ér, mind csak történelem.

Elsüllyedt a világ és nem maradt élve más:

dombon ül s fejet csóvál a mord Jerémiás.

Eltüntek és elsüllyedtek, s talán így a jobb:

míg itt voltak, kínzóbb volt hogy egyedül vagyok.

Hozza postámat a posta: mennyi hír, divat!

Engem nem visznek magukkal, föl nem oldanak.

Mindegy! a világ süllyed vagy én lettem halott:

akként élek mint akik már Változatlanok.

S mordan nézem hogy köröttem a vak élet hal,

mint egy holt próféta kit már senki úgyse hall.

Mint a nyiltszemű halottak kiket régidőn

barbár törzsük künnhagyott a nyájas dombtetőn.

Hozza postámat a posta: mennyi rossz madár!

Be jó hogy csőrük csapása egy cseppet se fáj!

DZSUNGEL-IDILL

Jer ki, kedves, az esőtől minden újra friss.

Láttad, hogy kinyilt a másik georgina is?

Ne nevess! Csak pár szál virág tipeg körülünk:

de legalább mindeniknek külön örülünk.

Hajdan rengetegbe vágytam, legiónyi vén

góliát fa sürüjébe, kicsi Dávid én.

Érzéssel fújtam tanítóm csitri dallamát:

«Árnyas erdőben szeretnék élni nyáron át!»

De ma lásd, oly rémes erdő zaját hallgatom,

s ennen életem mögöttem olyan vak vadon!

Éjjel is magába húz egy ingó sűrüség,

hol az ijedt álom jár és zsombékokra lép.

Jer hát, jó itt csöpp kertünkben, mely ma újra friss!

Örülj, hogy kinyílt a «másik» georgina is.

Nékem ez a pár fa-alja époly dús világ,

mint a legnagyobb erdőség, «élni nyáron át».

Fű között szemem ha lát egy pöttöm bogarat,

vele megy veszélyes útján, dzsungele alatt,

s tudja, mily tér egyik diófától másikig,

hol ezer csoda burjánzik, ezer rém lakik.

Sohsem ér a kert végébe. Elég messzeség

elérni a ránkborúló levelek közé,

amik olyan illatosak és keserüek,

mint e nyár, melyet alattuk élni jó veled.

ZENGŐ LÉGYPOKOL

Fekszel az ágyon s nézed félsötét

betegszobád meszelt mennyezetét,

mely mint az élet pusztasága nyúl

közted s a szabad ég közt makacsul.

Fehér a mennyezet, de egyhelyütt,

ahol a füstös olajlámpa függ,

koromfolt, másutt zápormosta nyom

Polinéziát rajzol a falon.

Felfelé fordul lábbal téveteg

járnak e mappán szerte a legyek,

mint egy semmibe-lógó sivatag

szikes rétjén a csúf sötét vadak.

Messzebb egy légvonatban lobogó

enyves pántlika leng: a légyfogó;

rajt elfogott legyeknek tízei

s halálig tartó kínjuk zengeti.

Te hallod s mintha vergődő saját

lelked sötét zengését hallanád;

szárnyát veri, halálos csöpp fogoly,

s röpűl a Föld, a zengő légypokol.

Ottkünn az eső megered s kopog,

mint majd ítéletnapján a dobok

s mindent valami nagy magányba zár

szennyesen és puhán a sár, a sár.

A NAP NEM EMLÉKSZIK A CSILLAGOKRA

Zengve s lámpákkal, mint a szinpadok

láza s tragikus szárnyakon suhan

tünte felé a rövid nyári éj.

Oh éjszaka, aki naponta meghalsz,

taníts meghalni! Mennyit ültem e

hegy fölött, a hajnalok karzatán

s tünődtem, milyen a halál? de egy

csillagot sem értem még rajt, mikor

a semmi mögé elbútt! sem a percet,

mikor elhallgat a tücskök zenéje.

Minden úgy tűnt el, lopvást, mint az álom,

s a nap nem emlékszik a csillagokra.

Igy tűntök el hát ti is, életem

csillagai, és mint az égi morzsák

oldódtok szét? akik ma oly makacs

tüzekkel ültök egemen, kegyetlen

kivilágítva, mint a fájdalom

a test valamely zugát, mely talán

nélküle boldog volna és aludna.

Oh életemnek csillagai ti,

kemény morzsák vagytok, és nem tudom,

el tudtok-é majd olvadni a Nappal

meleg szájában? vagy ha majd utam

véget is ér már, Isten e keserves

moccanása, tán megtapadva porként

vak szemcséitek még sajogva fájnak

a fénylő semmiség csigahúsának?

VERSES NAPLÓ

Esztergom, Előhegy 1932 nyarán.

Naplót írni... Akkor írtam naplót, mikor gyermek voltam

s napjaim simán gurultak, mint a fűznivaló gyöngyök.

Jaj, egy élet is kevés már, és egy nap is sok nekem!

Én már csak az órák képét festegetem, mint a piktor,

aki ugyanazt a tájat reggel, délben, délután és

este újra s újra festi, fények játékát tanulja;

én is óráról órára, ahogy jön és megy a felhő,

lelki fényeim játékát festegetem újra s újra,

fények és árnyak játékát, amik jönnek és eltünnek,

de versem mint fénysugár, a távol űrbe viszi őket,

a jövőbe, mint a fénysugár a táj képét az űrbe,

ahol él és száll örökké, az Isten szemébe gyűlve.

(Reggeli hat óra)

Nem zene még, nem zene még ez.

Mégcsak hangolnak a zenészek.

Most apad az álmok vize.

Kenderice. Kenderice.

Fészek csippen... Rigócska rikkan...

vagy kakuk zeng föl innen-onnan,

emberi hangon, mint egy titok,

amit a morc éj elhallgatott,

de már nem állja és kibuggyan

itt is, ott is, a bokorban.

Nem zene még ez, nem zene...

A hajnali óra üt bele.

(Hét óra)

S én hallgatom, ködből, mint a vak,

hogy múlnak a hajnali órák.

Életem órái múlanak.

Folyton rövidülő életem

órái múlanak zengve.

Ércesen múlnak ők, öblösen.

Zengés, de nem zene még ez, nem!

Azt az órát én meg nem érem...

Zenétlenül, így kell végeznem...

Ottkünn tyúk kárál, szarka csörög.

Ki a vendég akire várjak?

Az ablakon egy dongó nyöszörög.

S mily emberi hangon szól a kakuk!

Mintha önmagát csúfolná...

S a szél is kezdi már: zúg, zúg, zúg...

(Nyolc és fél kilenc közt)

Itt a legnagyobb átok a szél.

Ilyenkor kezdi s csak este ül el.

.....Mit álmodtál, kedvesem?

Fülemüle is szólhatott az éjjel:

mi nem hallottuk, mi aludtunk mélyen.

Mi már hiszen falusiak vagyunk.

Falusi gond űz minket. Most vakolnak

a kőmívesek. Villany ég maholnap

s olaj nem fogja kormozni falunk.

Fülemülével nem gondol a gazda.

Terraszokat rakattam sárba-gazba,

Mint felvigyázó botos babilón

rabok nyüzsgését, vagy a polinézi

gyarmatos, néger szolgáit ha nézi,

úgy állok fönn a lépcsőfordulón

sárga kalapban. S órahosszat nézem

a munkát. Pedig sem évem, se pénzem

kis gyarmatunk álmára nincs elég.

Játék ez. Sem úr, sem úrnál dicsőebb

munkás nem vagyok. Csak úgy nézem őket,

ahogy hallgatjuk a fülemülét.

(Később)

De nem fülemüle muzsikál, hanem a szél zakatol,

minthogyha hosszú táviratot kopognának valahol;

kopog, fűrészel, von, csikorog: dróttalan Morse-jelek,

érthetetlen s végérhetetlen sziszegés a mezők felett

s dombokon át, idegesítő izenet egy idegen

vidékről. Valahol lehült a levegő hirtelen

s mert egyetlen életbe kötve e földön száz távoli táj,

ami egyik oldalon történt, az a másik tájon is fáj.

Elbúvok a forró nyárban, egy kis hegyen búvok el én,

de búhatnék vad prériken, vagy rejtek völgyek ölén:

a világtól nincs föld elzárva. Rámkopog, megcibál,

utánam nyujtja hideg kezét egy szomszéd éghatár.

(Már tízre jár)

Hozzák a postát, nem a postás,

mert ide föl se jön a postás,

hanem a kis cseléd, Mariska:

piros szatyrával ő a posta.

Jön és jön. Emelik a lépcsők.

Hozzák felém híreit és őt.

Kék, szélesfodrú könnyü szoknya

száll terraszokról terraszokra.

Jön, jön, naivul, mint a végzet:

nem tudja, mit tart a kezében.

Úgy jön ujsággal és levéllel,

mint Aeolus lánya a széllel.

Mindig megdobbanok ha látom.

Mily szelek fújnak a világon?

Ing a domb, leng a ház, s nyugalmam

hajlong mint a levél az ágon.

(Délelőtt)

Hajlongj csak ingj remegj te bűnös nyugalom.

»Mit álmodtál, kedves?« - kérdeztelek elébb.

Nekem mindig vádló, rossz álmaim vannak:

nem szégyen-e társa ma a nyugalomnak?

Veszem a fűnyírót s a fanyeső ollót;

megyek, hol a zsering s vad gaz összetorlott,

ami, munka hijján, megfojtja a kertet,

mint a gondolatok hálója a lelket.

Jó volna irtani, munkában izzadni;

emberi törvényt a vak bozótnak szabni.

Ami Istentől van, rendetlen, vad dolog:

csak azt mondom rendnek, amit én rajzolok.

Oh gonosz természet! ellenséges világ! -

Szakállas burjánzás, engedetlen csirák!

Oh irtó mámorom! oh gyilkos gyönyöröm!

Kemény fonadékát vágom, ölöm, töröm...

Megdől ollóm előtt a tüskés gyülevész.

Meginog és poshadt, kusza boglyakba vész.

Vágom hatalomban, átforrósult hitben:

a nap úgy néz rám, mint zsarnokra az Isten.

Kábulok. A szemem lehunyom. Mi haszna?

Nagyonis sokáig bámult már a gazba.

S tudom, majd ha este elfujom a lámpát,

szobám éjében is füvet és torzsát lát.

(Ebéd után)

Ebéd után, elpilledve, tompán

benn ülünk a függönyös verandán.

Kávé gőzöl, édes-erős illat.

És a pasziánszot rakja ujjad.

Csészémbe nézek, hol a cukornak

nyomán apró szökőkutak forrnak;

s arcom visszanéz, mint bűvös körből

egy fekete, kerek jóstükörből.

És a kártyák hullnak az asztalra,

piros szivek, zöld levelek, sorra,

mint az ősznek piros és zöld gallya

hull majd nemsokára az udvarra.

Oh mondd, hol a tükör, hol a kártya,

amely megjósolja és beváltja,

hogy hány nyáron ülünk még mi itten

ilyen polgárilag és meghitten,

óciumban ómód elhúzódva

és remegve hogyha jön a posta?...

Igy múlanak életem órái:

kártyaejtő ujjaidra várni,

mig kislányunk hintáz lent a kertben:

eltűnik az egyik másodpercben,

majd fölbukkan újra, mintha szállna,

karjait mint szárnyakat kitárva.

(Fél három)

Költő vagy, csupa szeretet:

szereted-e a legyeket?

A délután oly fülleteg!

Pihenni próbálsz: nem lehet.

Olvasni próbálsz: halk, potom

fátyolszárny csikland orrodon;

majd hirtelen fülön kotor

egy rebbenő kis légsodor.

Ezerszer hessented tovább:

ezerszer visszaszáll reád,

mint kinos emlék, pici vád,

mely nyugtot egy percig se hágy.

Pici mint kisujj-körmötök

s eleven mint az ördögök

s puha mint száraz, puha csöpp,

mellyel a világ arcbaköp.

Költő vagy, csupa szeretet:

szereted-e a legyeket?

vagy ölnél, ölnél, ezreket,

hogy megvédd bús kényelmedet?

Menj ki ahol a szabad ég

lesz szobád: kisebb nem elég,

hogy megférj és békibe légy

a léggyel, és veled a légy!

(Négy óra felé)

Zeng, placcsog a szélben a vitorlaponyva.

A pallér a beton lágy husát paskolja.

Csüggedt szemmel kérdez az üres délután:

Mit csinálsz most, gazda? Mögibük állsz újra

sután? avagy veszed újból a fűnyírót?

Nincsen egyéb dolgod? más kert amit munkálj?

más gaz, mint e szegény füvek, amit gyomlálj?

Szólogatom magam, mint aki poéta...

Nyilt írógépemen leüllepszik a por.

Nem furcsa-e, kedves, igy idehúzódva

élni (s tán egy kicsit táblabírómódra)

egy írógéppel, mint tört vitéz egy rokkant

gépfegyverrel: aki elmaradt egy dombon

s messze látja, hogy a babér ellenerő

mindent befon, nincs jog, s a kuszára görbedt

igazságtalanság fölveri a völgyet -

óh halálos dudva! hol a szívós indák

s lombok poshadt árnya alatt az isteni

igazság beteg lesz s nem bir lélekzeni -

Az az igazság is, aki bennem lakott,

így fult ki s hullt ki e kis házba, mely mintha

nem is tér, de idő távolában ringna

egy tünt, naiv század hét szilvafája közt...

(Öttől hatig)

Úgy érzem, mint aki tisztásra menekül:

mindenfelé erdők s szörnyek veszik körül;

küzdött ellenük, de most attól is fél, ha

egy levél a szélben lába elé röpül.

Nincs erdő köröttem. Állok zöld domb ormán

nagy folyó, kis város szeliden néz föl rám;

s már a szél is megáll, hirtelen elhallgat,

mint a ventilátor amit lecsavarnak.

Alig olykor-olykor egy ágyuhang dördül:

katonagyakorlat moraja a völgybül.

Folyón innen és túl két kis szomszéd ország

lapdázza fülembe a jövendő harcát.

S már a pallér szedi szerszámát s hazatér.

Messze tütül egy gyár: a munka véget ér.

De a csóvás bomba egész éjjel dörög

s a gyanu virraszt az alvó világ fölött.

(Nyolc óra)

Nézd: tologatja festett

kulisszáit az este

giccses alkonyat.

Páthosszal, tragikusan

színpadról lecsusszan

a vén színész, a nap.

A házfal rózsaszín már:

őr diófánk ír rá

idegen betüket.

Mint Belshazárnak ódon

falára mozimódon

égi vetület.

Bazilika gömbje

keresztjét zord ökölbe

szorítva emeli.

Zordan nyujtja a Béke

jelét a baljós égbe,

mely vérrel hullt teli.

Vérét fölitatják

a szürkületi vatták.

Árnyék elborít.

Bezárul a diófa,

leveleivel óva

magányát s titkait.

Oszlopba, háztetőbe,

koppanva, beütődve

bőregér csap át.

Gyertya lobban égni,

s száz pille összevéti

az életet s halált.

S száz kandi szemer láng

pislog egyszerre fel ránk:

a város villanya.

Köztük e fölébredt

csillagos földi égnek

tejútja a Duna.

(Kilenc után)

Kisleányunk nem akar még lefeküdni, elaludni:

még nem játszott eleget ma, panaszkodik síró szájjal.

Igy sírunk talán ha majd a Halál akar ágyba dugni:

mikor már rég megbékéltünk a mindennapi halállal.

Te fáradtan jössz a kertből, palántáid látogattad,

mint egy kastély szent úrnője völgyi falvak szegény népét:

tarkakendős pórleányok vettek körül, a virágok.

Jer, szép várúrnőm, halkléptű tollas szerecsen szolgáink

leeresztették mögöttünk fölvonóhídját az éjnek.

Jer, kigyúl királyi cellánk... kigyúl a szerény olaj,

melynek lángja éppoly könnyen ful koromba mint az élet.

Nagy, esetlen cigány prücskök ugrálnak ajtónk körül.

Nemsokára itt is villany ég; a föltépett falakban

ideges drót várja már az áram lázát, mely a város

élő hálójába kapcsol. Fényben fognak úszni függő

kertjeink, s e hegy mely István király óta szomorú.

Fényt, óh mily rég szomjaz rá bús telepünk! Fényt, és több fényt és

mindig több fényt! Ne maradjon egy homályos zúg a földön!

Gyúljanak ki planétánknak útjai és rétjei!

Ragyogjon mint boldog gyarmat fekete puszták között

s mint egy fényes röpülőgép szelje át a vak eget!

Fényt, óh tiszta fényt! Ne kelljen pötty kezednek kormos lámpát

gyujtogatni többet! és ne ácsorogjunk, mint e prücskök,

búsan, félig nyílt ajtóknál, a fények küszöbjein!

Fényt és fényt! Már mint a Néró fáklyái, magunk is égnénk,

csakhogy fény legyen! Nincs lepke szomjasabb, halálosabb

mint mi e petróleummal világított vak viskóban

e homályos hegy hullámán - mint ki egy szál deszkán úszna

a sötét tenger fölött, mely minden percben összecsap!

Vigyázz, jól fogózzunk, édes, el ne ereszd vállamat!

Messze vad rakéta pattog s az ország bús útján járó

gépkocsik sugárseprője ablakunkon be-becsap.

MINT KÜLÖNÖS HIRMONDÓ...

Mint különös hírmondó, ki nem tud semmi ujságot

mert nyáron át messze a hegytetején ült s ha este

kigyultak a város lámpái alatta, nem látta őket

sem nagyobbnak, sem közelebbnek a csillagoknál

s ha berregést hallott, találgatta: autó? vagy repülőgép?

vagy mótor a síma Dunán? s ha szórt dobogásokat hallott

tompán a völgyekben maradozva, gondolhatta, házat

vernek lenn kőmivesek, vagy a rossz szomszéd a folyón túl

gépfegyvert próbál - oly mindegy volt neki! tudta,

balga az emberi faj, nem nyughat, elrontja a jót is,

százakon át épít, s egy gyermeki civakodásért

ujra ledönt mindent; sürgősebb néki keserves

jussa a bandáknak, mint hogy kiviruljon a föld és

a konok isteneket vakítva lobogjon az égig

szellem és szerelem - jól tudta ezt a hegyi hírnök

s elbútt, messze a hírektől; de ha megjön a füttyös,

korbácsos korhely, a szél, s ha kegyetlen a távolodó nap

kéjes mosollyal nézi, hogy sápadnak érte öngyilkos

bánatban elhagyott szeretői, a lombok és ingnak,

mint beteg táncoslány aki holtan hull ki a táncból:

akkor a hírnök föláll, veszi botját, s megindul a népes

völgyek felé mint akit nagy hír kerget le hegyéről

és ha kérdik a hírt, nem bir mást mondani: ősz van!

nagy hírként kiáltja amit mindenki tud: ősz van!

úgy vagyok én is, nagy hír tudója: s mint bércet annál több

forrás feszíti, mennél több hó ül fején, öreg szívem

úgy feszűl a szavaktól; pedig mi hírt hozok én? mit

bánom a híreket én? forrong a világ, napok állnak

versenyt az évekkel, évek a századokkal, az őrült

népek nyugtalanok: mit számít? én csak az őszre

nézek, az őszt érzem, mint bölcs növények és jámbor

állatok, érzem, a föld hogy fordul az égnek aléltabb

tájaira, s lankad lélekzete, mint szeretőké -

óh szent Ritmus, örök szerelem nagy ritmusa, évek

ritmusa, Isten versének ritmusa - mily kicsi minden

emberi történés! a tél puha lépteit hallom,

jő a fehér tigris, majd elnyujtózik a tájon,

csattogtatja fogát, harap, aztán fölszedi lomha

tagjait s megy, hulló szőrétől foltos a rétség,

megy s eltűnik az új tavasz illatos dzsungelében.

TREMOLO

Nyugtalan érzékenységeim, kései gyermekfélelmeim remegései, ne szégyeljétek magatokat!

Halljátok a talpra riaszgató, élni biztatgató, vigasztaló példázatokat.

Remeg a vonat alattad, addig remeg, míg szalad, azért remeg, mert nem áll.

Ülj csak remegő párnádon: koporsód párnája majd nem fog remegni már.

Mennél jobban reszket, annál jobban csillog, sűrűbb ezüsttel a nyárfalevél.

Remeg a csillag mig ég, a gép mig dolgozik, a szív amig él.

Remegsz, ne bánd, remegj csak! remeg a párna alattad, a nyárfasor elrohan.

Gyerekségem, idegességem, remegj csak, a remegésben a remény is benne van.

Remeg a táj is kétfelül, s nézd, jobbra-balra milyen más, kétféle színü a két

karéj amire minden vonat mindig szétvágja az ég kerekét.

Mert az egyik mindig szürkés vagy barnás, s felhőtelen is komorabb;

s a másikán még a köd is fehér, mert rangrejtve mögötte jár a nap.

Remeg alattad a párna, s tűnik a táj, szalad a nyárfa! Erdő és hegy elmarad.

De megy veled estig, s kései gyermekfélelmeid remegései közt veled remeg a nap.

CSAK POSTA VOLTÁL

Ki úgy véled, nyomot hagysz a világnak,

kérdezd a szőnyeget mely dupla lábad

nehezét únja s rímét ismeri:

marad-e rajta valami magadból,

vagy csak az utcán cipődre ragadt por

amit emlékül továbbadsz neki?

Aztán menj ki és kérdezd meg az utcát

melyet oly égve és merengve futsz át

naponta többször hogy már, azt hiszed,

minden ház lelked mély szineit itta

s lelked rongyait lengi mindenik fa

s a sarki szél is tégedet sziszeg,

kérdezd és olvasd amit rájuk irtál,

s vedd ki a szélből mit beléje sirtál

mint gramofonba mely megőrzené:

miről beszélnek? Régibb otthonodról

s a vad hegyekről, melyek alul egykor

közéjük jöttél, s amelyek felé

emléked visszanéz közűlük; ez vagy

te, ez az emlék! egy csöpp Fogaras vagy

Pest közepén, azt hordasz és vetitsz,

s ha árnyat festesz a város falára,

az csak a hűvös havasoknak árnya,

mely rádtapadt s amelyet közvetitsz.

Nem! hiszen ott is csak valaki voltál,

és a hegyekkel egy csak ott se voltál.

Mi voltál ott? keresd tovább magad!

Ott nyájas szőllőtőkéket cipeltél

s a barbár csúcsoknak nemet feleltél,

mert szülőfölded felelt általad.

Nagyapád háza s a szelid Dunántul:

de abban se lelheted igazánbul

magad lelkét, lázadó siheder!

Más voltál ott is! más táj, messzebb útak

voltak még amik rajtad áthuzódtak

s csak posta tudtál lenni és meder.

Életed gyenge szál amellyel szőnek

a tájak s mult dob hurkot a jövőnek:

amit hoztál, csak annyira tied

mint a por mit lábad a szőnyegen hagy.

Nem magad nyomát veted: csupa nyom vagy

magad is, kit a holtak lépte vet.

BETEG-KLAPANCIA

Látom a ködöket,

téli reggeleket,

hétfőket, keddeket,

napokat, heteket...

Nem írok verseket,

Beteg vagyok, beteg.

Beteg vagyok, beteg,

Nem írok verseket,

nem zengek éneket...

Csak egy pár szót nyögök

vagy inkább köhögök:

beteg vagyok, beteg.

Régi időm elmult,

régi kedvem fordult.

Ki volt hivem, elbujt,

hírem, nevem elhullt,

erőm veszni indult,

pénzem sohasem volt...

Mondd, van-e jussod már

hogy így nyögj és kántálj

mint unott koldusszáj?

Ki hallgat terád már?

Naphosszat motyogd bár

hogy itt fáj, hogy ott fáj...

Künn a fagy közelít.

Öröm, gond közelit.

Karácsony közelit.

A hegyek hátait,

fenyőfák sátrait

ünnepre meszelik.

MINT FORRÓ CSONTOK A MÁGLYÁN...

Nem az énekes szüli a dalt:

a dal szüli énekesét.

Lobbanj föl, új dal, te mindenható!

Szülj engem újra, te csodaszép!

Most beteg a testem. A földi

vágyak messze nagyon...

Mint ropogó csontok máglyán,

heverek forró ágyamon.

Barátaim elhagytak engem:

egyedül maradtam már.

Lelkemet kiüritettem,

mint aki nagyobb vendéget vár.

Úgy fekszem itt, mint a főniksz,

ki félve reméli a tüzet,

amelyen el fog majd égni

s amelyből újraszület.

Lobbanj föl, röpíts el engem

piros szoknyáid között:

egy dallal ölöm meg azt aki

voltam, és már más leszek.

Nem az énekes szüli a dalt:

a dal szüli énekesét,

Lobbanj föl, új dal, te mindenható!

Szülj engem újra, te csodaszép!

BOTOZGATÓ

A rügy a fán - mint ifju arcon

a pattanás - kiütközött.

Vén életemmel sántikálok

a csecsemő zöldek között.

Botom dühödten üt a fűbe,

szívem irígy és izgatott:

ez a szerény tavasz kicsúfol,

hogy telhetetlen agg vagyok.

Mint ki ráijed hogy hamar járt

s céljához túlkorán elér:

lassabban lépek, majd megállok...

Éveim nyilallnak belém.

Botom szédülve döf előre,

mint ha az út sötétbe lejt.

Lejtő ez, minden léptem egypár

másodperccel mélyebbre ejt,

s úgy érzem, csúszok, elmerülök...

És majd kinyílnak a rügyek.

Vadmeleg bálokon kibontják

csipetke legyezőiket.

A legyezőkből csupa szárny lesz!

De én csak süllyedek süket

botommal, míg fölöttem elszáll

az egész szárnyrakelt liget...

Már száll is... Az ágok, a bokrok...

lányok ruhája... száll, suhan...

Csak én botozok botladozva,

a könnyűek közt súlyosan.

Oh hogy szeretnék megfogózni

valami lomb vagy szoknyaszárny

fodrába: mind szakadna, tűnne,

mint tüske közt a pókfonál.

Lomb nincs is még! Csak a rügyecskék

bujtak ki, pirinyónyi zöld

nyelvek amik nyalják a szellőt.

Az egész liget nyelvet ölt.

Nyelveket ölt reám az erdő...

Koppanj nagyot, mogorva bot!

Ez a szerény tavasz kicsúfol,

hogy telhetetlen agg vagyok.

A GONOSZ HORTENZIÁK

(Villa Leoncavallo, Lago Maggiore.)

Mint nálunk az orgonák,

ugy sövényzik itt a kertet

a gonosz hortenziák.

Milyen gazdag és buja

ez a sok hortenzia!

Kékjük, ahogy elhajolnak,

mint az esti égnek kékje,

bágyadt rózsaszínbe olvad.

Elhajolnak, mert a nyár

virágának vége már,

bár a bokrok, bár a fák

nem törődnek novemberrel,

megtartják a szép ruhát,

és az ég is csupa kék

s mint öröktüz, a nap ég

és a termés csupa tarka

s mindig friss vérrel hasad

a gránátalmáknak ajka.

Ki bocsátja meg nekem

ezt a kéket az egen?

és a földön ezt a zöldet?

és e vén nap telhetetlen

lángját, és a sok gyümölcsnek

buja husát, jó izét?

s a szikrázó tó vizét?

a felhőt, mely vertarany?

s a gonosz hortenziáknak

szépségét hogy céltalan?

Hogy adok majd otthon számot

a sok lombjavesztett fának?

Óh pazar, hiú világ!

Vezekeljetek helyettem,

hervadó hortenziák!

RESTSÉG DICSÉRETI

Örök feladatban élek,

mint a befogott diák.

Nem ismerek szabadságot,

csupán felszabadulást.

Mennyi munka, vád, igéret!

Multam foglya vagyok én.

Igy fonódik önnön únt

hálóiba aki vén.

Be jó volna szabad lenni,

ujra ifju és szabad,

kit e földön nem nyügöz még

se szerep, se feladat!

Nekem már csak ritka-ritkán

mosolyog egy pillanat,

bús diákként, lecke végén,

visszalopni magamat.

Szép szabadság, tarts soká,

ne tünj mindjárt semmibe!

Kezdhetnék most ami tetszik...

és nem kezdek semmibe.

Félek minden új munkától:

mind csak új rabságba ránt,

Gyülölöm az első lépést,

mely megköti az irányt.

Óh az átkozott első sor,

mely ha a papíron áll,

mint egy szigorú egyenlet,

mind a többit vonja már!

Amig tiszta, úgy irom

tele, ahogy akarom...

Csak a resté a valódi

gazdagság és hatalom!

Hófehér lap a jövendő,

teljes és határtalan

szabadság, mig nem mozdúlok.

Mért tegyek hát énmagam

talpam alá síneket?

szemeimre ellenzőt?

Mért veszítsem el egy útnyi

keskenyért a nagy mezőt?

Igy tesz tétlenné a tettvágy.

Ajkam annyiféle hang

ostromolja hogy már néma.

Szó, dal, alkotás, kaland

int felém, de basamód

nyúlok én el lankatag,

míg a világ fut s az évek

rekordokat ugranak.

Én már tavaly is itt ültem,

ahol az idén ülök.

Toll helyett egy szivart rágok

s feledem hogy vénülök.

Pedig jön-jön a sötétség,

a hegy árnya egyre nő

s szemem előtt mind szükebbre

zsugorodik a mező.

BÚCSÚ A NYÁRILAKTÓL

Búcsúznunk kell újra, kicsi ház,

s egyre nehezebb a búcsuzás.

Hányszor látlak, ki tudhatja, még?

Hány nyarat fog adni még az ég?

Az idei zord volt és fukar.

Kárpótolni talán most akar.

De pávázhat a nap tolla már:

kései nyár, nem igazi nyár.

Óh e párás, pávás lomhaság!

Félszegen nyujtózik a faág

S olyan tarkák, merevek a fák,

ahogy pingálná egy kisdiák.

Mint a dróton csüggő művirág,

lanyhán ling-lóg szárán a virág,

S néma s fényes az egész világ,

mint üveg alatt egy mű-világ.

Mint egy akvárium fenekén,

idegen nagy csendben járok én.

Körülöttem sok halk szörnyeteg,

jövőm félelmei, lengenek.

Isten veled, kicsi hegyi ház!

Nem soká tart már a ragyogás.

Szétroppan a kék üveg, az ég,

Beszakad a zápor és a szél.

S én futok, mint aki menekül,

Mint ki nem bírja ki egyedül,

Mint vihar jöttén a kósza juh

nyájat keres és karámba bú.

Én tudom, hogy ez a béna csend,

ez a vak fény gonoszat jelent.

Jön az ősz és életem is ősz:

Óh jaj, mit hoz őszömnek az ősz?

Ha egyszer a förgeteg beront,

mit ér, hogy ily tarka-szép a lomb?

Ami legszebb és legpirosabb,

az fog hullni leghamarosabb.

Remegnek a gyenge levelek,

mint siralomházban a fejek.

Az egész táj szép siralomház.

Isten veled, kicsi nyári ház!

Engem a város karáma vár,

Te itt maradsz, őszi tarka táj,

Eldobott rajz, míg majd a vihar

letöröl nedves spongyáival.

CSILLAG UTÁN

Ülök életunt szobámban,

hideg teát kavarok...

Körülöttem fájás-félés

ködhálója kavarog.

Kikelek tikkadt helyemből,

kinyitom az ablakot

s megpillantok odakint egy

igéretes csillagot.

Ó ha most mindent itthagynék,

mennék a csillag után,

mint rég a három királyok

betlehemi éjszakán!

Gépkocsin, vagy teveháton -

olyan mindegy, hogy hogyan!

Aranyat, tömjént és mirrhát

vinnék, vinnék boldogan.

Mennék száz országon át, míg

utamat szelné a vám.

»Aranyad tilos kivinni!«

szólna ott a vámos rám.

»Tömjéned meg, ami csak van,

az mind kell, az itteni

hazai hatalmak fényét

méltón dicsőíteni«.

Százszor megállítanának, -

örülnék, ha átcsuszom:

arany nélkül, tömjén nélkül

érnék hozzád, Jézusom!

Jaj és mire odaérnék,

hova a csillag vezet,

te már függnél a kereszten

és a lábad csupa seb,

s ahelyett hogy bölcsőd köré

szórjak tömjént, aranyat,

megmaradt szegény mirrhámmal

keserüszagú mirrhámmal

kenném véres lábadat.

AZ ELBOCSÁTOTT VAD

Nem hiszek az Elrendelésben,

mert van szivemben akarat,

s tán ha kezem máskép legyintem,

a világ másfelé halad.

Mégis érzem, valaki néz rám,

visz, őriz, ezer baj között,

de nem hagy nyugton, bajt idéz rám,

mihelyt gőgömben renyhülök.

Ez a valaki tán az Isten

akitől bujni hasztalan.

Nem hiszek az Elrendelésben,

de van egy erős, ős uram.

Már gyermekül vermébe ejtett

s mint bölcs vadász gyenge vadat,

elbocsátott, de nem felejtett:

szabadon sem vagyok szabad.

Ily vadra, régi hercegeknek

szokásuk volt, mondják, jelet,

aranyos nyakörvet verettek,

hogy mindég ráismerjenek.

Igy hordom én is titkos örvét

annak aki e rengeteg

ölében elfogott, de önkényt

újból elveszni engedett.

Azóta bolygok a viharban

vadmódra - de az ő jele,

erejének bélyege rajtam

hogy ne nyughassam nélküle

s mint szélcibált bogáncs amelyen

a szivárvány lába pihen,

illattal tellik: úgy betelljen

sóvárgással bogáncs-szivem.

Nem hiszek az Elrendelésben,

mert szabad vagyok: oly szabad,

mint a bolond bogáncs a szélben

vagy vad bozót között a vad.

»Vezessen Hozzád a szabadság!«

így kérem olykor aki vár,

mert nem annak kell az imádság,

ki Istent megtalálta már.

INTELEM VEZEKLÉSRE

Mivel e földön jónak lenni oly nehéz -

erényeid elhagynak, mint az ifjuság,

de bűneid utánadjönnek, mint a hű kutyák

s ha netán elfáradva az úton leülsz,

mind köribéd telepszik és arcodba néz

nyugodtan, mintha mondanák: »Nem menekülsz!« -

s ha néha egyet bottal elkergetsz és messzeversz,

kicsit hátrábbhúzódik, és ha nem figyelsz,

megint előjön, kezed nyalja, s mintha már

lelked belső helyein és zugaiban

kotorna nyelve ragadósan, sikosan,

és érzed már hogy többé nem kergetheted

s nem verheted hacsak magadat nem vered -

verd! verd! ezer bűn nyelve lobog benned mint a tűz

és lelked már nem is egyéb mint ez a tűz:

te csak a bűnök teste vagy, mely lábon jár

s viszi és rejti mint legmélyebb lényegét

s önbelsejét, az önzést és rossz vágyakat,

mint a bélpoklos poklát mely benne rohad

és őt is elrohasztja - viszi mint az őrület

vak égését, ezt a sivár belső tüzet

amelyben minden bölcs erő és fiatal

erény úgy illan el, mint tűzben az olaj,

légbe leng fel és híg egek felé enyész -

mivel e földön jónak lenni oly nehéz!

ŐSZ ÉS TAVASZ KÖZÖTT

Elzengett az őszi boros ének.

Megfülledt már hüse a pincének.

Szél s víz csap a csupasz szőllőtőre.

Ludbőrzik az agyagos domb bőre,

elomlik és puha sárrá rothad,

mint mezitlen teste egy halottnak.

Este van már, sietnek az esték

álnokul mint a tolvaj öregség

mely lábhegyen közeledik, halkan,

míg egyszercsak ugrik egyet, s itt van!

Nem tudjuk már magunkat megcsalni:

óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Leesett a hó a silány földre,

talán csak hogy csúfságát befödje.

Most oly fehér mint szobánkban este

fekhelyünk, ha készen vár megvetve,

puha dunnánk, makulátlan párnánk:

s mintha a saját ágyunkon járnánk,

mint a pajkos gyerekek, ha még nem

akaródzik lefeküdni szépen,

sétálnak az ágy tetején, ringva,

mig jó anyjuk egyszer meg nem unja

s rájuk nem zeng: »Paplan alá! Hajjcsi!«

Óh jaj meg kell halni, meg kell halni!

Már az év, mint homokóra, fordul:

elfogy az ó, most kezd fogyni az új,

s mint unt homokját a homokóra,

hagyja gondját az ó év az ujra.

Mennyi munka maradt végezetlen!

S a gyönyörök fája megszedetlen...

Türelmetlen ver a szivünk strázsát,

mint az őr ha tudja már váltását.

Idegesen nyitunk száz fiókot.

Bucsuizzel izgatnak a csókok.

Öreg öröm, nem tud vigasztalni:

óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Olvad a hó, tavasz akar lenni.

Mit tudom én, mi szeretnék lenni!

Pehely vagyok, olvadok a hóval,

mely elfoly mint könny, elszáll mint sóhaj.

Mire a madarak visszatérnek,

szikkad a föld, hire sincs a télnek...

Csak az én telem nem ily mulandó.

Csak az én halálom nem halandó.

Akit egyszer én eleresztettem,

az a madár vissza sohse reppen.

Lombom, ami lehullt, sohse hajt ki...

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Barátaim egyenkint elhagytak,

akikkel jót tettem, megtagadtak;

akiket szerettem, nem szeretnek,

akikért ragyogtam, eltemetnek.

Ami betüt ágam irt a porba,

a tavasz sárvize elsodorja.

Száradt tőke, unt tavalyi vendég:

nekem már a tavasz is ellenség!

Csak te borulsz rám, asszonyi jóság,

mint a letört karóra a rózsák,

rémült szemem csókkal eltakarni...

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

BALÁZSOLÁS

Szépen könyörgök, segíts rajtam, szent Balázs!

Gyermekkoromban két fehér

gyertyát tettek keresztbe gyenge nyakamon

s úgy néztem a gyertyák közül,

mint két ág közt kinéző ijedt őzike.

Tél közepén, Balázs-napon

szemem pislogva csüggött az öreg papon,

aki hozzád imádkozott

fölémhajolva, ahogy ott térdeltem az

oltár előtt, kegyes szokás

szerint, s diákul dünnyögve, amit sem én

s ő se jól értett. De azért

te meghallgattad és megóvtad gyermeki

életem a fojtogató

torokgyíktól, s a veszedelmes mondulák

lobjaitól, hogy fölnövén

félszáz évet megérjek, háladatlanul,

nem is gondolva tereád.

Óh ne bánd csúf gondatlanságom, védj ma is,

segíts, Sebasta püspöke!

Lásd, így élünk mi, gyermekmódra, balgatag,

hátra se nézünk, elfutunk

a zajló úton, eleresztve kezetek,

magasabb szellemek - de ti

csak mosolyogtok, okos felnőttek gyanánt.

Nem sért ha semmibe veszünk

s aztán a bajban újra visszaszaladunk

hozzátok, mint hozzád ma én

reszkető szívvel... Mosolyogj rajtam, Balázs!

ki mint a szepegő kamasz,

térdeplek itt együgyű oltárod kövén -

mosolyogj rajtam, csak segíts!

Mert orv betegség öldös íme engemet

és fojtogatja torkomat,

gégém szűkül, levegőm egyre fogy, tüdőm

zihál, s mint aki hegyre hág,

mind nehezebben kúszva, vagy terhet cipel,

kifulva, akként élek én

örökös lihegésben. S már az orvosok

kése fenyeget, rossz nyakam

fölvágni, melyet hajdan olyan megadón

hajtottam gyertyáid közé,

mintha sejtettem volna már... Segíts, Balázs!

Hisz a te szent gégédet is

kések nyiszálták, mikor a gonosz pogány

kivégzett: tudhatod mi az!

Te ismered a penge élét, vér izét,

a megfeszített perceket,

a szakadt légcső görcseit, s a fulladás

csatáját és rémületét.

Segíts! Te már mindent tudsz, túl vagy mindenen,

okos felnőtt! Te jól tudod,

mennyi kínt bír az ember, mennyit nem sokall

még az Isten jósága sem,

s mit ér az élet... S talán azt is, hogy nem is

olyan nagy dolog a halál.

TARTALOM

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

ELŐSZÓ

MESSZE... MESSZE...

ANYÁM NEVÉRE

HEGESO SIRJA EGY GÖRÖG EMLÉKRE

TURÁNI INDULÓ

GALÁNS ÜNNEPSÉG

RECANATI

ITÁLIA

SZŐLLŐHEGY TÉLEN

VÁSÁR

AZ ÖRÖK FOLYOSÓ

A LIRIKUS EPILÓGJA

ESTI KÉRDÉS

AZ ŐSZI TÜCSÖKHÖZ

A KÖLTŐ SZÓL

NE MONDJ LE SEMMIRŐL

CSIPKERÓZSA

SZONETTEK

ARANY JÁNOSHOZ

HÉPHAISZTOSZ

KLASSZIKUS ÁLMOK

KÉT NŐVÉR

A DANAIDÁK

ÚJ LEONINUSOK

CIGÁNYDAL

EGY SZOMORÚ VERS

BABONA, VARÁZS

ÉDES AZ OTTHON

JÚLIUS

AUGUSZTUS

FÁJÓ, FÁZÓ ÉNEK

A CSENGETYŰSFIÚ

REGGELI ÉNEK

RÉGI MAGYAR IRODALOM

RECITATIV

ELŐSZÓ

A JÓSÁG DALA

1.

2.

3.

4.

5.

ÚJ ESZTENDŐ 1918.

ZSOLTÁR GYERMEKHANGRA

ZSOLTÁR FÉRFIHANGRA

EMLÉKEZÉS

RÉGI KERT

I.

II.

III.

SZÜRET ELŐTT

REGGEL

SZALADVA FÁJÓ TALPAKON

RÉGEN ELZENGTEK SAPPHO NAPJAI

KÖNNYŰ DALT SZERETNÉK IRNI A KEDVESHEZ

ŐSZINTESÉG

PESTI ÉJ

JÓZANSÁG

BOGÁRKÁK JÓ HALÁLÁÉRT

ESTI MEGÉRKEZÉS

A JOBBAK ELMARADNAK

PETŐFI KOSZORÚI 1923.

A VÉN KÖTÉLTÁNCOS

I.

II.

III.

ERDEI LAKÁSBAN

DAL AZ ESZTERGOMI BAZILIKÁRÓL

ÁDÁZ KUTYÁM

EGY FONNYADÓ BOKORHOZ

CSÖVEK, EREK, TEREK

HAZÁM!

A ház

A város

Az ország, mappa szerint

Az igazi ország

Európa

A glóbus

Epilóg

KESERÉDES

A GAZDA BEKERITI HÁZÁT

MAGYAR SZONETT AZ ŐSZRŐL

HÁROM ANGYAL

PSYCHOANALYSIS CHRISTIANA

HALAVÁNY TÉLI RAJZ

CIGÁNY A SIRALOMHÁZBAN

POLITIKA

ISTEN GYERTYÁJA

MEDVE-NÓTA

HOLT PRÓFÉTA A HEGYEN

DZSUNGEL-IDILL

ZENGŐ LÉGYPOKOL

A NAP NEM EMLÉKSZIK A CSILLAGOKRA

VERSES NAPLÓ

MINT KÜLÖNÖS HIRMONDÓ...

TREMOLO

CSAK POSTA VOLTÁL

BETEG-KLAPANCIA

MINT FORRÓ CSONTOK A MÁGLYÁN...

BOTOZGATÓ

A GONOSZ HORTENZIÁK

RESTSÉG DICSÉRETI

BÚCSÚ A NYÁRILAKTÓL

CSILLAG UTÁN

AZ ELBOCSÁTOTT VAD

INTELEM VEZEKLÉSRE

ŐSZ ÉS TAVASZ KÖZÖTT

BALÁZSOLÁS