NIZZAI KALAND

REGÉNY

IRTA:

FORRÓ PÁL

A VILÁGVÁROSI REGÉNYEK KIADÓVÁLLALATA

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5557-38-5 (online)

MEK-14841

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/14800/14841

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

- Szavamra mondom, hogy ez a mister Goold nem normális! - dörmögte Jean, a Plantage-szálloda szobapincéreinek főnöke. Jean ur valamikor többszörös háztulajdonos volt Párizsban és minden télen Nizzába jött a karneválra és ugy mellesleg egy kis hazárdjátékra. A karneválozás mindig kitünően sikerült, a roulette ellenben sokkal kevésbé és valahányszor Jean ur Nizzából hazajött, mindig egy házzal kevesebbje lett Párizsban. Mikor az utolsó háza is eluszott, Jean nem esett kétségbe, nem szegzett revolvert homlokának, nem próbálta megzsarolni a bankot, hanem beállitott a Plantage-szálloda tulajdonosához, aki mély meghajlással kérdezte, hogy mivel szolgálhat.

- Kedves Mathieux ur, - kezdte Jean, - mondja csak, körülbelül hány esztendeje járok én már magához?

- Körülbelül tiz éve, ha jól emlékszem...

- Stimmel! És mit gondol, mennyit költhettem el a szállójában? Remélem, nem veszi tulzásnak, ha azt mondom, hogy háromszázezer frankot?

- Monsieur Roux mindig legkedvesebb és leggavallérabb vendégeim közé tartozott.

- Hát mit szólna, Mathieux ur, ha azt mondanám, hogy én ezentul egyáltalában el sem költözöm innen?

- Boldog volnék... a legnagyobb megtiszteltetésnek venném!

- Akkor is, ha nem mint vendég, hanem mint szállodai alkalmazott maradnék önnél?

- Monsieur Roux tréfál...

- Nem én! Az éjszaka ugyanis jogerősen elvesztettem utolsó frankomat is. Arra gondoltam, hogy ennek ellenére sem hagyom el ezt a szállodát, melynek kosztját nagyon megkedveltem és amelynek szokásait, házi rendjét, vendégeit éppen olyan jól ismerem, mint akár ön. Azt hiszem, ideális szobapincér lenne belőlem. A modorom kifogástalan és magamról tudom, hogy milyen igényei vannak a pénzes, elkényeztetett vendégeknek, hogyan kell bánni velük...

E beszélgetés után egy órával Jean szerződtetve volt a Plantage-szállodában.

*

Azóta ujabb tiz esztendő mult el és Jean ugy találta, hogy ezek az évek sokkal nyugodtabbak és derüsebbek voltak, mint az előbbiek. Jeannak már igen komoly tőkéje volt a bankban, a Plantagéban főleg gazdag amerikaiak szálltak meg, akik nem fukarkodtak a borravalókkal. Sőt nyiltan suttogtak arról, hogy a mindig elegáns, megnyerő külsejü, elmésen csevegő Jeanba már igen sok hölgy lett szerelmes, de Jean sohasem bocsátkozott gáláns kalandokba. Mintha teljesen kicserélték volna. Ő, aki azelőtt vagyont költött a nőkre és büszke volt arra, hogy néki voltak a legszebb barátnői és aki könnyelmüen, a mellényzsebéből rakta az ezreseket a roulettre, most a legjózanabb nyárspolgár lett, aki nem törődött a nőkkel, élére rakta a garast és eszébe sem jutott akár csak egyszer is belépni a játéktermekbe.

Mégegyszer a jelzőtáblára nézett és kétségtelenül megállapitotta, hogy a 12-es számu szoba csengetett. Tehát csakugyan megint a fiatal mister Goold akar valamit kérdezni.

Mikor Jean mister Goold szobájába lépett, a fiatalember remek trikóban irógépe előtt ült és irt. Ha más ember trikót huz magára, a strandra siet, vagy vitorlására száll és a levegőt meg a tengert élvezi. James Goold azonban körmondatokon és jelzőkön törte a fejét, sorokat radirozott ki kéziratából és csak néha vetett egy-egy szórakozott pillantást az ablaka alatt hullámzó szines emberáradatra.

Jean meghajolt és azt kérdezte:

- Parancsol, mister Goold?

Goold James láthatólag zavarban volt.

- Monsieur Jean, - mondotta, miközben ujjaival idegesen dobolt az irógépasztalkán, - bevallom, nagyon szégyellem, hogy ismét szobámba kérettem.

- Valóban, uraságod ma már negyedszer csengetett be. Minden alkalommal mentegetődzött és azt mondta, hogy már nincsen semmire sem szüksége. Ha talán most is ezt óhajtja közölni...

- Nem. És kérem, ne tartson sem különcnek, sem bolondnak. Én eddig is nagyon jól tudtam, hogy mit akarok. Csak éppen... izé... nagyon kényes dologban szeretnék felvilágositást kérni és nehezen határoztam rá magamat, hogy magához forduljak... Amint tudja, ugyebár, regényiró vagyok! Illetve most dolgozom élelem első nagyszabásu müvén...

- És ezért tetszett Európába jönni?

- Igen. Kizárólag ezért. Atyám Adam Goold, a hasonlónevü cég főnöke ugyanis egy percig sem türné, hogy a szeme láttára, a tulajdon házában regényeket irjak. Szerinte egyetlen dologgal szabad csak foglalkozni: a posztóval. Engem azonban a posztó nem érdekel. Én már gyermekkoromban verseket irtam. És most, huszéves koromban elhatároztam, hogy megirom első, nagy regényemet. Kérdést intéztem a chikágói lélekvizsgáló egyetem irodalmi osztályához, hogy a világ melyik pontja a legalkalmasabb a regényirásra és azt a választ kaptam, hogy az európai Riviera. A világ legnépszerübb irói mind ide jönnek hangulatokért. Wells, Shaw, Dekobra és még számosan villákat vásároltak itt. Azt gondoltam, ez lesz nekem is a legjobb start!

- Nagyon helyesen méltóztatott tenni. És ha szabad érdeklődnöm, halad kérem a regény?

- Nem. És tudja, miért álltam meg? Mert nem tudok másra gondolni, csak arra a bájos, elegáns hölgyre, aki a huszonhetesben lakik. Minden erőmet megfeszitem, hogy a regénytémámra gondoljak, amely egy chikágói konzervgyárban játszódik és közben folyton elkalandoznak a gondolataim. Minden pillanatban az ablakhoz szaladok és azt lesem, nem jött-e le a huszonhetes a parkba? Mister Jean, mondja meg nekem, ki ez a nő?

- Német bárónő. Özvegy Edelsheim Hanna, Poroszországban birtokai és házai vannak...

Mister Goold kétségbeesett mozdulatot tett.

- Hát ez borzasztó, kérem. Én azért jöttem Nizzába, hogy regényt irjak, hogy a hősöm és hősnőm utját kapcsoljam össze különböző bonyodalmak után, de nem azért, hogy magam legyek szerelmes...

- Sajnálom, mister Goold, a bárónő amugy is, - ha szabad magam igy kifejeznem, - foglalt!

Ha a fiatal Goold a régi irógárdához tartozott volna, kiesett volna kezéből a toll e megsemmisitő hir hallatára. De mint modern iró, nem ejthette a földre az irógépet, hanem csak izgatottan ugrott fel:

- A bárónő menyasszony?

- Még nem. Sőt e pillanatban még csak én tudom, hogy érdeklődik egy nagyon rokonszenves gentleman iránt.

- Monsieur Jean, ne kinozzon. Mondjon meg mindent őszintén. Ki az a férfi?

- Szobaszám husz. Második emelet, luxuslakosztály.

- A neve?

- Gróf Hartwieg János. Osztrák mágnás. Két nap előtt érkezett. Cadillac autó. A bárónő ma reggel megkérdezte tőlem, hogy ki ez az ur? És ha egy fiatal, bájos, dusgazdag özvegy a szálloda szobafőnökétől információt kér egy uriemberrel kapcsolatban, akkor a megnyugtató értesités folytatása már csak a személyes ismerkedés lehet! Ah! Mit mondtam? Méltóztassék odanézni!

És Jean széles mozdulattal a szálloda parkjába mutatott, ahol e pillanatban fehér tenniszruhában a bárónő tünt fel és mellette tenniszverővel a kezében, jókedvüen és élénk beszélgetésbe merülve, elegáns, karcsu, magas termetü, kisportolt testü férfi haladt.

- Sajnálom, mister Goold, - jegyezte meg szelid vállvonogatással Jean, - de ugy látszik, ön megkésett!

- Micsoda szerencsétlenség! - kiáltotta kétségbeesetten Goold.

- Ha nem venné rossz néven, mister Goold, lenne egy szerény ajánlatom. Talán tessék ezzel az esettel kezdeni a regényt!

De Gooldnak, ugy látszik, egyszerre elment a kedve a regényirástól. Felugrott és lázasan öltözködni kezdett.

- Mister Jean, - mondotta kétségbeesetten, - még csak azt az egyet mondja meg, mit gondol, lehet még a dolgon segiteni?

- A regényekben a legnagyobb meglepetésekre lehetünk elkészülve. És ha az első fejezetben látszólag le is csuszott mister Goold, lehet, hogy a következőkben annál nagyobb sikere lesz!

*

A tenniszmérkőzés látványosságszámba ment. Az ilyen nagyvilági helyen ugyan megszokott dolog, hogy mindenki jól játszik, de olyan remek és éles ütéseket, amilyenekkel a bárónő és a gróf kergették a labdát, még itt is csak legfeljebb a versenyeken lehetett látni. Hja, könnyü azoknak, kik nyakig usznak a pénzben és egész fiatalságukat csak a sportnak szentelhetik.

Az események egyébként, ugy látszik, robbanó gyorsasággal fejlődtek. Tennisz után vitorlás kirándulásra indultak és kiderült, hogy Hartwieg gróf a vitorla kezelésben is mester. A bárónő több izben boldogan gratulált önmagának, hogy milyen jó orra volt, milyen nagyszerüen szimatolta ki, hogy ki az a férfi, akivel legérdemesebb lesz megismerkedni. Pedig ugyancsak elég kisértésnek volt kitéve. De a bárónő okos asszony volt. Elhatározta, hogy nem aprózza el magát. Ezuttal semmi kedve nem volt apró kalandokba bocsátkozni. Hanna bárónőnek már igen bő tapasztalatai voltak ezen a téren. Ismerte jól a férfiakat. Először lobognak, eget-földet igérnek, azután jön a lassu, de óvatos visszavonulás. Hanna bárónőt egyébként Kurt Lizinek hivták, görlje volt az egyik berlini operettszinháznak, de amikor külföldre utazott, akkor elvből bárónői rangra emelte magát. A barátjától - Pettersohn Max nagykereskedőtől - elég csinos összeget kapott a nizzai utra, persze korántsem annyit, mint amennyi fényüző életéhez kellett volna és a bárónő ez idő szerint már egy teljes heti szállodai számlával tartozott. A dolog kezdett igen kinos lenni és Hanna tisztában volt azzal, hogy amennyiben nem tud pénzt szerezni, ugy ennek nagyon sulyos következményei lehetnek. Pettersohn urnak nem sürgönyözhetett, mert a derék, gömbölyü emberke a világ legpedánsabb embere volt, aki egy fillérrel sem áldozott többet valamire, mint amennyit előre kiszámitott. Ékszereit nem csaphatta zálogba, mert azok hamisak voltak. Egyetlen megoldása volt tehát: egy uj, előkelő, gáláns ismeretség!

Legyünk őszinték: Lizinek már lett volna erre módja, de ezuttal egészen sajátságos rögeszméje támadt. Elhatározta, hogy egész életét uj, biztos alapra fekteti. Huszonhatéves. Mire vár? Mit remélhet? Pettersohn nős, sohasem veheti el feleségül. Egy napon gutaütést kap az öregedő ur és azután keressen uj ismeretséget, amelyik előbb-utóbb szintén csak szakitással végződik.

Nem, ennek semmi értelme sincsen. Most van szépsége teljében. Férjhez fog menni. Igen, csak egészen komoly, gazdag és olyan ur barátságát fogadja el, aki nősülni akar.

Hartwieg grófról a legjobb információkat kapta. Nőtlen, harminchatéves, gyára és birtoka van Ausztriában. Egyébként csak rá kellett nézni, hogy az ember megállapitsa, miszerint született nagyur és gavallér. Az olyan tapasztalt és jószemü lány, mint Lizi, meg tudja ezt már abból a mozdulatból itélni, ahogyan az autóba száll, a táncából, a járásából.

Ennélfogva a strandon a nagy gumilabdát egyenesen a gróf fejéhez vágta, aki azt mosolyogva visszadobta. Mind a ketten nevettek és két perc mulva megismerkedtek. A gróf bevallotta, hogy megérkezése pillanata óta várta ezt a boldog percet. És csakugyan olyan tüzzel és lelkesedéssel kezdett Lizinek udvarolni, hogy Lizi megrémült.

- Kedves gróf ur, - mondotta a vitorlás árbocához dőlve, - figyelmeztetnem kell, hogy ön sulyos tévedésben van!

- Hogy érti ezt? - kérdezte megdöbbenve Hartwieg gróf.

- Ön olyan gyors tempóban udvarol nekem, amely ellen tiltakoznom kell. Félek, hogy félreismeri a helyzetet!

- De kedves bárónő, kétségbe vagyok esve...

Lizi nevetett.

- No, azért a másik végletbe sem kell esnie! Tudja, mi nők, nagyon sokat értünk meg az udvarlás hangjából és tempójából. Mert másképpen lép fel a férfi, aki csak kalandot akar és másképpen, akinek komolyabb szándékai vannak. Az ön attakja kedves gróf ur... a kalandot kereső Don Juané! És előre fel kell önt világositanom: erre nem vagyok kapható! Talán ostobaság, hogy ezt ilyen őszintén megmondtam. De nem szeretném, ha mindjárt kezdetben hamis vágányra terelődne barátságunk, amelyet egyébként igen kellemesnek találok!

Hartwieg gróf arca felragyogott.

- Boldog vagyok bárónő, hogy ezt megmondta. Ha megenged egy kis bizalmas vallomást, ugy elárulom: nekem is sokkal kellemesebb az a másik, komolyabb hang!

És Hartwieg János gróf valóban őszintén beszélt. Az a gondolat, hogy esetleg feleségül veheti Edelsheim Hanna bárónőt, elragadtatással töltötte el. A gróf ur anyagi viszonyai ugyanis pillanatnyilag nagyon ziláltak voltak. Minek tagadjuk: a csőd küszöbén állt. Hitelezői raktak össze néhány frankot, hogy Nizzába küldjék egyenesen azzal a paranccsal, hogy ott sürgősen gazdag házasságot kössön. Azt mondták, hogy még ennek az utazásnak az eredményét megvárják. De ha Nizzából is szegényesen tér vissza, ugy szó sem lehet további haladékról és a már régen esedékes árveréseket irgalmatlanul megtartják. Érthető tehát, hogy a dusgazdag özveggyel való találkozása szinte álomszerü megoldásnak tünt fel. Akkora szerencsét nem is remélt, hogy a nő, akinek segitségével megoldja zavaros anyagi helyzetét, nem csak gazdag, hanem még szép, elmés, minden tekintetben tökéletes lény is.

A legkitünőbb hangulatban szálltak ki a vitorlásból és megállapodtak, hogy este a szálloda halljában találkoznak, ahonnan együtt mennek a kaszinóba.

*

Mikor Lizi halványlila estélyi ruhájában megjelent a szálló előcsarnokában, még a portásnak is tátva maradt a szája. Pedig Mr. Louis már elmult ötvenéves, harminc esztendeje szolgált a Riviera különböző szállodáiban és igy már minden eleganciával és szépséggel szemben edzve volt. De Lizi világos szőkesége, sima, habfehér bőre ugy ragyogott, világitott, olyan királynői szépségben emelkedett ki a pasztellkék selymekből, hogy annak nem lehetett ellentállni.

Lizi érezte, hogy szép, hogy sokkal szebbnek látszik, mint amilyen valójában és elégedett pillantást vetett a szemközti tükörbe. De ugyanakkor ijedten rezzent meg. Egy ismeretlen elegáns fiatalembert pillantott meg, aki közvetlenül a háta mögött állt és ugy látszott, hogy éppen meg akarja szólitani.

- Asszonyom, - mondotta kényszeredett hangon, melyet olyan rekedtté tett az izgalom, hogy alig lehetett érteni, - engedje meg, hogy bemutatkozzam. Nevem Goold... James Goold...

Lizi méltatlankodva mérte végig.

- De uram... mit gondol... hogy merészel...

Goold olyan mozdulatot tett, mint aki el akarja vágni a megindult szavak áradatát.

- Mindent tudok, kérem, - mondotta gyorsan. - Ön özvegy, bárónő és éppen bele akar szeretni egy osztrák grófba. Nagyon kérem önt... hallgasson rám... ne tegye ezt!

- Megőrült?

- Kérem, én nagyon jól tudom, hogy nincs időm magyarázkodni. Az ilyen érzelmi kirobbanásoknak igen bonyolult okai vannak és azok ismertetése lehetetlen, mert a gróf minden pillanatban megérkezhet...

- Kérem, távozzék azonnal!

- Lehetetlen! Szerelmes vagyok önbe. Ezt sürgősen tudatnom kellett, mielőtt végleg a gróf mellett döntene. Atyám Chikágó leggazdagabb posztógyárosa, én pedig az egyetlen fia vagyok. Regényiró... Most akartam megirni első könyvemet, de irásközben kinéztem az ablakon, megláttam önt és attól kezdve nem érdekelt a regény. Csak ön... Kérem bárónő, töltse velem a mai estét!

Lizi nevetett.

- Nem mondom... talán holnap... vagy máskor! De ma... teljesen ki van zárva!

Jamesnek már nem volt ideje további ostromra, mert a hall hátterében feltünt gróf Hartwieg. Olyan elegáns volt, a monokli olyan imponálóan ült a szemén, annyi előkelőség áradt minden mozdulatából és annyira hóditóan férfias volt, hogy Lizi abban a pillanatban már egészen megfeledkezett James Gooldról, aki sirós arccal, kétségbeesetten nézte, hogyan karol a gróf Lizibe és viszi a szálló előtt álló autóhoz.

- Ki volt ez a fiatalember? - kérdezte később a gróf.

- Valami Goold Chikágóból. Képzelje, szerelmet vallott nekem. De olyan kedves és naiv volt, hogy nem is tudtam komolyan felháborodni...

A gróf felfigyelt.

- Micsoda Goold? Nem tud róla közelebbit?

- Csak nem akarja provokálni? Igazán semmi értelme nem lenne a botránynak.

- Nem... de szeretném tudni, kicsoda?

- Azt mondja, hogy az apja a leggazdagabb posztógyáros Chikágóban.

- Ugy? Érdekes! Egészen rokonszenves fiunak látszott!

Lizi kicsit meglepődött. Nem kerülte el figyelmét, hogy a gróf szemében valami élénk érdeklődés csillant meg. És az is furcsa volt, hogy cseppet sem háborodott fel Goold tolakodó fellépésén. Ámbár az is igaz, aki ilyen arisztokratikus magaslatokon trónol, mint Hartwieg, az nem igen vesz tudomást olyan jelentéktelen gyerekemberről, mint James Goold.

A kaszinó hangversenytermében Piccaver énekelt és Alpár Gitta. Utána a játékterembe mentek, ahol Hartwieg hanyag mozdulattal néhány aranyat dobot az asztalra. Valamit nyert, meg sem számolta, egyszerüen a zsebébe süllyesztette. Azután a bárba mentek, ahol nagyon sok coctailt és pezsgőt ittak és feltünést keltettek tökéletes táncukkal.

Lizi elragadó volt. Csak ugy parázslott belőle a fiatalság és szenvedély.

Gépfegyverszerü gyorsasággal sorakoztatta fel azokat a finom, apró trükköket, melyeknek a férfiakra való hatását alaposan ismerte. Egyszerre igyekezett a férfi érzékeire és képzelő erejére hatni. Bágyadt, szinte alélt mozdulattal dőlt hátra, lábait keresztbe rakta, hogy azoknak finom vonala tökéletes szépségben érvényesült, a poharat valami játékos, ingerkedő mozdulattal emelte ajkához és ahogyan belekóstolt a habzó nedübe, az inkább csókhoz hasonlitott, mint iváshoz.

A gróf boldog volt. Érezte, hogy ez az a pillanat, amikor a siker teljes reményével indulhat rohamra.

- Hanna, Hannácska! - sugta lágyan - sohasem értettem, hogy miért éppen a Rivierán szedik azokat a virágokat, melyekből a világ legtökéletesebb parfömjeit gyártják. De ma éjszaka mind ez megvilágosodott előttem. Sehol nem éreztem még ennyire a virágok lelkét, a belőlük áradó mámort és a szerelmet, amelynek minden varázsa most magát öleli körül...

- Ah! Ki tudja, hány nőnek mondta már mindezt! - sóhajtotta Lizi, mint ahogyan az ő helyében a világ minden nője ezt mondotta volna.

- Hát hogyan győzzem meg arról, hogy komolyan, kimondhatatlanul tetszik nekem. Hogy szeretem és meg vagyok őrülve! Könyörgöm, higyjen nekem. Ha tudna csodákban hinni, mint ahogyan én tudok, ha természetesnek találná azt, hogy magasabb végzet irányitja az emberek utját és hogy nem véletlen az, hogy mi ketten itt, ebben a csodálatos éjszakában találkozunk! Az események néha expresszvonat sebességével rohannak. És én ugy érzem, elérkeztem a nagy állomáshoz. A célhoz, ahonnan nem akarok tovább menni. Nézzen rám, Hanna, adja ide a kezét és válaszoljon: akar a feleségem lenni?

A gróf e pillanatban valóban a tökéletes szerelmes képét nyujtotta. Don Juan és Casanova együttesen sem tudtak volna több érzést, lendületet és férfiui erőt mutatni, ami nem csoda, mert Hartwieg valóban érezte is azt, amit mondott. Komolyan beleszeretett a bárónőbe. És homályosan valami gunyos diadalérzés is vegyült szerelmébe. Hogyan fognak bámulni a hitelezői, akik azt hiszik, hogy valami csunya, vén, elhizott amerikai dollárkirálynőt fog hazavinni és ehelyett egy tündérkirálynő fog kiszállni az autóból.

De ekkor valami egészen váratlan, megdöbbentő dolog történt.

A bárónő sirva fakadt.

Olyan heves, szivettépő, felcsukló sirással zokogott, hogy a gróf egészen megzavarodott.

- De drága... kérem, vegyen erőt magán! Mi történt? Megbántottam?

De a bárónő nem is tudott válaszolni. Még szerencse, hogy ez a jelenet a kaszinó parkjának egyik elhagyott részében történt, különben bizonyára kinos feltünést keltettek volna. A gróf könyörögve akarta megragadni a bárónő kezét, de az kétségbeesett mozdulattal kiszabaditotta magát és egyenesen a park mellvértjének rohant, amely a tenger felett nyult ki és ugy látszott, mintha belé akarná vetni magát.

A gróf ijedten ugrott eléje.

- Az Isten szerelmére! Mit jelent ez?

A szegény bárónőt, ugy látszik, végleg elhagyta ereje. A nagy felindulástól szinte eszméletlenül rogyott a gróf karjaiba és a könnyei végigfolytak a szmoking fehér ingplasztrónján.

- Hagyjon el bocsásson el... ne törődjön velem! - fuldokolta keserves könnyek között.

- De hát miért? Mit tettem? - kérdezte a gróf, aki már egészen hülyének érezte magát.

- Nem haragszom! Én magamat gyülölöm! Oh... az rettenetes, amit én csináltam. Soha... soha nem tudom megbocsátani magamnak!

- Könyörgöm, csillapodjon... mondja el szépen, összefüggően, hogy miről van szó?

- Istenem, hogyan fogom én ezt tulélni? - tördelte kezeit a bárónő. - Meg fog vetni, gyülölni fog... és én ezt nem élem tul!

- De Hanna... édes kis szerelmem. Térjen magához. Hiszen látja, hogy imádom. Mit jelent ez? Mi történt?

- Borzasztó... jóvátehetetlen dolog történt. Oh, nem is tudom, hogyan mondjam el. Én... én hazudtam magának!

- Hazudott? Nem szeret engem!

- De szeretem. És éppen ez a baj. Hogy szeretem. Ezért hazudtam. Napokon keresztül láttam... most már bevallhatom, titokban mindig maga után lestem. Minden lépéséről tudtam. Tetszett nekem. És álmodozni kezdtem... Arra gondoltam, hogy mi ketten milyen szépen tudnánk kettesben élni. Én még sohasem voltam szerelmes, talán azért rázott meg ennyire ez a felfedezés. Hogy szeretek... Oh, maga nem sejtheti, hogy mit jelentett számomra ez az érzés. Ugy reszkettem, féltem, hogy csalódás érhet, hogy elveszthetem azt a férfit, akit mindenáron meg akartam hóditani. A legtökéletesebbet, a legkiválóbbat, akivel életemben találkoztam. Már nem is akartam mindent, csak éppen néhány boldog napot, valamit, amire egész életemben emlékezhessek. De tudtam, hogy ez is lehetetlen. Hiszen én csak egy egyszerü, szegény kis szinésznő vagyok...

- Tessék? - képedt el a gróf és érezte, hogyan szökik ki a vér arcából.

- Igen... hazudtam magának. Az egyenrangu szerelem szépségét és édességét akartam élvezni, ezért mondtam, hogy bárónő vagyok. És maga megkérte a kezemet. Én ezt nem élem tul... Én ma éjszaka meghalok!

És megint sirt, miközben égő arcocskáját a gróf arcához nyomta és az ajka remegve, lázasan, dideregve tapadt a gróf szájához és elperzselte, megsemisitette az összes ellenérveket. A gróf a lelke mélyén nagyon szégyelte magát, hiszen ő is hazudott és ez a bübájos teremtés valóban megérdemelte, hogy szeressék.

Elnevette magát.

- Szerelmem, - mondotta, - kár gyötörni magadat. Tudod mit? Akkor hát én is elárulom, hogy hazudtam.

- Nem vagy gróf? - hökkent meg Lizi és nyomban beszüntette a zokogást.

- De igen, gróf vagyok, sőt a birtokaim is megvannak még, csak éppen annyi az adósságom, hogy a hitelezőim bármely pillanatban elvehetik utolsó párnámat is. Most már bevallom, azért jöttem ide, hogy sürgősen feleségül vegyek egy milliomos kisasszonyt.

- Oh te, csirkefogó! - nevetett hahotázva Lizi.

És jókedvüen összecsókolództak, mint akik teljesen egymáshoz illő cimborák. De hamarosan kijózanodtak és belátták, hogy valami okosat kell kitalálniok.

- Tudod, - mondta a gróf, - az a baj, hogy egészen komolyan belédszerettem!

- Fájdalom, én is imádlak! - válaszolta Lizi.

- Még utóbb csakugyan feleségül veszlek! - vakarta a fejebubját Hartwieg. - Hiszen csak ne volnának ezek az átkozott pénzgondok. Okvetlenül pénzt kell szereznünk!

- De hogyan? - kérdezte Lizi.

Hartwieg néhány szippantást tett, mint aki nagyon gondolkozik, azután csendesen megkérdezte:

- Mit gondolsz, csakugyan olyan nagyon gazdag ez a Goold?

Lizi meghökkenve nézett a grófra.

- Csak nem gondolod, csak nem arra célzol, hogy talán én kérjek tőle pénzt?

- A világért sem. Neked csak egy dolgod lesz. Légy hozzá nagyon kedves. Természetesen csak a megengedett határokon belül. Az ifjut sürgősen barátságunkba fogadjuk. Ha sikerül a tervem, akkor mégis csak mint férj és feleség fogunk innen elutazni!

*

James Goold uszott a boldogságban. Mindennap eszébe jutott néhány nagyszerü mondat, amely a szerelem szépségére vonatkozott és ezeket gyorsan noteszébe jegyezte. Ugy érezte, hogy regénye most már valóban tökéletes lesz. Olyasfélére gondolt, hogy ő egy uj Kolombusz Kristóf. Az első Kolombusz Európából indult el és felfedezte Amerikát. Ő pedig Amerikából jött Európába és felfedezte a szerelmet.

De hát, ami igaz, az igaz és nem is lehetne letagadni. Hanna bárónő a világ legelragadóbb teremtése volt. James még sohasem találkozott kellemesebb és vidámabb pajtással. És ugy látszik, hogy a gróf megneszelhetett valamit. Észrevette, hogy Hanna talán egy gondolattal kedvesebb Gooldhoz, mint hozzá és mintha levonta volna ennek konzekvenciáját. Tapintatosan a háttérbe vonult, nem zavarta Goold és Hanna együttlétét. Rendesen olyankor támadt dolga, amikor Goold nagyobb kirándulást inditványozott és igy csak az ifju amerikai és a bárónő mentek kettesben autózni, vagy vitorlázni. Átmentek Cannesba, egy egész napot töltöttek Monte Carloban és Grasseban és a dolgok odáig fejlődtek, hogy James már egészen komolyan gondolkozott azon, hogy a bárónőt megcsókolja. De Hannában minden pajkossága és csapongó jókedve mellett is volt valami méltóságteljes tartózkodás. Goold elhatározta, hogy óvatos és tapintatos lesz.

Semmit sem akart kockáztatni.

Délutánonkint rendszerint a gróffal kártyázott. James nem szeretett kártyázni, de érezte, hogy valami hálával tartozik a grófnak, aki vele szemben annyi gyengéd megértéssel viselkedett. Egyébként hamarosan kitünt, hogy a gróf egyáltalában nem tartozik a veszedelmes nőhóditók táborába. Ellenkezőleg. A legkomolyabb üzletember, akinek kizárólag nagy alapitásokon, birtokberuházásokon jár az esze. Hosszu előadásokat tartott az ifju Gooldnak birtokairól, a mintagazdaságról és végül egészen bizalmasan elárulta jövendő terveit: meg akarja feltünés nélkül vásárolni a birtokával határos hatalmas területeket, melyeken titokban próbafurásokat végeztetett és kiderült, hogy azokon gazdag petróleumforrások és ércerek vannak. A vásárláshoz szükséges hatalmas tőkéhez azonban társat keres. És néhány nap mulva beszélgetés közben bizalmasan megkérdezte Jamestől, hogy nem volna-e kedve vele társulni? Bevallotta, hogy ismerkedésük rövid ideje alatt is nagyon megkedvelte és szivesen venné társul a fényes üzlethez.

Goold olyanfélét mondott, hogy ő nem ért üzletekhez és hogy őt csak az irodalom érdekli. De ettől kezdve a bárónő viselkedésében feltünő változás állt be. Mintha valahogyan megszimatolta volna, hogy James és a gróf miről beszélgetnek, állandó célzásokat tett arra, hogy nem szereti a foglalkozásnélküli fiatalembereket és hogy Jamesnek is illene valami komoly vállalkozásba kezdeni. James udvarlását feltünően hüvösen fogadta és szemmel látható volt, hogy megint a grófhoz közeledik. Egymásután mondta le a kettesben tervezett kirándulásokat és ugyanakkor a gróffal sétálgatott. James majdnem meghalt a féltékenységtől. Belátta, hogy erélyes és döntő lépésre kell magát elhatároznia. És még aznap délután megkérdezte a gróftól, hogy vajjon egy ilyen nagyszabásu telekspekulációnál és petróleumtröszt alapitásánál feltétlenül szükséges-e az ő személyes közremüködése?

A gróf sietve jelentette ki, hogy erről szó sincsen. Ha ugy akarja, sohasem kell a vállalat felé néznie. Hiszen minden munkát ő fog vállalni. Neki már megvannak a régi, bevált emberei, csupa elsőrendü szakember. Gooldnak semmi más dolga nem lesz, csak a jövedelmet kell negyedévenkint felvennie. Nyugodtan irhatja közben a regényeit...

És néhány órával később Goold ragyogó arccal jelentette be a bárónőnek, hogy van már foglalkozása. Betársul a gróf nagy birtokvásárlási akciójába. És megkérdezte, hogy mi a bárónőnek erről a véleménye?

A bárónő el volt ragadtatva. Kijelentette, hogy, a grófot a legkomolyabb és legszolidabb üzletembernek tartja, akinél James pénze a lehető legjobban lesz elhelyezve.

És tuláradó lelkesedésében megcsókolta Gooldot.

- Hálából, amiért a kedvemért rendes ember lett! - mondotta pirulva.

Goold szinte táncolva ment haza ezen az emlékezetes délután. Rózsaszinünek látta az egész világot, mert persze nem hallotta, amint Hartwieg gróf elragadtatva gratulált a bárónőnek:

- Te vagy a világ legzseniálisabb asszonya! Most még csak egy kis kitartás és uszni fogunk a pénzben!

Lizi bólintott.

- Bizony ideje lesz már! Képzeld, a szobafőnök ma már egészen rideg célzásokat tett arra, hogy nem várhat tovább a számla kifizetésére!

A gróf a homlokát ráncolgatta.

- Azt hiszem, - mondotta - holnap megkötöm a szerződést Goolddal és egyidejüleg nagyobb előleget kérek tőle!

- Remek! - válaszolta Lizi. - Mindenesetre igyekeznünk kell Goold urat minél kitünőbb hangulatban tartani.

- Vele fogjuk az estét tölteni! - inditványozta a gróf.

Ebben meg is állapodtak. És este már együtt vonultak a kaszinóba.

Gooldnak olyan jó kedve volt, hogy madarat lehetett volna vele fogatni. Vidáman csevegett mindenről és végül bejelentette, hogy neki is lenne valami nagy kérése.

- Halljuk! - mondotta Lizi.

- Én már teljesitettem a bárónő kivánságát és kedvéért belementem egy komoly üzleti vállalkozásba. Most azonban nekem van egy nagy kivánságom. Arra kérem, hogy vegyen részt a szombaton tartandó szépségversenyen!

- Miért kivánja ezt? - nevetett Lizi.

- Bevallom őszintén... a papa kedvéért! A papa mindig azt mondta, hogy én olyan fantaszta vagyok, hogy bizonyára arról álmodozom, hogy egy királynőt fogok feleségül venni. Most meg akarom tréfálni az öreget. Tudomására akarom hozni, hogy végre csakugyan megtaláltam azt a bizonyos királynőt. Egy szépségkirálynőt! És minek tagadjam? Férfi vagyok és hiu. Dicsekedni akarok azzal, hogy ha még nem is irtam meg a legtökéletesebb regényhősnőt, de mindenesetre már megtaláltam és a magam számára foglaltam le!

- De ha nem leszek nyertes? - kérdezte Lizi.

- Ki van zárva! - kiáltotta felháborodva James. - Micsoda gondolat! Hát látott ön már szebbet és különbet egész Nizzában vagy az összes környező fürdőhelyeken magánál?

- Félek, hogy nagyon elfogult kedves Goold!

- Nem, ez az igazság! Egyébként bizza rám. Maga csak igérje meg, hogy résztvesz a versenyben!

- Megigérem!

- Hurráh! - kiáltotta Goold és temperamentumos mozdulattal a földhöz vágta pezsgős poharát.

Ettől a pillanattól kezdve Goolddal nem lehetett birni. Nem fért a bőrében. Később, mikor bementek a játékterembe, Goold már egészen részeg volt a boldogságtól és olyan őrültségeket követett el, hogy az egész terem már őt figyelte. Meg volt győződve, hogy neki ma okvetlenül nyernie kell. És következetesen mindig a tizenhármas számot rakta meg a rouletten, igen nagy összeggel. Persze a szám egyszer sem jött ki. Rengeteget veszitett. Csak mikor már utolsó frankja is eluszott, akkor kapott észbe.

- Te jó Isten! - kiáltotta - hiszen én tévedtem! Ugy emlékeztem, hogy a közmondás azt tartja, hogy aki szerencsés a szerelemben, az a kártyában is nyer. Pedig éppen forditva van! És ez kétszázharmincezer frankomba került! Na, nem baj. Majd sürgönyzök haza uj pénzért. De most egy cent nélkül maradtam. Kedves Hartwieg gróf, ugy-e, lesz szives huszezer frankot kölcsönözni? Hiszen a közel jövőben ugyis társak leszünk!

A gróf elsápadt. Azután zöld lett, majd megint piros. Legszivesebben megfojtotta volna Gooldot. Ilyen átkozott pechre valóban nem számitott. Neki kellett legsürgősebben pénz és most még tőle kérnek kölcsön! De a kérelem elől nem lehetett kitérni, hiszen egész jövőjét a Goolddal való barátságra épitette.

Mosolyt tettetve nyult tárcájába:

- Sajnos, én is kifogytam kissé a pénzből, a napokban kapok csak ujabb pénzt hazulról. De ötezer frankkal szivesen szolgálok!

Goold nevetve vette át a pénzt.

- No, ilyen kevés pénzem sem volt még életemben. Nem baj. Megpróbálok néhány napig szegény ember lenni. Szerencsémre a szállodában ismernek. Ott akár egy esztendeig is meglehetek hitelben!

- De hogyan lehetett ilyen könnyelmü? - mondotta szemrehányóan Lizi.

Goold vállat vont.

- Ugyan kérem! Ez a kétszázezer frank igazán nem számit. Hiszen a gróf ur által ajánlott üzleten fél év alatt megkeresem a dupláját!

És zavartalan jókedvvel bucsuzott el azzal, hogy másnap majd együtt hajóznak Juan les Pinsbe.

- Természetesen a vendége leszek! - mondotta vidáman Hartwiegnak. - Ameddig a pénzem nem jön meg Amerikából, addig most már magának kell rólam gondoskodnia!

Szerencsére az autó tovább robogott és igy már nem hallotta azt a cifra káromkodást, melyet Hartwieg e nyájas kijelentés hallatára eldörmögött. Lizi is el volt szörnyedve és nem is tiltakozott, mikor a gróf azt mondta:

- Te, én esküszöm, kitekerem ennek az átkozott fickónak a nyakát!

*

A szépségverseny izgalmai minden várakozást felül multak. A februári karnevál jelentősége egyszerüen eltörpült a májusi szépségkirálynő választása mellett. Már két nap óta zsufolva érkeztek a vonatok Nizzába. A leghiresebb filmrendezők és gavallérok valamennyien jelen akartak lenni a legszebb nők felvonulásánál. A fényképészek rajvonala legalább félkilométer hosszuságra nyult.

A jelentkezőknek fürdőtrikóban kellett felvonulniok a zsüri előtt. A zsüri elnöke a párizsi Matin szerkesztője és egy világhirü szobrászmüvész volt. De helyet foglalt soraiban a nizzai nagyvilági társaság több hölgytagja, néhány ismert milliomos, egy angol szinész és a francia közoktatásügyi minisztérium egyik államtitkárja.

A tribünök tömve voltak. A verseny délután ötkor kezdődött, de már fél ötkor nem lehetett mozdulni a felvonuló autótábortól. Az angol sétányon megakadt a forgalom, a hangulat viharosan izgatott és lármás volt. Zenekarok játszottak, rendezők rohantak és orditoztak, mindenféle zászlókat lobogtattak, parancsszavak röpködtek és ugy látszott, ebből a káoszból sohasem fog rend születni.

Közben a résztvevők hatalmas csoportja egy elkeritett helyen vetköződött. Amerika, London és Párizs legszebb trikói vonultak fel. Raffináltabb selyemkölteményeket még nem szült a divattervezők képzelő ereje. A hátak természetesen teljesen mezitelenek voltak, a vállak is teljesen szabadok. Csak egy vékony kis selyemszalag tartott valami lehelletnyi virágszirmokhoz vagy lepkeszárnyhoz hasonló melltartót. A trikó összterjedelme nem volt több két tenyérnyinél, de azért rengeteg ideig tartott, amig ehhez a csöppnyi ruhadarabhoz a hölgyek elkészültek toilletjeikkel. Az ember nem is hinné, hogy a mezitelen testet milyen sokáig kell előkésziteni, hogy a nyilvános megjelenésre alkalmas legyen. A hölgyek először tetőtől talpig bekenték magukat finom krémekkel, melyek puhává és bársonyossá varázsolták bőrüket, erre fehéritőt raktak, amitől viszont olyanok lettek, mintha márványból faragták volna őket. Végtelen gonddal és izléssel választották meg a trikóhoz hangolt magassarku cipőt, amely megnyujtotta alakjukat és elegánssá tette járásukat. A legraffináltabb módon tervezték meg frizurájukat. Antoine mester, a fodrászok királya személyesen jött el Párizsból és külön modelleket alkotott a szépségversenyre. Egy ilyen eredeti modellért ötezer frankot kért. Természetesen a legnagyobb gonddal készült az arc kozmetikája is. A legtöbben barnás tónusra hangolták arcbőrüket, ami nagyon pikánsan hatott és a tropusok forróvérü asszonyait és leányait juttatta a nézők eszébe.

Goold James Hartwieg gróf mellett ült az egyik páholyban. Valamennyi résztvevő közül ő izgult legjobban. Már előző napon bemutatkozott a zsüri elnökének, érdeklődött, hogy milyen szempontok alapján választják ki a győzteseket, hatalmas virágcsokrokat rendelt előre Lizi számára, ami valósággal felbőszitette a grófot, akinek mindezt fizetnie és előlegeznie kellett, mert James ur pénze még mindig nem érkezett meg.

- Kérlek, Lizi - mondotta Hartwieg a méregtől remegve -, mondd meg Gooldnak, hogy te semmiféle figyelmességre nem tartasz igényt. Ez a gazfickó egészen tönkretett engem. Állandóan pezsgőztet és a legdrágább ételkülönlegességeket rendeli az én számlámra.

- A helyzet nagyon kényes! - válaszolta Lizi. - Mert ha én most leszoktatom arról, hogy költekezzen, akkor később is fukar lesz, mikor a saját pénzét fogja szórni!

- Rémes! - mormogta Hartwieg, aki már csakugyan utolsó frankjait költötte. - Ha két napon belül nem jön meg az amerikai pénz, én sem tudom már fizetni a szállodai számlát! Hiszen tudod, az autómat is elzálogositottam már. Gooldnak persze azt mondtam, hogy javitani adtam.

De abban a pillanatban, mikor a szépségverseny kezdetét jelző harsonák megszólaltak, Hartwiegnak is megdobbant a szive. Hiszen változatlanul szerelmes volt Lizibe és szivből kivánta, hogy ő legyen a győztes.

A dolog remekül kezdődött.

A közönség minden résztvevőt megtapsolt - hiszen csak az előzetes selejtező mérkőzésekből győztesként kikerült hölgyek vehettek részt a versenyen -, de amikor Lizi vonult el a zsüri előtt, a taps egyenesen viharzóvá lett. Lizinek egészen groteszk ötlete támadt. Ezüst trikóba öltözött, amelynek szerencsés szine még érdekesebbé, titokzatosabbá, fehérebbé tette bőrét és fokozta fius testének karcsuságát.

- Nyerni fog! Ő a legszebb! - kiáltotta lelkesülten James.

Csakugyan, minden jel erre vallott.

Lizi játszi könnyedséggel került a döntőbe. Az utolsó mérkőzésnél már csak hárman voltak. Egy svéd lány, aki feltünően hasonlitott Gréta Garbóhoz, egy pikáns, fekete francia szépség és Lizi.

A közönség tombolt, meg volt őrülve. Pártok születtek pillanatok alatt és mindegyik a maga jelöltjének a nevét orditozta.

A zsüri nehéz helyzetben volt. Sokáig tanácskozott, mig végre meghozta itéletét.

- Az első dijat Olga Tönsberg kisasszonynak itéljük oda, a második dij nyertese Edelsheim Hanna bárónő.

Goold elsápadt. Mintha a mennyekből zuhant volna a földre.

- Nem a bárónő nyerte az első dijat! - motyogta egészen megzavarodva.

- Disznóság! - kiáltotta Hartwieg. - Meg kell támadni a zsüri itéletét.

De már ezen nem lehetett változtatni. A tömeg, amely mindig aláveti magát az erősebb akaratnak, már megbékült az eredménnyel és torkaszakadtából éljenezte a svéd szépséget. Persze a másik két nyertesnek is kijutott az ünneplésből, sokan jegyezték meg, hogy Lizi sokkal szebb, mint a svéd lány, de hát az itélettel már nem lehetett vitatkozni.

A fényképészek teljes gőzzel dolgoztak, legalább hetvenhét féle felvételt készitettek a győztesekről.

Végre berobogott Lizi a páholyba. Gyönyörü fürdőköpeny volt trikója fölé boritva.

- Gratulálok! - kiáltotta Hartwieg.

De Goold olyan volt, mintha leforrázták volna. Hebegett, dadogott, látszott rajta, hogy valami nagy változáson ment keresztül.

- Mi történt magával? - kérdezte Lizi megrökönyödve.

- Kérem... ez borzasztó... ez hihetetlen! - dadogta Goold.

- Micsoda?

- Hogy magának csak a második dijat itélték oda.

- Ugyan! Nincs ennek semmi jelentősége. Ettől én még egy hajszállal sem lettem csunyább. Olga svéd lány, filmszinésznő. Rettenetesen dolgoztak az érdekében. Hallom, dollárezreket költött az impresszáriója, hogy megdolgozza a közhangulatot. Hiszen már napok óta olvashatta a lapokban megjelenő kommünikéket. A zsüri megsajnálta. Azt gondolták, a svédnél életkérdés az első dij, nálam legfeljebb hiuság... Hát neki adták. De hiszen hallotta, hogy mit mondott az elnök: nagyon nehezen tudtunk dönteni, mert az igazság az, hogy az első és második dij győztese egyformán szép...

De Goold mintha nem is hallotta volna Lizi szavait. Szinte sértően szórakozott volt. Látszott rajta, hogy a gondolatai egészen máshol járnak. Valami kifogást rebegett és azután eltünt. Még az előre vásárolt virágokat is elfelejtette átadni Lizinek.

- Ez megőrült! - mondotta Lizi.

- Tyüh, a kutyafáját! - káromkodta el magát Hartwieg. - Szépen vagyunk! Ez a fickó kiábrándult belőled! Vége az üzletnek...

Sajnos, Hartwieg balsejtelme valónak bizonyult. A verseny után néhány órával Gooldot Olga Tönsberg kisasszony társaságában pillantották meg a kaszinó parkjában.

- Ezt nem türhetjük! - kiáltotta felháborodva Hartwieg.

- De hát mit tegyünk? Látod, éretlen, hiu fickó, akinek nincsen sem önálló itélete, sem izlése.

- Itt csak egy dolog segithet! - mondotta sötéten a gróf. - Miss Tönsberget el kell tüntetni!

- Hogy érted ezt? - kérdezte riadtan Lizi.

- Még magam sem tudom. De nem lehet kesztyüs kézzel a dologhoz nyulni. Ez élet-halál harc! És ebben a harcban okvetlenül nekünk kell győznünk!

*

Másnap reggel James Goold frissen vasalt porcellánnadrágban, strandcipőben, sötétkék, aranygombos kabátban ült a Plantage parkjában és türelmetlenül pillantgatott órájára, amiből nyilvánvaló, hogy várt valakit. Igen rózsás hangulatban volt és elégedetten fütyürészett.

- Jó reggelt, mister Goold! - köszöntötte hirtelen Jean ur. - Szabad érdeklődnöm, hogyan halad a regény?

- Remekül, monsieur Jean! Képzelje, megvan a bonyodalom. A hős szakit az ideáljával és egy uj nő karjaiba veti magát! Azt hiszem, nagyon érdekes és izgalmas lesz.

- És ezt a második nőt már feleségül veszi? Vagy kiábrándul belőle és visszatér az elsőhöz?

- Szó sincs róla!

- És miért szakitott az elsővel?

James ravaszul hunyoritott.

- Hát tudja, ez éppen a szenzáció, az irodalmi ujitás, amellyel, remélem óriási feltünést fogok kelteni. Ön bizonyára sokat olvas, Jean ur?

- Hogyne, kérem! Valamikor kétezer kötetes könyvtáram volt!

- Akkor tudja, hogy a regényeknek különböző fajtái vannak. Vannak kalandor regények, lélektani regények, történeti regények. Az enyém: a szépség regénye. Munkám hőse ugyanis maga a szépség. A férfi halálosan szeret egy nőt, mert azt hiszi, hogy az a legszebb a világon. Azután kiderül, hogy tévedett. Megtalálja a még szebbet. A férfi végzete, hogy rajongója, beteges szolgája és mániákusa a szépnek. Amikor megpillantja a még tökéletesebb nőt, egy pillanatig sem habozik. Ugy követi, mint lepke a fényt, vagy a holdkóros a holdat. Nem tétovázik, nem magyaráz, egyszerüen hozzá szegődik, mert nem cselekedhet másképen. Mit szól hozzá?

- Remek!

- És uj, kedves barátom! Azt hiszem, világsikerem lesz!

A szálloda hallja felől Hartwieg gróf közeledett.

- Jó reggelt, kedves grófom! - üdvözölte kedvesen James. - Remélem, nem a pénzét jött behajtani? Igazán nagyon restellem a dolgot. De azt hiszem, holnapra feltétlenül megjönnek a dollárjaim.

- Ah, kérem, nem olyan sürgős! - intett hanyagul Hartwieg, noha valójában sirni szeretett volna mérgében. - Egészen másról van szó. Megengedi, hogy helyet foglaljak asztalánál?

James kissé zavart mozdulatot tett.

- Izé... bocsánat természetesen nagyon szivesen látom bármikor, de én most egy hölgyet várok.

A gróf bólintott.

- Tudom és éppen ezért... Ugyanis én is szeretnék Tönsberg kisasszonnyal beszélni.

- De bocsánatot kérek...

- Kedves Goold ur, nékünk sürgősen tisztáznunk kell valamit...

- Ha szabad kérnem, nagyon röviden! Hiszen értheti...

- Mindent megértek. A dolog lényege, hogy néhány hét előtt, mikor én egy hölgynek udvaroltam, ön váratlanul kettőnk közé lépett és ezt a hölgyet, akit én rendkivül szerettem, elhóditotta tőlem. Engem igen kinosan érintett a dolog, de mint gentleman, aki tisztelem az emberek egyéni szabadságát, ugy éreztem, hogy minden szerelmi harc erőmérkőzés és ha ön bizonyult erősebbnek, ugy nekem kötelességem a nőt átengedni...

- Ez valóban uri és nobilis volt...

- Köszönöm! De ugy érzem, semmiféle elismerésre nem tarthatok igényt, hiszen az én helyemben minden más uriember igy viselkedett volna. Természetesen ön is!

- Hogyne! Magától értetődik!

- Hát éppen erről van szó, kérem. Nékem ugyanis végtelenül tetszik Tönsberg kisasszony, éppen ugy, mint önnek. Mi tehát meginditjuk a közös ostromot és amelyikünk erősebbnek fog bizonyulni, az lesz a győztes!

James orra szemlátomást megnyult és igen kinosan feszengett.

- Kedves gróf ur - dadogta -, bármennyire logikus, amit mond, be kell látnia, hogy mégsem maradhat itt. Mi egy kettesben való kirándulást beszéltünk meg és teljesen lehetetlen, hogy ön ehhez csatlakozzon!

- A szerelem háboruja nem ismer lehetetlenséget! - mondotta a gróf.

A vitát egyébként nem lehetett folytatni, mert ebben a pillanatban jelent meg Tönsberg kisasszony. Elbüvölő volt. A győzelem mámora még szebbé varázsolta. Kissé meglepetten nézett Hartwiegre, akinek jelenléte meglepte.

A gróf ellenben a született nőhóditó elragadó kedvességével üdvözölte és bemutatkozott.

- James régi barátja vagyok, aki már két hét előtt nekem igérte a mai napját. Remek időnk van... azt hiszem, pompás lenne kisuhanni a tengerre... A legpompásabb yachtot béreltem ki. El vagyok ragadtatva, hogy önt is vendégül láthatom...

Tönsberg kisasszony értett a férfiakhoz. Első pillanatra megérezte, hogy a grófot nem szabad könnyelmüen elejteni. Egyáltalában a nő helyzete akkor a legbiztosabb és a legtöbb eredményt akkor érheti el, ha egyszerre két férfi küzd érte. Akkor mindegyik féltékeny a másikra, a nő értéke erősen növekszik a szemükben, amit igen okosan és jól lehet kiaknázni...

A kirándulás valóban tökéletes volt. Tönsberg kisasszony olyan tulzottan jókedvü volt, mintha egy kis pezsgőmámora lett volna. A gróf szórta az elmésségeket, ellenállhatatlanul szeretetreméltó volt. Goold ellenben egészen elnémult. Fuldoklott a dühtől és féltékenységtől. Legszivesebben a tengerbe dobta volna Hartwieget. A keze görcsösen ökölbe szorult. Felháboritotta, hogy Tönsberg kisasszony szemmelláthatóan a grófhoz pártolt. Néha ugyan megkérdezte Gooldtól, hogy miért olyan rosszkedvü, miért hallgat, de az ilyen kérdések inkább csipkelődzésnek hatnak, mint kedveskedésnek.

A tenger egyébként nagyon népes volt. Rengeteg vitorlás suhant el mellettük, motoroscsónakok hasitották a hullámokat, némelyikről gramofon hangzott, az elegáns yachtok fedélzetén táncoltak is.

A yacht vitorláit egyébként Goold kezelte. Ez jó ürügy volt arra, hogy ne kelljen beszélnie és hogy elrejtse dühös hangulatát. De hát persze nem nagyon járt az esze a vitorlákon, mert mindig csak azt figyelte, hogy a gróf milyen szemtelen bizalmassággal flörtöl Olgával és hogy Olga milyen szivesen hallgatja. Annyira lefoglalta ez a látvány, hogy észre sem vette a velük szemközt jövő másik vitorlást és a következő pillanatban hatalmasat zökkent a yacht; ha Hartwieg az utolsó pillanatban nem kapja el Olga karját, menthetetlenül a tengerbe zuhant volna. A másik vitorlásról is éles sikoltások, rémült kiáltás hallatszott.

- Szent Isten!- kiáltotta Olga - te vagy az Elly?

A kérdést egy hölgyhöz intézte, akit éppen akkor halászott ki két ur a tengerből. A fiatal lány prüsszögött, köhögött, de azért igyekezett mosolygós arcot vágni, ami nem egészen sikerült, mert látszott rajta, hogy a baleset nagyon felbosszantotta.

- Őszintén szólva, Olgám, ügyesebb vitorla-mestert is választhattál volna! Egyébként gratulálok, hallom, megnyerted a szépségversenyt. Én, sajnos, csak ma reggel érkezhettem... nem vehettem részt...

- Nem baj Ellykém, hiszen igy is tudják, hogy te sokkal szebb vagy, mint én. Remélem, ma délután találkozunk?

- Természetesen... nagyon szivesen... De csak hat órakor! Előbb ugyanis találkoznom kell Graig direktorral... Tudod, a szerződésem...

- Ne fáradj fiam. Graig két nap előtt már engem szerződtetett...

- Igazán? No ennek nagyon örülök! Ugyis csak azt akartam vele közölni, hogy sokkal jobb ajánlatot kaptam és inkább Billancourtba szerződöm... Tudod, Hollywood már nem a régi. Csupa blöff, a gázsikat naponta leszállitják és két hét után, akármilyen szerződésed van, könyörtelenül kitesznek, ha a legkisebb kifogásuk van, vagy valaki ügyesen intrikál ellened. Nagyon óvlak, vigyázz...

- Köszönöm szivem. Hiszen tudom, hogy sziveden viseled a sorsomat. Tehát viszontlátásra délután hatkor a Plantageban... Pá szivecském!...

A két vitorlás ismét eltávolodott egymástól.

Olga ugy nevetett, hogy két pompás fogsora megcsillogott a piros száj vonalában.

- Óh, nem is tudják, hogy milyen mulatságos volt ez a találkozás! - mondotta elégedetten. - Elly, meg én, évek óta futunk egymás mellett, ahogyan már azt a mi világunkba mondani szokták. És Elly mindig lemarad egy arasszal. Fogalmuk sem lehet, hogy milyen mérges rám. Biztosan hetek óta készült a szépségversenyre és valami ostoba véletlen akadályozhatta meg, hogy nem jelent meg idejében. Talán egy autódefektus, vagy más ehhez hasonló dolog. És persze nem igaz, hogy Billancourtba szerződött... Minden vágya az volt, hogy Graighez kerüljön. Szegény, majdnem visszaszédült a tengerbe, mikor megmondtam, hogy már megelőztem. Mindenesetre nagyon kedves leszek hozzá délután. Azt hiszem, valami kellemes meglepetést is készitek számára...

És később, mikor James nem figyelt rájuk, halkan mondotta a grófnak:

- Amint látom, Goold ur rosszkedvü és haragszik rám... Majd délután kárpótolni fogom az elrontott délelőttért. Azt hiszem, nagyon fog neki tetszeni Elly, aki nagyon kedves tud lenni. És azt hiszem, hogy ezzel a bemutatással Ellyvel szemben is jóvá tettem valamit abból a sok bosszuságból, melyet neki okoztam.

Ez a bizalmas közlés nagyon vegyes hatással volt Hartwiegre. Egyrészt örült, mert hiszen nyilvánvaló lett, hogy Olga őt választotta és Gooldot lecsusztatta. Viszont ő arra számitott, hogy Olga elpártolása esetén James visszatér Lizihez. Egy uj, harmadik nő felbukkanása ismét felborulással fenyegetett mindent.

Egyelőre mégis azt vélte legfontosabbnak, hogy James kiábrándult Olgából. Már nem is nézett feléje, mogorván pipázott az árboc mellett és egyáltalában nem vett részt beszélgetésükben. Hartwieg végül is azt inditványozta, hogy szálljanak ki. Látta, hogy James egyáltalában nem is figyel a hajó irányára és félő volt, hogy a tengerbe fordulnak vagy ismét összeütköznek.

Mikor a vitorlás kikötött, James azonnal el akart bucsuzni. De Olga most hirtelen taktikát változtatott. Egyszerre nagyon kedves lett Jameshez és olyan sokat sejtetően mosolygott rá, mintha egyszerre jóvá akarná tenni azt, hogy a délelőtt folyamán elhanyagolta.

James, mint minden naiv, tapasztalatlan fiatalember, könnyen megbékült. Egy kicsit még morgott, zsörtölődött, de hamarosan egészen felderült és olyan büszkén lépkedett Olga mellett, akár egy páva. Látszott, mennyire élvezi azt, hogy az emberek utánuk fordulnak és megbámulják Olgát. Örült, hogy az a ragyogó nő mégis csak hozzá tartozik.

Hartwieg, aki sokkal tapasztaltabb volt, persze tudta, hogy honnan fuj a szél. Tisztában volt azzal, hogy most is ő tetszik Olgának és ez a kis komédia csak arra való, hogy James feltétlenül jelenjen meg a délutáni találkozón, amelyen majd Elly is jelen lesz.

A szállodában kellemes hir várta Gooldot. Megérkezett a pénz átutalásáról szóló értesités. Sietett Hartwieg szobájába telefonálni, akivel közölte a jó hirt.

- Hallatlan, milyen különös véletlen! - mondotta a gróf. - Képzelje, én is éppen most kaptam sürgönyt hazulról, melyben közlik, hogy a petroleumtelepek lefoglalására azonnal ki kell fizetnem négyszázötvenezer Schillinget, különben másokkal kezdenek tárgyalásokat. Már fel is hivtam telefonon a jószágigazgatómat, aki azonban azt válaszolta, hogy szeptember előtt képtelen ekkora összeget előteremteni, mert forgótőkém tulnyomó részét a mezőgazdasági üzemekbe helyeztük.

- Kedves gróf ur - válaszolta kissé zavartan James - még nem tudom magamat végleg elhatározni... Éppen az imént beszéltem bizalmasan Tönsberg kisasszonnyal, akivel tudja, hogy komoly szándékom van és ő azt mondta, hogy szivesebben élne Amerikában, mint Európában és igy nem tudom, hogy szabad-e itt ekkora érdekeltséget vállalnom! Mindenesetre még tárgyalni fogok erről menyasszonyommal...

- Ön megkérte Tönsberg kisasszony kezét? - kérdezte ijedten Hartwieg, aki alig tudta leplezni izgatottságát.

- Még nem, de eléggé világos célzásokat tettem rá. Azt hiszem, ma délután teljesen tisztázódik a helyzet.

Hartwieg szivéről kő esett le. Már megrémült, hogy megkésett. Mindenesetre elhatározta, hogy óvatosabb lesz és most már teljes gőzzel fog támadni ő is.

*

Később, mikor a rendőrségen kihallgatták a Caffée des Palmes-kávéház pincéreit és vendégeit, akik délután hat órakor ott ültek a terraszon és látták James Gooldot, Hartwieg grófot és a társaságukban volt két hölgyet: Tönsberg Olga és Elly Bunting filmszinésznőket, nem lehetett többé kétséges, hogy ennél az asztalnál csakugyan igen kinos és heves jelenetek játszódtak le.

Eleinte minden simán és jókedvüen indult. A két férfi együtt érkezett, látszólag a legjobb egyetértésben. Néhány perc mulva megérkeztek a hölgyek is. Először Tönsberg kisasszony, majd nyomban utána Elly Bunting, aki a bemutatkozás után James Goold mellett foglalt helyet. A párok szemben ültek egymással és a gróf feltünően hevesen és kedvesen udvarolt Tönsberg Olgának, mig James Goold szemlátomást egyre idegesebb lett.

Ami ezután történt, azt a szem- és fültanuk meglehetősen zavarosan és némileg ellentmondóan adták elő.

Annyi bizonyos, hogy Goold egyszerre csak felugrott és haragtól remegő hangon kezdett kiabálni:

- Elég volt! Nem türöm ezt a gyalázatos komédiát! Hogy mernek a szemem láttára flörtölni!

A társaság tagjai ijedten próbálták csillapitani és Tönsberg Olga elég hangosan azt jegyezte meg, hogy James Gooldnak semmi oka nem lehet a panaszra, hiszen igen kellemes, szép és elegáns hölgy társaságában van.

Ez azonban csak olaj volt a tüzre.

Goold az asztalt verdesve azt kiáltotta, hogy ő nem gyermek, néki semmi köze sincsen a mellette ülő hölgyhöz és őt nem lehet egyszerüen valakinek átadni.

Erre Elly Bunting kisasszony felugrott és a dühtől eltorzulva egy poharat vágott James Gooldhoz és szikrázó szemmel sziszegte Tönsberg kisasszony felé:

- Nyomorult! Hogy merészeltél ilyen kinos helyzetbe hozni!

Tönsberg Olga válaszolni akart valamit, de nem volt ideje, mert Goold hozzá ugrott, olyan erősen szoritotta meg a csuklóját, hogy a szinésznő felsikoltott fájdalmában.

- Jegyezze meg - harsogta Goold -, hogy ezért számolni fogunk! Engem nem lehet büntetlenül nevetségessé tenni! És önnel is végeztem, gróf ur! - kiáltotta Hartwieg gróf felé.

A gróf csillapitani próbálta a feleket. Tönsberg kisasszony sirógörcsöt kapott és a kávéház főpincére udvariasan felkérte a társaságot, hogy ne okozzanak botrányt, mert már a járókelők is megálltak és elképpedve nézték a példátlan skandalumot.

Erre James Goold elrohant, szalmakalapját a széken felejtve. Elly Bunting hisztériásan sikoltozott, minden áron Tönsberg kisasszony hajába akart kapaszkodni, amit csak Hartwieg gróf közbelépése tudott megakadályozni. Alig lehetett egy zárt autóba tuszkolni és még onnan is szidalmazó szavakat kiáltott Tönsberg Olga felé, aki halálsápadtan karolt a grófba.

Végül ők is kisiettek a kávéházból és egy autótaxiba ülve, elhajtattak. A rendőrség kinyomozta a taxi soffőrjét, aki elmondta, hogy a gróf Tönsberg kisasszonyt a Negresco-szállodáig vitte, ott elbucsuztak és a roppantul ideges, feltünően sápadt szinésznő egyenesen szobájába sietett, a gróf pedig ugyanazzal a taxival a Plantage-szállodába vitette magát.

A Negresco-szálloda portása előadta, hogy körülbelül fél órával később a kapu előtt egy feldult ur jelent meg, akiben többen felismerték a délutáni botrány egyik hősét, James Gooldot. Magából kikelve sétált fel és alá a szálloda előtt, olyan volt, mint aki nincsen egészen beszámitható állapotban. Később eltünt. Néhányan ugy látták, hogy a szálloda hallja felé tartott, mások szerint a szálloda parkjába ment.

Nyolc óra felé egy boy érkezett, aki gyönyörü virágokat hozott és egy doboz csokoládébonbont. A küldemény mellett Graig filmigazgató névjegye feküdt. A csomagot a szobapincér adta át Tönsberg Olgának, aki pizsamában ült a szobában és sirt. De a küldeménynek láthatóan megörült és nagy borravalót küldött a boynak.

Azután magára zárta az ajtót és azt mondta, hogy senkit sem fogad.

Reggel tiz órakor a szobalány kopogott és figyelmeztetni akarta, hogy a fürdő készen várja. Miután többszöri kopogtatásra választ nem kapott, a házitelefonon próbálta felébreszteni, de a telefon csengetésére sem válaszolt senki. Erre a portás, a szálloda-igazgató és a szobapincér együttes jelenlétében felnyitották az ajtót és a padlón véresen, összezuzott homlokkal, eltorzult arccal, kék ajakkal, holtan találták a szinésznőt.

Az előhivott orvos megállapitotta, hogy a holttesten több zuzott seb is van. Semmi kétség sem férhetett ahhoz, hogy a szinésznőt megölték.

A gyilkosság példátlan szenzációt keltett. Hiszen Tönsberg Olga, mióta a szépségversenyt megnyerte, az érdeklődés homlokterében állt, mindenki ismerte, fényképét a világ összes képes lapjai közölték.

De az elképedés és meglepetés akkor érte el csucspontját, mikor a lapok rendkivüli külön kiadása azt közölte, hogy James Gooldot, a dollármilliomos Goold Ádám fiát Tönsberg Olga meggyilkolásának gyanuja miatt letartóztatták. A fiatalember kétségbeesetten próbálta tagadni tettét, de minden jel ellene vall.

A boncolás megállapitotta, hogy a szinésznő halálát nem a testén látható sérülések okozták, hanem arzénmérgezésnek esett áldozatul. Asztalán felbontva hevert a csokoládés bonbonokkal telt skatulya. A megejtett vegyivizsgálat kideritette, hogy a doboz tetején lévő valamennyi cukorka meg volt mérgezve. Az egyes adagok hatása feltétlenül halálos volt. Nyilvánvaló volt, hogy a szerencsétlen szinésznő, aki gyanutlanul fogyasztott el egy-két szem bonbont, iszonyu görcsök közepette ugrott fel ágyáról, valószinüleg a telefonhoz akart rohanni, vagy vizet akart inni és közben összeroskadt. Zuhanása közben szenvedte a zuzott sebeket.

Természetesen nyomban beidézték Graig igazgatót, aki azonban alibit igazolt. Egész napját Monte Carlóban töltötte, fogalma sincsen arról, hogy ki küldhette nevében és az ő névjegyével a végzetes cukrokat a szinésznőnek.

Mindezek után a rendőrség letartóztatásba vette Goold Jamest, mert a gyilkosság délutánján történt összeveszés és a szálloda körüli feltünő, ideges ólálkodása, a szinésznő megfenyegetése szinte kétséget kizáróvá tették, hogy a tettet ő követte el. Kiderült, hogy Graig névjegyét a meggyilkolt Tönsberg Olgától kapta, aki azért adta át neki, hogy helyesen irja le a filmigazgató nevét, ha tudósitást küld szerződtetéséről valamelyik lapba. Mert arra is voltak tanuk, hogy Goold ezt az igéretet tette Tönsberg kisasszonynak.

A szörnyü gyilkosság Hartwieg grófot villámcsapásként sujtotta le.

- Mindennek vége! - mondta egészen letörve Lizinek. - Goold nem csak magát tette tönkre, hanem engem is. Benne volt az utolsó reményem, bizonyosra vettem, hogy előbb-utóbb megkapom tőle a pénzt! A hitelezőim már türelmetlenek, megfenyegettek, hogy beszüntetik a zsebpénzemet...

Lizi is a kezét tördelte.

- Borzasztó! - zokogta. - Már annyira beleéltem magamat abba a gondolatba, hogy uj életet kezdek, a feleséged leszek és nem kell visszamennem Berlinbe... De hát hogyan lehetséges ez? Meg tudod érteni? Ez a Goold olyan kedves, naiv szelid fiunak látszott. Lehetséges, hogy huszonnégy óra alatt ilyen őrjöngő szerelemre gyulladjon?

Hartwieg vállát vonogatta.

- Hiszen éppen ez az, amit én sem értek. Viszont ne felejtsd el: nem szerelemről, hanem bosszuról van szó. Az elkényeztetett milliomos fiu hiuságát sértették meg halálosan. Tönsberg Olga valóban csunyán megtréfálta. James rajongó, hiszékeny, gyermeklelkü ifju. Mindent komolyan vesz. Pillanatok alatt beleélte magát abba a gondolatba, hogy ő a nizzai szépségkirálynő kiválasztott lovagja és hogy most az irigység központjába került, mindenki arról beszél, hogy a legszebb nő őt tüntette ki szerelmével. Goold erre a hóditásra éppen olyan büszke volt, mint mondjuk az uszóbajnok arra, ha világrekordot javit. Téged is azért szeretett meg, mert Tönsberg Olga felbukkanásáig rólad mondták, hogy a legszebb vagy. Gooldnak nincsen önálló véleménye, néki csak egy a fontos, hogy: irigyeljék! Az ilyen rögeszmés emberek, ha ezen a legérzékenyebb ponton szenvednek vereséget, minden őrültségre képesek! Mondhatom, James csakugyan teljesen ki volt forgatva magából. Ha a pincérek nem lépnek közbe, talán már a kávéház terraszán verekedésre, sőt gyilkosságra került volna a sor!

Kopogtatás hallatszott. Két detektiv lépett a szobába.

- Edelsheim Hanna bárónőt keressük! - mondották.

- Én vagyok! - mondotta Lizi és kissé elsápadt.

A detektivek, akik olyan elegánsak és előkelők voltak, mintha valamelyik angol divatlapból vágták volna ki őket, udvariasan meghajoltak, bemutatkoztak és igazolták magukat.

- Bocsánatot kérünk, - mondotta az idősebbnek látszó, - néhány kérdést kellene méltóságodhoz intéznünk!

- Parancsoljanak!

- Igaz-e az, hogy ön az utóbbi hetekben minden nap együtt volt a letartóztatásban lévő James Goolddal?

- Igaz. James Goold udvarolt nekem...

- És ön szivesen fogadta közeledését?

- Engedelmet, de mi közük van ehhez önöknek?

- Nagyon sajnálom, ha tapintatlanoknak kell lennünk, de bizonyos kérdések tisztázása feltétlenül szükséges. Igaz-e az, hogy James Goold önnek házassági ajánlatot tett?

- Nem kérte meg határozottan a kezemet, de félreérthetetlen célzásokat tett arra, hogy feleségül akar venni!

- Önt természetesen végtelenül kinosan érinthette ezek után James Goold váratlan szakitása... A szállodai személyzet tanuvallomása szerint méltóságod teljesen feldultan jött haza a szépségversenyről, a szobájából kihallatszott a sirása...

Lizi elsápadt.

- Ezek olyan kérdések, melyekhez senkinek, semmi köze nincsen!

- Sajnos, bárónő, a saját érdekében vagyunk kénytelenek az ügy minden kis mozzanatát megvizsgálni. A történtek után ugyanis nyilvánvaló, hogy önnek minden oka megvolt arra, hogy a megölt Tönsberg kisasszonyt vetélytársnőjének tekintse és gyülölje...

Lizi felugrott.

- Csak nem hiszik, csak nem gondolják, - kiáltotta magánkivül, - hogy én voltam? Ez őrület! Képtelenség!

A detektiv rideg és érzéketlen maradt.

- Egyelőre természetesen csak arról van szó, hogy a bárónőt kihallgassuk. Mindenek előtt személyi adatait kell felvennünk. Legyen szives igazolni magát. Szabad az utlevelét kérnünk?

A boldogtalan nő egész testében remegett. Hartwieg, aki eddig szinte megdermedve ült, végre erőt vett magán és Lizi segitségére akart sietni.

- Kérem, uraim, - mondotta, - igazolom magamat. Hartwieg János gróf, osztrák földbirtokos vagyok. Minden tekintetben kezességet vállalok ezért a hölgyért...

A detektiv meghajolt.

- Gróf ur korrekt gavallér, de mi rendőrség vagyunk és semmi érzékünk nincsen az ilyen lovagias gesztusok iránt. Szabad kérnem bárónő az utlevelét.

Átvette az utlevelet, egy pillantást vetett az első oldalára és meglepett, gunyos mosoly huzódott az arcára:

- Ah! Ön Kurt Lizi szinésznő? És nem Edelsheim Hanna bárónő? Ez fölötte érdekes!

- De hiszen mindennapos dolog, hogy a fürdőhelyen tartózkodó hölgyek álnéven jelentik be magukat! - kiáltotta kétségbeesetten Lizi.

- Tudjuk! Ennek nincs is komolyabb büntetőjogi következménye. De mindenesetre kérnünk kell, hogy kövessen a rendőrségre.

- Letartóztatnak? - sikoltotta Lizi.

- Még nem tudhatjuk. Egyelőre mindenesetre szembesitenünk kell Goold Jamessel. Az ilyen szembesitések során néha igen érdekes és izgalmas dolgok derülnek ki!

Lizi megingott, ugy látszott, mintha el akarna ájulni. De a detektivek nem voltak érzelmesek. Erélyesen karon ragadták és már vitték is kifelé a teljesen összetört, zokogó nőt.

*

Hartwieg néhány percig azt hitte, hogy megőrül. Ez a jelenet valóban az idegeire ment. Villámgyorsan cikkáztak gondolatai és egyre világosabbá lett előtte, hogy ez a szörnyü tragédia előbb-utóbb most már őt is elnyeli. A példátlan büntény tetteseinek nevével kapcsolatban állandóan emlegetik őt is, a lapok minden tudósitásában élénken kiszinezve emlitik az ismert osztrák mágnást is, akiről ugy látszik, hogy mind a két nőnek, ugy a gyilkosság áldozatául esett Tönsberg Olgának, mint pedig a büntett elkövetésével gyanusitott Kurt Lizinek a barátja volt...

Hartwieg már látta, hogy mi fog következni? Előbb-utóbb kiderül, hogy Lizi nem is Gooldot, hanem őt szerette. És ebben az esetben szerepe még gyanusabb lesz. Mert akkor egészen kétségtelenné válik a rendőrség előtt, hogy féltékenységből ölte meg Olgát, akinek társaságában töltötte a délelőttöt a tengeren és délután a kávéházban.

És ebben az esetben csak egyet tehet!

Fel kell mennie a rendőrségre és meg kell mondania az igazat. Le kell lepleznie önmagát, meg kell mondania, hogy egy pillanatig sem szerette Tönsberg kisasszonyt, hogy Lizivel együtt beszélte meg ezt a kis flörtkomédiát, melynek csak az volt a célja, hogy Jamest visszacsalogassák Lizihez. Oda kell állnia a rendőrség elé és jegyzőkönyvbe kell mondania, hogy milyen furfangos csalással akarták beugratni James Gooldot!

Rettenetes!

Hartwieg homlokán hideg verejték ütközött ki. Igen, nincs más hátra, ez az egyetlen mód, hogy Lizit megmentse a gyilkosság vádjától. De ha megtette ezt a vallomást, utána természetesen nem marad más hátra, mint hogy azonnal főbelövi magát!

Egészen elgyötörve, kétségbeesetten ült és gondolkozott. Valami rendet akart teremteni abban a káoszban, amely megrohanta.

De semmisem jutott az eszébe.

Kábultan, teljesen tanácstalanul hagyta el a szállodát. Találomra bolyongott az utcákon, céltalanul és reménytelenül. Arra gondolt, hogy ügyvédhez fordul, de nem ismert senkit és nem is tudta, hogy tulajdonképpen miről beszéljen az ügyvéddel? Pénze sem volt, már pedig az ilyen luxushelyeken élő ügyvédek, akik véletlenül olyan bünügybe cseppennek bele, melynek hősei amerikai milliomosok és európai arisztokraták, bizonyára hatalmas honoráriumot követelnek.

Már egészen kimerült, a lábai alig birták a sok gyaloglást, de nem tudott leülni, hajszolta magát, közel volt a megőrüléshez.

Hartwieg nem birta tovább a céltalan rohanást. Teljesen kimerülten ült le egy kis cukrászda terraszára...

Valamit ki kellene találni! - zakatolt agyában a kétségbeesett akarás. Meg kell oldani az átkozott titkot! Meg volt győződve, hogy sem James Goold, sem Lizi nem lehetnek a tettesek, De hát akkor kicsoda?

Hirtelen felugrott.

Hogy erre eddig nem gondolt! Világos: Tönsberg Olga öngyilkos lett! Önként vette be a halált okozó mérget.

Ennek a feltevésnek ellent látszik mondani, hogy az arzénnel mérgezett cukrokat nem ő vette, hanem küldték neki. De hát döntő bizonyiték ez? Ezernyi példát lehetne felsorolni, hogy az öngyilkosságot először gyilkosságnak vélték. Ki tudja, hogy milyen sötét titkok lehettek Tönsberg Olga életében? Látszólag igen vidám, elégedett leány volt, de hátha mindez csak komédia volt? Lehet, hogy a sirba akarta vinni a titkát. Ezért találta ki ezt a raffinált öngyilkossági módot is. Ezért preparálta a méreggel az idegen által küldött cukrot. Ugy akarta feltüntetni halálát, mintha véletlen szerencsétlenség, vagy gyilkosság okozta volna. Vannak büszke, gőgös lelkek, akik sohasem vallják meg, hogy csatát vesztettek...

Hartwieget ez a felfedezés egészen felvillanyozta. Érezte, hogy ezuttal jó nyomra tévedt. A fáradtságát mintha egyszerre eltörülték volna. Felhajtotta a megrendelt whiskit és már rohant is. Ezuttal biztos, határozott célja volt. Az Excelsior-szállodába vitette magát az autón. Szerencséje volt. A portástól azt a felvilágositást kapta, hogy Elly Bunting a szobájában van.

Néhány perccel utóbb már ott állt a szép táncosnővel szemben. Elly nagy változáson ment keresztül az utolsó két nap alatt. Látszott rajta, hogy a borzalmas eset rendkivül megviselte.

- Ne nézzen, rám, - mondotta Hartwiegnek, - ah, ez a rémes gyilkosság egészen tönkre tett. Nem tudok magamhoz térni, folyton sirógörcseim vannak. Szegény, drága jó barátnőm... Tiz éve jártuk együtt a világot. Igaz, neki sokkal nagyobb szerencséje volt, mint nekem, de azért rendkivül szerettem. Csipkedtük egymást, de alapjában véve elválaszthatatlan barátnők voltunk.

Megtörülte könnyeit és heves mozdulattal fordult a grófhoz.

- Már fel akartam önt keresni. Az isten szerelméért mondja meg nekem, ki ez a Goold? Ez a szörnyeteg, akit szegény Olga meggyilkolásával vádolnak? És az a bécsi szinésznő? Mit tud róluk? Mióta ismeri őket? Mi köze van hozzájuk?

- Én is csak rövid ideje kerültem a társaságukba. Itt Nizzában ismerkedtünk meg. De amennyire megismerhettem őket, kizártnak tartom, hogy ők követhették el a gyilkosságot.

Ellynek kipirult az arca a szenvedélytől.

- Hát én nem tartom kizártnak. Hiszen az ön tisztelt Gooldja vélem szemben is ugy viselkedett, mint egy neveletlen fickó. Uriember nem csap olyan példátlan botrányt, mint amilyent ő rögtönzött a kávéházban... Oh, ettől az embertől minden kitelik!

- Kivéve mégis a gyilkosságot! Én sokkal valószinübbnek tartom, hogy Tönsberg Olga öngyilkos lett!

- Ah? Igazán? Lehetségesnek tartja?

- Igen. És éppen ezért jöttem magához. Maga jól ismerte Tönsberg kisasszonyt, bizonyára elárulta magának apró titkait is. Nagyon kérem, próbálja emlékébe idézni azokat a beszélgetéseket, melyeket az utóbbi időkben folytattak. Talán ott megtaláljuk a nyomra vezető pontot. Sohasem panaszkodott ön előtt csalódásról? Nem volt titkos szerelme? Vagy talán betegsége, szenvedélye? Bármennyire is haragszik ön Goold Jamesre, kötelessége segitségére lenni, ha ez módjában van. És a szerencsétlen Kurt Lizit sem hagyhatjuk ártatlanul a börtönben sinylődni.

Elly bámulva nézett a grófra.

- Ön csakugyan okos ember. És most, hogy mondja, sok minden világosodik meg előttem. Szegény Olga, valóban nagyon szeszélyes, kiszámithatatlan lélek volt, aki teljesen rabja volt idegeinek. Két év előtt, mikor Párizsban voltunk szerződésben, egyszer már öngyilkos akart lenni egy orvos miatt, akibe beleszeretett. Akkor egy ideig morfinista volt, erőszakkal kellett elvenni tőle a mérget.

- De most nyoma sem volt nála a csalódott szerelemnek. És boldog volt, mert Graig szerződtette!

- Igen... ez egészen homályos dolog! Oh! Megvan... megvan...

Az izgalom egészen megváltoztatta Elly arcát. A szeme csak ugy csillogott a benső tüztől.

- Beszéljen kérem! - sürgette Hartwieg.

- Az elmult év tavaszán... éppen ma egy éve Barcelonában voltunk szerződésben. A varietében, ahol felléptünk, egy hindu büvész is produkálta magát. Ez az ember csodálatos hipnotikus mutatványokat mutatott be. Érdekes, de félelmetes ember volt. Rettegtünk a pillantásától. A hindu állandóan üldözte szerelmével Olgát, aki azonban irtózott tőle. Egy napon, mikor Olga megint visszautasitotta és kérte, hogy szüntesse be üldözését, a fakir szörnyü haragra támadt, rámeresztette szemét és azt kiáltotta:

- Ha nem leszel az enyém, ugy mához egy évre, pontosan ezen a napon meg kell halnod!

Olgára rettenetes hatással volt ez a jelenet. Elájult. És mikor magához tért, azonnal csomagolt. Otthagyta szerződését és elutazott Barcelónából. De azóta állandóan gyötörte ez az emlék. Gyakran panaszkodott a hinduról, aki megjelent álmaiban és fenyegette. Idegorvoshoz is járt... de nem tudták ebből a rögeszméből kigyógyitani!

Hartwieg izgatottan ugrott fel.

- Azonnal autóba ülünk! Ezt nyomban tudatnunk kell a rendőrséggel! Kérem, öltözzön fel gyorsan... én addig itt várok ebben a szobában!

Elly átsietett az öltözőszobába. Körülbelül tiz perc mulva tért ujra vissza.

- Mehetünk! - mondotta.

Hartwieg sápadt volt és szórakozott. Minden idege remegett, csupa türelmetlenség, égő izgalom volt, mint aki alig várja, hogy végre felderitse a rendőrség előtt az igazságot.

Mikor igazolták magukat és megmondták, hogy milyen ügyben jöttek, azonnal fogadta őket a bünügyi osztály főnöke.

- Uram, - kiáltotta a gróf - azért jöttünk, hogy megnevezzük az igazi bünöst és kérjük az ártatlanok szabadon bocsátását!

A rendőrfőnök elképedve nézett rájuk.

- Kérem... parancsoljanak... azonnal jegyzőkönyvbe vétetem vallomásukat...

- Én figyelmeztettem az előbb Hartwieg gróf urat, hogy Tönsberg Olga, aki jó barátnőm volt, minden valószinüség szerint öngyilkosságot követett el, még pedig hipnotikus parancsra. A tettes egy Ibn Nadir nevü indus fakir, aki az elmult esztendőben Barcelonában produkálta magát...

- Nem, kérem, ez tévedés! - mondotta most erélyes hangon Hartwieg. - A tettes itt áll ön előtt, rendőrfőnök ur és a neve Elly Bunting!

- Őrült! Hogy meri ezt mondani! - sikoltotta Elly.

De Hartwieg gróf most a kabátja zsebébe nyult és egy kis majolika dobozt huzott ki onnan.

- Ismeri ezt a dobozt, kisasszony? Az ön szobájában találtam. Már amikor beléptem oda, feltünt nekem egy kis török faragásu szekrényke. Ismerem jól az ilyen szekrényeket. Szenvedélyes gyüjtője voltam ugyanis valamikor a rejtélyes butordaraboknak, melyeknek rejtett, titkos fiókjai és zárai vannak. Kivülről ártatlan ékszertartók vagy nippek, valójában azonban ilyenekben tartották a középkor hires méregkeverői üvegcséiket. Mikor ön a másik szobába ment, hogy átöltözzön, egy pillanat alatt kinyitottam a szekrényt, hiszen ismertem a titkos rugót, melyet lapos tenyérrel kell köralakban forgatni, hogy megnyiljon. És abban megtaláltam ezt a kis majolika dobozt. Cukorkák vannak benne. Különös véletlen folytán ugyanattól a cégtől, amelytől az Olgának küldött cukrok is származtak. És mellettük ez a kis ecset. Bizonyos vagyok benne, hogy a kémiai vizsgálat ezen az ecseten fel fogja fedezni az arzénnyomokat! Meri még tagadni, hogy ön a tettes? Ön gyülölte minden csepp vérével a szerencsésebb vetélytársnőt!... Bevallja?

De Elly Bunting már nem tudott válaszolni. Ájultan feküdt a rendőrtisztviselő karjában...

*

Két héttel utóbb a Washington luxusgőzhajó első osztályán három boldog ember utazott Amerika felé. Ők álltak a hajó érdeklődésének központjában, mindenki csak őket nézte és minden arc, amely feléjük fordult, mosolygott, mintha mindenki külön akarta volna őket jóakaratáról biztositani.

James Goold büszke volt. Érezte, hogy olyan szenzációs regénytémát kapott a sorstól, mellyel - ha megirja - karriert fog csinálni. Hiába, megmondta neki Jean ur, hogy az első fejezetnél még sohasem lehet tudni, hogy milyen érdekes és izgalmas bonyodalmak következnek a többiben.

Lám, Hartwieg gróf sem sejtette, hogy mégis csak feleségül veheti Lizit és üzlettársa lesz James Gooldnak. Igaz, hogy nem Európában, hanem Amerikában... Hartwieg mosolygott, mikor arra gondolt, milyen tuláradó barátsággal ölelte meg őt az ifju Goold a börtönből való kiszabadulása után. Azonnal felajánlotta, hogy társul a petróleumtelepek megvételéhez. De Hartwieg sajnálkozva közölte, hogy a vételt lekésték... Igen, Hartwiegnek elég volt az izgalomból. Tulságosan közeli érintkezésbe jutott az elmult napok folyamán a rendőrséggel és ez alaposan elvette a kedvét minden további szélhámoskodástól.

James azonban nem tágitott. Megmagyarázta Hartwiegnek, hogy néki ugyis okvetlenül szüksége van az üzletben valakire, aki őt helyettesiti, mert egyelőre hosszu ideig csak a regényének irásával lesz elfoglalva. És ő senkiben sem bizik, csak abban, akinek becsülete visszaszerzését és szabadságát köszönheti!

És igy történt, hogy most hármasban utaztak a nyilt tengeren, derült ég alatt, felszabadult, vidám lélekkel és nagyon elégedetten...

VÉGE.