## FORRAY R. KATALIN
A romológia egyetemi oktatásáról

E témáról tanszékünk gondozásában korábban már megjelent két összefoglaló mű, a Romológia – Ciganológia 2000-ben, illetve az Ismeretek a romológia alapképzési szakhoz 2006-ban. Az azóta eltelt 10-15 évben egyrészt számos új ismerettel bővültek ezek a tématerületek, másrészt nem volt teljes körű az e könyvekben felvonultatott, általunk művelt témák köre sem. Ez indokolja, hogy elkészítsünk egy újabb, hiánypótló kiadványt. A 2006-os munka a romológia BA szakhoz tartalmazott tananyagokat, a jelenlegi pedig a Romológia Ma és a romológiatanár szakok képzési struktúrájába illeszkedő tartalmak elkészítését valósítja meg.

### A szak története

Emlékeztetőül idézzünk fel néhány adalékot! Kezdetben a PTE BTK Nyelvtudományi Tanszék keretei között szerveződött meg a Romológia Specializáció. Szépe György professzor tekintette szívügyének, hogy létrejöjjön a cigánysággal kapcsolatos oktatás és kutatás első magyar egyetemi műhelye. Meg kell említeni két további fontos körülményt, melyek a specializáció létrejöttében szerepet játszottak. Egyrészt Várnagy Elemér korábbi munkássága az egykori Tanárképző Főiskolán, majd a jogelőd JPTE-n alapozta meg, hogy éppen ezen az egyetemen szerveződjék a szak. A másik tényező, hogy a cigány tehetséggondozás elismert pécsi (Pécs-környéki) intézményei, a Gandhi Gimnázium és a (sajnos már megszűnt) mánfai Collegium Martineum szolgált további indokkal alapítása mellett.

1997-2000 között működött specializációként a romológia, majd a 2000/2001-es tanév őszi szemeszterétől már egyetemi szakként tevékenykedünk. Első levelező tagozatos évfolyamunk a 2000/2001-es tanév szeptemberében kezdte meg tanulmányait, ezen évfolyamon 2003 júliusában végeztek hallgatóink, és vehettek át Magyarországon első ízben romológia szakos diplomát. Minden évben kb. 30-40 fő végzett szakunkon. A 2005/2006-os tanévtől már tanárképes a szakunk, általános és középiskolai tanári diplomát is szerezhetnek hallgatóink romológiából.

A Bologna-folyamattal, az „Egységes európai felsőoktatási tér” kialakulásával párhuzamosan a 2006/2007-es tanévtől kezdődően eddigi hagyományos egyetemi képzési struktúránk is átalakul, és az 5 éves egyetemi képzést a 3 éves BA, majd azt követően a 2 éves MA képzés váltotta fel. BA szakokat a 2006/2007. tanévtől, MA szakokat a 2009/2010. tanévtől indítottunk.

Akkreditálták Ph.D programunkat, amellyel immár a teljes spektrumot felöleli a romológia képzés az óvodai és általános iskolai roma/cigány programoktól a középiskolai programokon, a felsőoktatáson át a doktori fokozat megszerzéséig.

Lássunk mindehhez néhány számot!

PTE BTK-n romológia szakon végzettek létszáma
| hagyományos | BA | MA
| nappali | levelező | nappali | levelező | nappali | levelező

2003 | 1 | 21 |  |  |  |
2004 | 1 | 38 |  |  |  |
2005 | 1 | 29 |  |  |  |
2006 | 1 | 44 |  |  |  |
2007 | 2 | 15 |  |  |  |
2008 | 3 | 12 |  |  |  |
2009 | 4 | 2 | 12 | 2 |  |
2010 | 2 | 0 | 4 | 1 |  | 1
2011 | 3 | 2 | 4 | 3 | 1 | 2
2012 | 5 | 0 | 4 | 1 | 5 | 1
2013 | 1 | 0 | 1 | 1 | 2 | 2
2014 | 0 | 0 | 3 | 1 | 1 | 1

Az adatokon jól követhető, hogy az első időszakban rendkívüli volt az érdeklődés: különösen a főiskolai tanárszakokon végzettek igyekeztek egyetemi diplomához jutni szakunkon. Talán, mivel az előzetes várakozásokkal ellentétben mégse vált tömegessé a cigány, roma tanulók középiskolai jelenléte, a hallgatók száma radikálisan csökkent. Ez soha nem jelentette azt, hogy a cigányság iskolázása és általános helyzete iránti érdeklődés megszűnt volna, hiszen kurzusainkon rendszeresen jelentős számú hallgató vesz részt. A tanszékhez kapcsolódó Wlislocki Henrik Szakkollégium ösztöndíjas helyeire rendszeresen 30-40 különböző szakokon tanuló cigány, roma hallgató pályázik és vesz részt a kurzusokon. A doktori képzésünk romológia programjában is évente 8-10 hallgató van jelen.

Képzésünk újabb eleme, hogy az induló új típusú tanárképzésben is van ilyen irányú képzés, tehát elsősorban a romológia szakos tanárképzéshez készítünk ezúttal új tananyagot, amelyet az Ma képzésben is fel fogunk használni.

### A kötet tartalma

Kötetünk épít az eddigiekre, de új szempontokkal, új tanulmányokkal és természetesen új szerzőkkel is bővíti a korábbi összefoglaló műveket. Arra törekszünk, hogy olvasóink-hallgatóink minél teljesebb képet kapjanak hazánk legjelentősebb létszámú etnikai kisebbségének történetéről, kultúrájáról, mai problémáiról és sikereiről. Talán szerénytelenség nélkül állapíthatjuk meg, hogy a sikerek egyike a mi jelentős hagyományú egyetemi tanszékünk, az ott folyó oktató, kutató és fejlesztő munka. Ennek egyik állomása a jelenlegi kötet.

A könyvben a cigány, roma népcsoport általános és különös hangsúllyal természetesen magyarországi helyzetével kapcsolatos ismereteknek adtunk helyet. A tanulmányok első köre a történeti összefüggésekre helyezi a hangsúlyt, s ebben a vonatkozásban ismerjük meg a hazai cigányságot. Külön hangsúlyt kap a szociológiai és területi összefüggések rendszere is, amely segít megismerni a népcsoport jelenlegi helyzetét. A következő tanulmányok a fókuszt a nyelvekre helyezik. Ez különösen azért fontos tudományos szempont, mert kiemelik, hogy egyenrangú társadalmi beilleszkedés a nyelvi értékek megőrzésével lehet valóban kölcsönösen értékes folyamat. Két tanulmány foglalkozik az iskolázással, illetve ennek nehézségeivel. Fontos kérdések ezek, hiszen éppen az alacsony iskolázottság fenyeget tartós lemaradással, sőt kiszakadással. Ennek okait és a jogi szabályozás problémáit is számba veszi egy tanulmány. Végezetül általában a kultúra, különösen a művészetek területén megjelenő eredményeket veszi szemügyre két tanulmány.

Érdemes néhány szóban ismertetni ezeket az írásokat, nem utolsó sorban az olvasási kedv felkeltése miatt.

Kállai Ernő (Cigány csoportok Európában és Magyarországon) széles horizontú tanulmánya a kötet nyitó anyaga. Történeti aspektusoktól kezdve napjaink „Győzikéjéig” tekinti át a cigányság hazai történetét. A tanulmányban szerepel Románia cigányságának bemutatása is, amely jól egészíti ki a magyarországi problematikát.

Dupcsik Csaba (A cigányok története) írása érdekes, jól dokumentált, ugyanakkor jól olvasható – tehát tanulható. Azért fontos ez az írás, mert sok szakirodalmi adalékot dolgoz fel: különösen izgalmas és tanulságos a rendszerváltás körüli és az azt követő oktatáspolitikai események bemutatása.

Cserti Csapó Tibor (A romológiai kutatások problematikái – területi-társadalmi megközelítések) tanulmánya a cigányságra irányuló kutatásokat helyezi tanulmánya fókuszába. Az írás súlypontját a cigányság szociológiai kutatásokban leírt vagy legalábbis megközelített létszámadatai képezik. Nagy hangsúlyt kap – az érdekes függelékben is – a „ki a cigány?” kérdés. Ez a kérdés talán túl hangsúlyossá vált egy időben, pedig nem fontosabb kérdés ez, mint „ki a zsidó?” vagy „ki a szlovák?”.

Három tanulmány a cigány nyelvvel, nyelvekkel foglalkozik. Szalai Andrea tanulmánya korrekt, a lényeget okosan és árnyaltan bemutató összefoglaló. Érzékletesen mutatja be a cigány nyelvek – különösen a romani – különféle beszédhelyzetekben történő felhasználását, ennek megfelelően fejleszthetőségét.

Orsós Anna (Nyelvészeti megközelítés – a beás nyelv) írásának első része a cigány – elsősorban a beás – csoportot és a nyelvet helyezi el a társadalomban, illetve a tudományos kutatásban. A tanulmány második része ennek a témának a törvényhozásban, illetve általában az oktatásban való megjelenését tárgyalja. Fontos és hasznos adalék mindazok számára, akik a cigánysággal foglalkoznak tanulmányaik során.

Lakatos Szilvia (A romani nyelv) bizonyos értelemben az előbbi, a beás csoportot és nyelvet fókuszba helyező tanulmány kiegészítése, az oláhcigány csoport, az Európai Unio által is preferált nyelvéről, a romaniról szól. Alapos áttekintést nyújt a nyelvvel foglalkozó tanulmányokról és anyanyelvű irodalomról.

Hajdu Gábor, Kertesi Gábor és Kézdi Gábor (Roma fiatalok a középiskolában) közös tanulmánya történetileg és alaposan feldolgozott statisztikák alapján tekinti át azt a fontost kérdést, hogyan alakul a roma fiatalok középiskolai továbbtanulása, azaz mennyire érzékelhető a magasabb szintű tanulással elérhető szakmai pályafutások megjelenése ebben a társadalmi csoportban, milyen területen és milyen szinten érzékelhetők azok az akadályok, amelyek e fontos társadalmi fejlődés útjában állnak.

Zolnay János (Társadalom és oktatás) az elméleti összefüggésektől a konkrét kérdésig részletesen tekinti át a cigányság iskolázását. Különös figyelmet fordít az elmúlt évtized oktatáspolitikai döntéseire, és ezeknek az iskolázás alakulására gyakorolt hatására.

Fórika László és munkatársai (Politikai – jogi megközelítés) tanulmánya minden fontosabb jogi kérdést alaposan megtárgyal. Fontos tanulmány, amely elengedhetetlen ahhoz, hogy megértsük a jogszolgáltatás értelmét és működését, adott esetben a cigány, roma népesség iskoláztatásának dilemmáit, problémáit és lehetőségeit.

Szuhay Péter tanulmánya mélyen elemzi azt a kulturális örökséget, amit a cigányok, romák különböző csoportjai Magyarországon felmutatnak. Az írás fontos és megalapozó tanulmány a kérdés, a hagyományos kulturális teljesítmények megismeréséhez és megértéséhez.

Beck Zoltán a cigány szépirodalom mellett a képzőművészetet mutatja be. Mindkét témát az általános jellemzés, a kiemelt művek és alkotók értő és izgalmas elemzésével olvashatjuk. Szuhay Péter tanulmányával együtt teljes képet kapunk arról a művészeti teljesítményről, amellyel hazánk a cigányság hozzájárulásával gazdagodott.

### Egy sajátos szempont

A fentiek attraktív körképet adnak a cigány, roma népesség problémáiról és teljesítményeiről. Ha mégis ki szeretnénk egészíteni, akkor egy szempontot fűznénk hozzá, amely talán túlságosan elvontnak látszik, mégis hozzájárulhat ahhoz, hogy jelentős teljesítményei ellenére a cigányság összessége még ma is „hátrányos helyzetűnek” számít. Ez pedig az idő kezelésének a kérdése.

Az idő múlásának mind az észlelése, mind az értékelése kultúránként változik. A modern nyugati társadalomban az idő nagyon becsesnek tűnik, mert lineárisan van megszervezve: ha tervünk van, ha valamely cél felé törünk, rosszul tűrjük, ha megszakítják tevékenységünket. Már pedig az előrelátás, a tervezés, a jutalom elhalasztásához való alkalmazkodás mind olyan magatartások vagy az azokat formáló attitűdök, amelyek az időnek a mi kultúránk szerinti értékelésén, érzékelésén és strukturálásán alapulnak. Vekkerrel ébredünk, nézzük az órát, nehogy elkéssünk, sietünk, hogy mindent elvégezhessünk, amit tervbe vettünk, s a jól végzett munka jutalmával fekszünk le, lehetőleg időben, hogy eleget tudjunk aludni. Hétvégeken, szabadság idején aztán szabad kikapcsolnunk az ébresztést, letenni a karórát, és hajnalig fennmaradni vagy éppen aludni egész nap. Az ekként strukturált időt a munkavégzés dominálja. A munkanélküliségnek éppen az a legnagyobb veszélye, hogy az érintett kiszakad magatartását, sőt az egész személyiségét formáló időkeretek közül, elveszti orientációját, széthullik.

Vannak azonban olyan kultúrák, kulturális csoportok, ahol az időérzékelésre és időgazdálkodásra nem ez a struktúra a jellemző. Ha a cigányként definiált csoportot vizsgáljuk, nagy hasonlóság mutatkozik Európa vagy az euro-atlanti civilizáció bármely országát választva a tapasztalatgyűjtés színhelyéül. Magatartásában, életstílusában, megjelenésében a környező, domináns vagy többségi társadalmaktól különböző, egymáshoz azonban hasonló közösségekre gondolunk.

Amikor életmódjukról, időgazdálkodásukról és perspektíváikról esik szó, ma már senki nem gondolja, hogy úgy kellene beilleszkedniük a társadalmi munkamegosztásba, ahogyan az államszocializmus térségünkben a nyolcvanas évek végéig megkísérelte: a formális iskolai végzettséghez, illetve annak hiányához alkalmazkodva ipari segédmunkásként, betanított munkásként kapcsolva be őket. A rendszerváltás és a tervirányításos gazdaság összeomlása maga alá temette ezeket a kezdeményezéseket mindegyik volt szocialista országban. A „mi lett volna, ha...” kérdése itt nem olyan rossz kérdés. Más vonatkozást felidézve azonban gondoljunk arra, hogy a nyugateurópai országokban élő cigányság példája azt mutatja, hogy e közösségek legfeljebb átmenetileg, kényszermegoldásként engedik tagjaikat az ipari vagy ipari jellegű termelésben beosztottként dolgozni.

Az iskola olyan társadalmi intézmény, amely kiemelkedő szerepet játszik az időalkalmazkodás elsajátításában. Már a 18. század végén születtek olyan művek, amelyek az iskolát úgy mutatták be és értékelték, hogy neki köszönhető a kisgyermekek 6-7 éves korban való munkához szoktatása; az iskola, az iskolamesterek feladata, hogy rendszerességre, fegyelemre és pontosságra nevelje a gyermekeket. Azaz az iskola ebben a vonatkozásban nem mint az ismeretek, a kultúra átörökítésének intézménye nyer fontosságot, hanem szocializációs jelentősége a hangsúlyos. Az előbb csak külső kényszerként megjelenő időnyomás a szocializáció során belsővé válik, a személyiség része lesz. Ez egyénileg persze néhány év alatt lezajlik, de történelmileg hosszú folyamat eredménye egy-egy népcsoport ilyen értelemben vett szocializálása. Elegendő, ha azokra a világháború utáni irodalmi művekre gondolunk, amelyek a paraszti életformából a gyári munkáslétre „átszokó” emberek magatartását írják le.

Ez az egész természetesen súlyos külső és belső konfliktusok során teljesedett ki, amelyek a fejlett világban is jószerivel napjainkig tartottak. Eredményeként különvált a munkaidő és a szabadidő, a munka helye elkülönült a család lakóhelyétől, a munkára való szocializálás (iskolázás, képzés) időben és térben is elvált a személyiség egyéb vonásainak fejlesztésétől, a személyiség kibontakozásának szabadsága önálló fontosságot nyert, a verseny háttérbe szorította a közösségi értékeket, sőt a családot is, és így tovább. Azok a kultúrák, etnikumok, amelyek nem mentek át az ipari forradalom eme darálóján, hagyományos időrendet és időszemléletet hordoznak. A tradicionális cigány, roma közösségek időfogalma is ilyen.

A 19. századi romantika cigány-képe a szabadságot hangsúlyozta nem teljesen alap nélkül. A szabadság a mai cigányok életszervezésének is hangsúlyozott értéke. Ezzel állítja önmagát szembe a roma az időnyomás alatt szenvedő gádzsóval – végezzen az illető hagyományos paraszti vagy modernebb ipari munkát. A gádzsót is, a gádzsó-munkát végző romát is élhetetlennek, kevéssé intelligensnek, szánalomra méltónak tartják.

A cigány közösségek hagyományos vagy modern „kultúraspecifikus” munka jellegű tevékenységei kis mértékben igénylik az idővel való pontos és takarékos gazdálkodást. A kereskedelmi tevékenységek (pl. használtcikk kereskedelem, házalás, ló-kereskedés, saját maguk által készített vagy – újabban – vásárolt tárgyak eladása) egyik lényeges eleme a szabad időgazdálkodás: valamikor délelőtt el kell indulni, és estére hazaérni. E tekintetben nagyobb szabadságot élveznek a hagyományos paraszti életmódnál, hiszen a cigány közösségeket alapvető tevékenységeik gyakorlásában nem kötik a természet törvényei sem, sem pedig azok a felelősségek nem terhelik, amelyek a paraszti munka velejárói (pl. föld előkészítése, vetés, aratás, az állatok ellátása, stb.) A gyűjtögetés (pl. gyógynövény, színesfém) vagy a kéregetés sem igényel takarékosan felhasznált időt.

Nem egyéb puszta félreértésnél, hogy „a cigányok nem dolgoznak”, legfeljebb nem abban az időben és térben kötött formában, ahogyan azt ma kultúránkban megszoktuk. A nagycsaládról, a sok kisgyermekről való gondoskodás sok munkát, leleményességet, alkalmazkodó képességet igényel. Alkalmasint több időt töltenek munka jellegű tevékenységgel, mint például középosztálybeli társaik, bár ebből csak alacsony szinten tudják családjuk fizikai szükségleteit kielégíteni.

A szakképzés is a családban, a közösségben a családi szocializáció során mintegy észrevétlen megy végbe, ezen a módon adják tovább az idősebb generációk az általuk űzött mesterség csínját-bínját a fiataloknak – ugyanúgy, ahogyan a közösség történetét, meséit, rítusait, táncait.

Az így növekvő gyermek szocializációjában gyengébben fejlett vagy hiányzik az időtakarékosságra épülő rendszeresség, pontosság, fegyelem dimenziója. Nem elég fejlett az előrelátásra épülő tervezés készsége és késztetése, és gyengébben fejlettek az olyan személyiségvonások (pl. versenyszellem, individualizmus, stb.), amelyek sikeressé teszik az időnyomás alatt dolgozó társát. Ez a szocializáció viszont a családi, közösségi szerepeknek ad nagy fontosságot, felkészít a közösségi kapcsolatokra, a szolidaritásra, a munka és a szórakozás (szabadidő, családdal töltött idő) természetes, egymásba folyó átélésére, a mélyen szocializált munkaismeretekre.

Az iskola – amely a szocializáció másodlagos terepeként a kulturális örökség átadásában döntő szerepet játszik – a kapitalizmus időfogalmával és idő-szervezésével operál. Aki ehhez nem képes alkalmazkodni, az sikertelenségre ítéltetik. Ha a társadalom úgy épül fel, hogy elsősorban az iskolai előrehaladáshoz rendel társadalmi pozíciókat, sőt életesélyeket, akkor az iskolai alulteljesítés vagy sikertelenség az egyén (család) teljes életpályáját meghatározza.

Az iskolai követelmények ma is a klasszikus kapitalizmus időértékelését tükrözi, az ipari termelés racionalizmusa által kialakított módon: percre megszabott megjelenési kötelezettség, irányított együttműködés, szabályozott munka-szabadidő szakaszok, előre készülés az időben történő megjelenés perfekciójához, a „tanulás” és a közösség életének teljes időbeni és térbeni szétválasztása és így tovább. Meleg Csilla könyvének címe frappánsan fejezi ki ezt a meghatározottságot – „Az iskola időarcai” (2006) –, a könyv tartalma pedig sokoldalúan jeleníti meg az iskolai idő(k)nek a tanuló, a gyermek időjével való gyakori szembenállását.

Mindezek tökéletes ellentmondásai a „cigányos” életvitelnek. Ráadásként még hozzá kell fűzni, hogy ez az algoritmus alapjában véve nem, illetve nemcsak a gyermek életét szabályozza, hanem a felnőttét is – elismerve vagy látensen. A kisgyermek – még a közösség kontrollja nélküli mozgást jobban megengedő modern nyugatias kultúrákban is – nem eléggé felkészült ahhoz, hogy az iskolázást, mint személyes tevékenységet önállóan végezze. A szülőknek, gondozóknak kell figyelniük az időt, kiszámolniuk este, hánykor csörögjön majd az óra, meg kell tenniük, amit a felkészüléshez szükségesnek látnak (reggeliztetni, összecsomagolni, öltöztetni), a gyereket óvodába/iskolába vinniük, kísérniük, majd pedig délután érte menni, hazakísérni, esetleg különórára vinni – és így tovább. Sőt az előző napi felkészülés is a családra rója annak terhét, hogy iskolás gyermekük leckéjét elkészítse, táskájában benne legyenek a másnapi órákhoz szükséges kellékek. Nemcsak a gyermeknek kell tehát végigmennie a társadalmi szervezetben történő „másodlagos szocializáción”, hanem családjának, illetve közösségének is. Ez utóbbi még nehezebb, ha gyermekként a szülők nem tanultak bele a tevékenységek algoritmusába. Még ha hajlandó is a család, a közösség megtanulni és megcselekedni mindezt, kérdéses, hogy képes-e megfelelő módon viselkedni.

A „szabadság” fogalma az időnyomástól való mentesség értelmében ugyanis egészen annak magától értetődő voltáig jut el, hogy a jómódú vagy éppen gazdag család fiatal tagjainak nincsen órája, a gazdagon felszerelt házban nincsen vekker, esetleg megbízhatóan működő óra sem. Vajon értelmezhetjük-e ezt a hiány jeleként, azaz a fejletlenség mutatójaként? A kérdés költői: természetesen nem, hiszen ugyanezeket a „hiányokat” a gazdagság és a jólét következtében beköszönő szabadság mutatójaként is értelmezhetjük egy elit-kutatásban!

Vajon a posztindusztriális vagy jóléti társadalom még mindig igényli azokat a puritán időértékeket, amelyek segítettek kiszabadulni a nyomorból? Mi történik, ha egy automatizált világban problémát jelent a meghosszabbodott szabadidő? Vagy talán már el is kezdődött ez a folyamat?

A hagyományaikat magas szinten őrző roma közösségek – ilyen közösségeket főként a romák, az oláhcigányok körében találunk – ma néha bosszantóan elitarisztikusnak tűnő, pazarló időgazdálkodása és az ebből fakadó szociális értékek sora olyan példatárrá válhat, amelyből meríteni lehet az emberközpontú társadalom felépítésében és kiépülésében. Amikor szociális értékekre gondolunk, akkor a közösség értelmezése, a közösségen belüli együttműködés fontossága, sőt elsődlegessége, ebből eredően a külső környezet másodlagossága, az egyéniség e körben való kibontakozásának fontossága és hasonló motivációkat emelhetünk ki.

### Ajánlás

Az iménti eszmefuttatás szándékunk szerint kiegészíti a kötet tanulmányainak tematikáját. A kötetben sokszálú, soktényezős vizsgálatok sorával találkozunk, amelyek nyilván nem mondanak el „mindent” a cigányokról, romákról, de minden olyan kérdést tárgyalnak, amelyek a felsőoktatásban tanulók vagy egyszerűen csak érdeklődő olvasók számára fontosak lehetnek. Ezért ezt a könyvet nemcsak a leendő tanároknak, hanem minden olvasónak jó szívvel ajánljuk.