LESZÁMOLÁS

REGÉNY

IRTA:
FORRÓ PÁL

A VILÁGVÁROSI REGÉNYEK KIADÓVÁLLALATA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5557-39-2 (online)
MEK-14852

I.
A kis müvészkávéház tömve volt. A főpincér aggodalmasan nézte a billiárdasztal mellől a tömeget:
- No, szép kis fölirásokra van megint kilátás! - gondolta bosszankodva, önkéntelenül a zsebéhez nyult, amely tömve volt apró kis számolócédulákkal. A számolócédulákon különböző számjegyek álltak és azok alatt egy-egy müvész aláirása. Jean természetesen nem autogrammokat gyüjtött, hanem a ki nem fizetett kávék és sörök elismervényei voltak ezek a keskeny papirdarabok, amelyek makacsul várták azt a napot, amelyen valamely csoda pénzzé változtatja őket. Jean arcán hirtelen élénk meglepetés látszott.
Fiatal, sápadt, púpos emberke lépett be, akinek szemei ugy égtek, mintha állandóan lázas lett volna.
Hát ez is eljött? Krauter János, aki már két hónapja nyomtalanul eltünt, hat schilling adósság hátrahagyásával?
Krauter is észrevette Jeant és gyorsan elforditotta fejét.
- Az ördögbe, - mormogta, - hát ezeket a főpincéreket sohasem cserélik ki?
Jean nem birta tovább idegekkel.
Udvarias mosollyal és sima mozdulattal, akár egy kigyó, odasurrant Krauterhez:
- Alásszolgája, müvész ur, - mondotta kétszinü alázatossággal, - régen tetszett már itt lenni! Pompás szinben méltóztatik lenni!
- Jean ur, - válaszolta elszántan Krauter, - ne fárassza magát. Egy fityingem sincsen...
- De kérem, - méltatlankodott a főpincér, - két hónap után?
- Most jut az eszébe sürgetni? Éppen most, amikor arról van szó, hogy talán csak egy két nap és könyökig vájkálok a pénzben?
- Talán örökölni tetszett?
- Hát maga nem tudja, miről van szó? Hogy miért zúg itt körülöttünk a tömeg?
- Nem tudom...
- Ember! Hát nem olvas ujságot? Holnapután nyilik meg a nagy tavaszi tárlat és mi, akik itt vagyunk, valamennyien beküldtük képeinket... Egy órán belül dől el, hogy kinek a munkáját fogadták el. Ismeri Brandenburg festőmüvész urat?
- Hogyne, kérem...
- Hát ő is a zsüri tagja. Megigérte, hogy a zsüri ülése után azonnal idejön és bizalmasan értesit bennünket az eredményről! Az elfogadás ezuttal pénzt jelent, mert halljuk, hogy a külföld megbizásából rengeteg képet vásárolnak majd az ügynökségek. Amerika képgyüjtésre adta magát. Divat lett az európai olajfestmény. A város és az állam is nagyobb vásárlásra határozta magát, nem is szólva a magánosokról, akik mindig szép számmal akadnak. Szóval, nyugodtan hozhat egy kávét és vajat!
- De ha nem fogadják el a képét, Krauter ur?
Krauter szeme félelmetesen villant.
- Megőrült? - kiáltotta szikrázó haraggal.
Olyan őszinte és viharos volt a fölháborodása, hogy Jean ijedten hátralépett.
- Bocsánat, - hebegte, - nem akartam a müvész urat megsérteni!
A hangulat a forrpontra hevült. Kisebb vitatkozó csoportok alakultak. Mindenki a maga mestermüvéről beszélt. Némelyek fényképeket szedtek elő, amelyeket a beküldött festményekről készitettek és azt mutogatták.
- Te mit küldtél be? - kérdezte Renner, egy magas, karcsu, fekete fiu Krautertől.
- A szunnyadó Vénuszt!
Renner megrőkönyödve nézett barátjára.
- De hiszen azt már kétszer visszautasitották!
- Most más a zsüri! A mi embereink kerültek be. Ezeknek van szemük. Észre fogják venni, hogy milyen értékei vannak ennek a képnek, hogy mit kell rajta nézni...
- Öregem, - mondta vonakodva Renner, - nem kellene ilyen makacsnak lenned.
- Neked nem tetszik a Vénusz? - kérdezte fölháborodva Krauter és már megint megvillant szemében az a furcsa tüz.
- Félreértesz! Nekem tetszik a kép, csak rossz kabalának tartom, hogy éppen ezt erőlteted. Eltüröd, hogy őszinte legyek?
- Beszélj!
- Attól félek, hogy te a szerelmeden keresztül látod és érzed a képet. Szerelmes voltál Flórába, a modelledbe...
Krauter ingerült, kinzott mozdulatot tett.
- Erről ne beszélj, kérlek!
Mindenki tudta, hogy ebben a torz, gnómszerü emberben rettentő szenvedélyek égtek. Olyan volt, mint Watteau, a rokokó halhatatlan nagy festője, aki madárijesztőhöz hasonló csuf kis testében a női szépség örök imádatát hordozta és ő festette meg a legszebb asszonyokat és szerelmi idilleket, amelyek mint örök sóvárgásának tárgyai izgatták.
Krauter valóban szerette Flórát, a bájos kis modellt, de Flóra makacsul ellenállt az ostromnak.
- Ostoba, - mondta ilyenkor bosszusan és elkeseredve Krauter a lánynak. - Hát miért nem leszel az enyém? Ki adhat neked fejedelmibb ajándékot? És halhatatlanná teszem a szépségedet! Évszázadok mulva is bámulni fognak, mint akár Tizián vagy Rubens Vénuszait!
Flóra gonoszul nevetett.
- Hát jó! - mondotta. - Ha elfogadják a képedet a tárlaton és dijat nyersz vagy irni fognak róla... akkor beszélhetünk a dologról!
Ez az igéret megbolonditotta Krautert. Ettől kezdve csak a kép sikerén munkálkodott. De a kép tulmerész és ujszerü volt, a zsüri mereven elzárkózott elfogadása elől. A szerencsétlen festő pedig lassankint egészen megzavarodott, különc lett, rögeszméje lett, hogy a kép sorsa és az ő szerencséje összeforrt.
A kávéházban hirtelen nagy izgalom, riadalom támadt. Mindenki fölugrott a helyéről és egy kövér, köpcös, szőke emberke felé fordultak, aki lihegve és izzadva lépett be az utcáról.
- Brandenburg! Halló, Brandenburg! - hallatszott kórusban.
És egyszerre megrohanták, rángatták, mindenki az ő sorsát akarta legelőször megtudni.
Brandenburg kis cédulát tartott a kezében, arról olvasta a válaszokat. Krauter szivdobogva, a félelemtől eltorzulva állt és várta, hogy rákerüljön a sor.
Közben a felháborodás és az öröm kiáltásai kisérték Brandenburg jelentését. Akiket visszautasitottak, elkeseredve jelentették ki, hogy az uj zsüri éppen olyan ostoba és tudatlan szamarakból áll, mint az előbbi. És Böhm tanár, a zsüri elnöke izlésben és szakértelemben még valahol a mult század elején tart...
Renner Brandenburghoz furakodott és titokban oldalba lökte.
- Nézd, milyen sápadt Krauter! Majdnem elájul! Vigyázz, ha baj van, légy kiméletes...
De ebben a pillanatban, mint egy vipera ugrott hozzájuk Krauter és szinte mérget freccsentve rázta meg Rennert:
- Mit sugsz? Mit mondtál rólam? Láttam, hogy rám néztél! Mi van a képemmel? Ne hazudjatok!...
Brandenburg rémülten nézte a felindult, magából kikelt embert.
- De kedves barátom, - mondotta - miért izgatod magad ennyire?
- Azt mondd, hogy elfogadták-e!
- Sajnos...
Tovább nem mondhatta. Krauter arca zöldesszürke lett. Valami olyan félelmetes düh torzitotta el, hogy a körülállók elnémultak és iszonyodva nézték. Krauter teste szinte rángatódzott, csak egyes artikulátlan szavak hördültek ki belőle:
- Ezt tették! Ezt merészelték! Az a Böhm!... Gazemberek! Tudatlan barmok! Belém rugtak! Mert félnek tőlem... a tehetségemtől! De leszámolok velük! Most én következem! Én!...
És lassan, maga elé meredve, az ajka körül valami különös, vérfagyasztó vigyorgással a kijárat felé indult.
Renner rémülten nézett utána.
- Gyerekek! - mondotta. - Ez a szerencsétlen valami retteneteset fog cselekedni!

II.
Böhm Walter, a Mücsarnok zsürijének elnöke, a hirneves festőmüvész, elégedetten ment haza. Nem csoda, hiszen mindenben az ő akarata győzött, a zsüri többi tagja minden inditványához vakon hozzájárult. Sikerült megint a moderneket kiszoritani, akik vad szinekben tarkálló mázolmányaikat kétségbeesett erővel próbálják minden tárlatra becsempészni.
Böhm mosolyogva simogatta gondosan ápolt, szép, barna szakállát. Egyelőre hát még mindig az övék az uralom. Nagy aktképét: leány a tükör előtt, az első számu terem főfalára akasztották és már körülbelül bizonyosra volt vehető, hogy az idei állami aranyérmet ez a kép fogja kapni.
Inasa igen kellemes hirrel fogadta. Távollétében hatalmas virágcsokor érkezett. Vörös rózsák. Böhm elégedetten bólintott. Ujabb hóditás. Nem vitás, hogy a rózsákat a fiatal bárónő küldte, akinek arcképén dolgozik. Tegnap azzal az ürüggyel, hogy a bárónőnek gyönyörü, formás válla van, mélyen dekoltáltatta és csak egy fátyolkendővel engedte eltakarni keblét... És festés közben, mikor egyszer a kendő elmozdult és meg kellett igazitani, Böhm ajka gyöngéden a bárónő vállához ért. A bárónő megrezzent és elpirult. És most ezek a rózsák... Böhm fütyörészett. A kaland inkább mulattatta, mint izgatta.
Egy fényképet nézett, amely uj festményéről készült. Kereveten fekvő, mezitelen fiatal leány, tükröt tart a kezében és ugy gyönyörködik magában. Bécs leggyönyörübb modellje: Izabella! Böhm most arra gondolt, hogy milyen különös és furcsa bonyodalmak között tudta ezt a gyöngyszemet kihalászni egy éjszakai kávéház mocsarából, ahol véletlenül pillantotta meg egyszer hajnalban, mikor egy pohár gyomorkeserüre tért be néhány barátjával. Még részegen is felismerte a lány nem mindennapos szépségét, a müvész szeme meglátta a remek formákat a kopott és izléstelen ruha alatt és ajánlatot tett, hogy legyen a modellje. Válaszként két söröspoharat vágtak a fejéhez a lány társaságában lévő férfiak. Erre parázs verekedés támadt, ököllel, székekkel, poharakkal mentek egymásnak és végül is a festők győztek. A lány nem is nagyon kérette magát, szivesen maradt a győzőkkel, különösen mikor a kávéház előtt várakozó elegáns, hatalmas autót megpillantotta.
Az inas fölgyujtotta az ebédlő csillárját és az ezüsttel, porcellánnal elegánsan megteritett asztalra tette a csészében felszolgált levest. A vörös rózsák ott illatoztak egy müvészien metszett kristálytartóban a tányér mellett. Most tengeri rák következett pikáns mártással. Böhm nagy gourmand volt, rengeteget költött az étkezésre. Barátai csipkedő megjegyzése szerint sokkal többet, mint például a nőkre.
Hirtelen éles csengetés hallatszott. Az inas néhány pillanat mulva belépett.
- Krauter János festőmüvész ur - jelentette.
Böhm egy pillanatig homlokát ráncolta.
- Nem ismerem - mondotta. - Mit akar?
- Beszélni akar a nagyságos urral.
- Tudja jól, hogy ilyenkor senkit sem fogadok.
E pillanatban fölpattant az ajtó és a küszöbön sápadtan, ziláltan, erősen fölindultan Krauter jelent meg.
- Engem muszáj fogadnia! - kiáltotta magánkivül. - Nekünk nagyon sok beszélnivalónk van egymással!
- Bocsánat, uram!... - emelkedett fel méltóságos mozdulattal Böhm.
- Ej, hagyjuk, kérem, a frázisokat. Ön engem ma kivégzett. A hóhérom, igenis, a gyilkosom! - orditotta Krauter. A kis gnómszerü ember olyan ijesztő volt, hogy Böhm rémülten kezdett hátrálni, az inas pedig olyan mozdulatot tett, mint aki rá akarja magát vetni. Krauter észrevette ezt és mint a hörcsög fordult az inas felé:
- Hozzám ne nyuljon, mert lelövöm!
- De kérem! - dadogta Böhm - ez mégsem járja! Ez az én házam, ide senki sem törhet be az én engedelmem nélkül! Távozzék!
- Eszemben sincsen! Előbb leszámolunk!
- Semmi közöm önhöz. Nem is ismerem. Miről beszél?
- A képemről, melyet visszautasitott, hogy a saját undok mázolmányát tegye a helyére. A müvészetről beszélek, melynek ön és az önhöz hasonló urak a gyilkosai. Maguk állják utját minden fejlődésnek. A kerékkötői minden tehetségnek! Pusztulniok kell... ideje már, hogy eltünjenek...
- Most már elég! - harsogta Böhm, aki magához tért első ijedtségéből. - Távozzon, vagy kidobatom. Vagy azt akarja, hogy rendőrt hivassak? Mi ön? Betörő, apacs, vagy müvész? Zsarolni akar?
- Az igazat akarom a szemébe mondani! Hogy ön hitvány fráter, aki lelkiismeret nélkül gázol végig szerencsétlen müvészeken, akik élni akarnak! Hogy ön zárja be előttük az érvényesülés kapuit! És meg akarom mondani, hogy mindezért számolni fog!
- Hans! - orditotta Böhm vörösen a dühtől, - lökje ki ezt a pimaszt!
De ez nem volt olyan könnyü dolog. A pupos kis ember őrjöngve megfogta a teritett asztal abroszát és a földre rántotta. A drága tányérok, poharak csörömpölve törtek össze. Azután fölkapott egy vázát és azt Böhmhöz hajitotta. Belerugott egy üvegszekrénybe, bevágta az egyik széket a tükörbe. Hans, aki pedig bivalyerős ember volt, alig tudta nagynehezen lefogni.
- Tessék rendőrért kiáltani! - mondotta Hans.
Böhm tagadólag intett.
- Rugjon bele néhányat és dobja ki! Még csak az kell, hogy az ujságba kerüljön ez a gyalázatos botrány!
Böhm szörnyen fel volt izgatva. Hallatlan! Most legalább kétségtelenül beigazolódott, hogy ezek a modernek csakugyan közönséges brigantik. Erre még nem volt példa. Hogy a zsüri elnökét ilyen gaz módon inzultálják.
Krauter még a hallban is üvöltözött:
- Még visszajövök! Ne féljenek... nem marad el a leszámolás!
Hans szabályszerüen belerugott Krauterbe és becsukta mögötte az ajtót. Azután visszatért az ebédlőbe és seperni kezdte a cserepeket.
- Talán a kis szalónban szolgáljam föl a pecsenyét? - kérdezte.
- Nem, köszönöm, - válaszolta Böhm, aki erősen lihegett és ideges szivdobogást kapott az izgalomtól, - nem kérek semmit. Nekem alaposan elment az étvágyam! Majd holnap megtanitom a nyomorultat. Egyszer és mindenkorra kizáratom a müvészegyesületből! Soha ebben az életben egyetlen képet nem fog kiállithatni!

III.
Mikor másnap reggel nyolc órakor Hans szokása szerint bement a hálószobába, hogy fölkeltse urát, borzalmas látvány tárult szeme elé, A szőnyegen, az ágytól néhány lépésnyire holtan feküdt Böhm. Pizsamája merő vér volt és a szőnyeg is tele volt vérfoltokkal. A holttest arca iszonyuan el volt torzulva és tele volt sebhelyekkel. Ugy látszott, hogy a gyilkos, aki az ablakon mászott be, álmában támadhatta meg és az arcába szúrt. A sebesültnek volt annyi ereje, hogy felugorva, birokra kelhetett támadójával, de a nagy vérveszteség bizonyára elgyengitette, a homlokon lévő hasitott sebből csorgó vér el is vakithatta és igy a gyilkosnak könnyü dolga lehetett. Az összerugdalt szőnyeg, a feldöntött asztal és székek, a széttört korsó igy is azt bizonyitották, hogy igen heves és elszánt lehetett a küzdelem.
Hans remegve hivta fel a mentőket és a rendőrséget. A szerencsétlen fiu annyira magánkivül volt, hogy gyomorgörcsöt kapott, teljesen elvesztette hidegvérét és jajveszékelve tördelte a kezét a lépcsőházban, ahová már a házmester és a szakácsnő kirohant.
A rendőri bizottság hamarosan megérkezett. A villa előtt ácsorgó tömeget visszaszoritották és rendőrök szállták meg az egész környéket. A detektivek külön autón érkeztek, magukkal hozták a fényképészt és az ujjlenyomatot készitő tisztviselőt. A rendőrorvos azonnal megállapitotta, hogy a gyilkosság késszurásokkal történt, legalább öt-hat órával előbb.
Ujjlenyomatot nem sikerült találni, de a kertben világosan látható volt néhány lábnyom. Kétség sem férhetett ahhoz, hogy a tettes a keritésen bemászott és azután a félemelet magasságu ablakhoz felkuszva, azon át hatolt a hálószobába.
A rendőrtiszt már maga elé teregette a jegyzőkönyvet, közben a fényképész szorgalmasan dolgozott.
Hans remegve, sopánkodva, könnyes szemmel nézte ezt a félelmetes munkát.
Egyszerre rákiáltottak:
- Jöjjön ide!
Hans szive a torkáig dobolt. Ijedten nézett a rendőrtisztre.
- Maga volt a meggyilkolt komornyikja?
- Igenis!
- Hol volt az éjszaka?
- A szobámban aludtam!
- Nem hallott semmi gyanus neszt éjféltájban?
- Nem, kérem...
- Csodálatos. Pedig minden jel arra mutat, hogy alapos zajjal járhatott a gyilkosság. Ezek a felborult székek, asztalok... Hol a maga szobája?
- Innen nyilik a hallból. Ez a kis kamra.
- Ugy? Hiszen ez alig van néhány méternyire a hálószobától. Ha tehát ott dulakodtak, azt okvetlenül hallania kellett!
Hans elsápadt.
- Csak nem gondolja, kapitány ur...
- Egyelőre még semmit sem gondolok, de mindenesetre nagyon gyanus a dolog. Amint hallja, igen világosan és érthetően hallatszik idáig minden szó, amit a hálószobában beszélnek, pedig az ajtaja most is zárva van. A falak vékonyak, modern rabicfal-épitkezés. Elképzelhetetlen, hogy a meggyilkolt segélykiáltását ne hallotta volna...
- De kérem, kapitány ur...
A kapitány erősen szemébe nézett Hansnak és megkérdezte:
- Hány órakor kelt fel ma?
- Hétkor!
- És akkor mit csinált?
- Szokásom szerint kitisztitottam a nagyságos ur cipőjét, kikeféltem a ruháját, előkészitettem a fürdőjét, azután intézkedtem, hogy elkészüljön a reggeli...
- És takaritott is?
- Nem! Azt csak a reggeli után szoktam megkezdeni.
- Ugy? Érdekes, nagyon érdekes!
A kapitány felállt és hirtelen mozdulattal kinyitotta Hans kamráját.
- Szóval maga azt állitja, hogy ma reggel még egyáltalában nem takaritott?
- Igenis, kapitány ur!
- Akkor hát nem is aludt a szobájában. Ez az ágy teljesen érintetlen és vetetlen. Ebben ma éjszaka senkisem aludt.
És erélyes mozdulattal Hans elé ugrott és merőn a szemébe nézve kiáltotta:
- Meri ezt tagadni?
Az inas arca fakószinü lett. Görcsösen remegett.
- Miért nem válaszol? Beszéljen! Itt aludt maga ma éjszaka ebben a szobában?
Hans lehajtotta fejét, tompán hördült ki belőle a válasz: Nem!
Óriási szenzáció támadt. A detektivek izgatottan figyeltek fel és szoros gyürüt fontak Hans köré.
- Ugy? Tehát hazudott! Nos, ha szabad kérdeznem, hol volt hát?
Hans elfehérült arcát most vérhullám öntötte el.
- Muszáj kérem erre válaszolnom?
- Természetesen!
- A... a... menyasszonyomnál voltam! Itt lakik a szomszéd villában. Éjfélkor lopóztam át hozzá! Bizonyos Ida nevezetű szobalány...
- Majd ennek utánanézünk! Werner, - fordult a kapitány az egyik detektivhez, - hivja át az illető kisasszonyt...
Hans élénk mozdulatot tett:
- Kérem, kapitány ur... erre talán mégsem lesz szükség. Én gyanitom, hogy ki a gyilkos!
- Áh? Halljuk!
- Tegnap este egy dühöngő pupos festő volt itt. Krauternek hivták. Ő fenyegette meg a müvész urat, hogy meg fogja ölni, mert a képét visszautasitották.
A kapitány gunyosan legyintett:
- Ugyan! Üres fecsegés. A visszautasitott müvész dühös, orditozik, de nem gyilkol...
- De az olyannak látszott! Alig tudtam kidobni és még a hallban is azt kiáltozta, hogy visszajön és leszámol a sérelemért...
A kapitány vállat vont.
- Majd meglátjuk. Mindenesetre kihallgatjuk Krautert is!
E pillanatban megszólalt a telefon. Hans önkéntelenül odaugrott. Azután a rendőrtiszthez fordult:
- A kapitány urat keresik!
A kapitány füléhez emelte a kagylót és arcán a legnagyobb meglepetés és megütközés látszott.
- Óriási! - mondotta, mikor letette a hallgatót. - Megvan a gyilkos. Ez az ember, - mutatott Hansra, - igazat mondott. A gyilkos Krauter. Képzeljék, éppen most telefonálták a főkapitányságra, hogy a Mücsarnokban az éjszaka fantasztikus merényletet követtek el az első teremben kiállitott képek ellen. A merénylő össze-vissza hasogatta a teremben lévő valamennyi képet, közöttük természetesen a meggyilkolt müvész: Lány a tükör előtt cimü képét is. És a legérdekesebb, hogy a teremben megtalálták a kést, mellyel a tettes a képeket összeszabdalta. És képzeljék: a kés véres volt! Nyilvánvaló, hogy a gyilkos először Böhmöt ölte meg, azután a Mücsarnokba lopódzott és ugyanazzal a véres késsel szabdalta szét a képeket is. Világos, hogy ezt a tébolyult merényletet csak egy visszautasitott müvész követhette el, aki először a zsüri elnökén akart bosszut állni, azután a képeken tombolta ki dühét, melyek szerinte érdemetlenül jutottak be a tárlatra. No, ember, - fordult a kapitány Hans felé, - ez egyszer adjon hálát az Égnek, hogy sikerült tisztáznia magát, de vigyázzon, ne bocsátkozzon máskor ilyen kockázatos éjszakai kalandokba, mert, amint látja, a dolog rosszul is sülhetett volna el.

IV.
Renner Albert festőmüvész nagy dilemmában volt. Egy gyümölcs-csendéletet festett és rettenetes éhes volt. Véletlenül éppen kifogyott a pénze, pillanatnyi pénzzavarban szenvedett és kénytelen volt lemondani szokott reggelijéről. Ennek ellenére hősiesen nekifogott az alma-, banán- és citromcsendélet festésének. De már negyedórája erősen habozott, hogy ne egye-e meg a modelljeit? Mert hát müvészet ide, müvészet oda, mégis csak a gyomor a legfontosabb.
Renner nagyon el volt keseredve. A sors különös iróniáját látta abban, hogy éppen a citromokat festette meg először és a banánra meg az almákra volt szüksége. Korgó gyomorral festette a szép husos, izes gyümölcsöket és csak az vigasztalta, hogy délre elkészül a festménnyel és akkor...
Nem folytathatta a kellemes gondolatfüzést, mert ekkor váratlanul olyan dolog történt, amire még később is hátborzongva gondolt vissza.
A viceházmester lépett a müterembe, aki takaritani szokott. Mindig reggel érdeklődött aziránt, hogy nincs-e Rennernek valami kivánsága. Renner azt válaszolta, hogy minden rendben van.
A vice azonban nem ment ki, hanem megállt az ajtóban és azt kérdezte:
- Mit tetszik szólni ehhez a gyilkossághoz?!
- Melyikhez? - kérdezte Renner meglepetten.
- Hát amelyikkel teli vannak a lapok!
- Nem olvastam még ujságot!
- Pedig ez nagyon érdekes. Tessék elképzelni, egy festő gyilkolt meg valakit, mert a képét nem fogadták el a tárlaton. Mondtam is, bizonyára őrült lehetett, mert én már nagyon sok képét hoztam vissza a nagyságos urnak, amit nem akasztottak ki a tárlaton... Tegnapelőtt is...
Renner idegesen vágott közbe:
- Jó, jó, csak hagyjuk ezt! Nincs itt magánál az ujság?
- De igen... a zsebemben van... tessék! Akartam is kérdezni: nem tetszik ismerni véletlenül a gyilkost? Valami Krautert keresnek.
Renner kis hija, hogy el nem ájult. De volt annyi lelkiereje, hogy nem árulta el szörnyü felindulását.
Borzasztó! - gondolta magában. - Ez a boldogtalan ember mégis megtette azt, amivel fenyegetődzött. Még jó, hogy az orvosok feltétlenül elmebetegnek fogják nyilvánitani és igy legalább elkerüli az örökös fegyházat. Ha elfogják, ami bizonyára csak órák kérdése, majd jelentkezni fog tanuként. Adatokat fog szolgáltatni, hogy Krauter beszámithatatlan! Ah, persze, az a kis bestia! A Flóra! Az őrjitette meg a kacérkodásával!
- Hagyjam itt a lapot? - kérdezte a vice, aki még mindig az ajtóban állt.
- Igen! Tessék, itt van érte ez a két cigaretta.
A vice eltávozott.
Renner nem tudta folytatni munkáját. Ez tulságos izgalom volt. A lelke mélyéig felzaklatta a borzalmas hir. Krauter régi, jó barátja volt, szivből sajnálta szegény fiut.
Alaposan fontolóra akarta venni a történteket, de ehhez tulságosan éhes volt. De most már nem habozott. Miután tisztában volt azzal, hogy képtelen festeni, gyors és mohó mozdulattal nyult az almák után. Csak azt sajnálta, hogy nem sonka- és hurkacsendéletet festett.
De egyszerre torkán akadt a falat. Felugrott, mert azt hitte, hogy a szeme káprázik.
De nem. Ez valóság volt.
A küszöbön Krauter állt. Olyan volt, mint egy alvilági rém. Az arca beesett, a tartása roggyant, szemében vad, félelmes tüz égett, a haja homlokába csapzott, a ruhája gyürött, cipője poros, piszkos és az egész emberen valami végtelen, halálos fáradtság ömlött el.
Csak állt és lihegett és a függönybe kapaszkodott, hogy össze ne roskadjon. Renner észrevette, hogy milyen vad félelem ül Krauter szemében, milyen kutatva, remegve néz körül és egyszerre csak megáll, rászegeződik az ujságra és a fakó arc még sápadtabb lesz, a kezével valami kétségbeesett mozdulatot tesz és a melléből rekedt, vérfagyasztó hang hördül ki.
Renner krétafehéren hátrált. Kezét védekezőn terjesztette maga elé. Meg volt győződve, hogy ez a szörnyü gnóm most rá fogja vetni magát.
- Mit akarsz tőlem? Mit akarsz? - dadogta fogvacogva.
- Segits! Az isten szerelmére, ments meg! - sipolt ki a rémület Krauterből.
Azután odavetette magát a földre és üvöltve zokogott. Hisztériás roham fogta el, a testét rettentő görcsök rázták.
- Szerencsétlen! Szerencsétlen! - tördelte Renner a kezét. - Mit csináltál? Hogyan tehetted ezt?
- Én nem tettem! Ártatlan vagyok! - válaszolta a gnóm és megdidergett, mint akit forró láz gyötör.
- De hiszen minden ellened vall! Rátörtél este... Bosszut fogadtál! Azt kiáltottad, hogy megölöd! És a detektivek nem találtak lakásodon. Kiderült, hogy egész éjszaka nem voltál otthon!
- Ittam... végigjártam egy sereg csapszéket. Le akartam részegedni. És reggel olvastam a rendkivüli kiadásokban a gyilkosságot és hogy engemet keresnek...
- De ha ártatlan vagy, miért nem jelentkezel? Menj a rendőrségre, védd magadat!
- Nem hinnének nekem! Ez a pokol! Minden ellenem esküdött. Albert, könyörgöm, ments meg! Ha most az utcára löksz, az első villamos alá vetem magam, vagy a Dunába ugrom...
Renner mélységes szánalmat érzett.
- Szegény fiu, - mondotta megindultan, nem segithetek rajtad. Nálam nem maradhatsz. Én elhiszem, hogy ártatlan vagy, de beláthatod, sulyos kellemetlenségem támadhat abból, ha itt tartlak.
- Elküldesz? - kérdezte leirhatatlan rémülettel Krauter.
- Egyelőre pihenj meg. Ott a függöny mögött van egy kis kamra, abban lefekhetsz. Majd ha kissé magadhoz tértél... tovább beszélünk...
- Nem, nem akarok pihenni! Beszélnem kell veled. Valami démoni, érthetetlen dolog történik velem. Nem vagyok gyilkos. Higyj nekem, Albert! Anyám emlékére, a lelkem üdvére esküszöm: ártatlan vagyok!
- De hát akkor... hogyan történhetett?
- Mit tudom én? Én az éjszaka Böhm villájának a környékén sem jártam. Csak ittam... folyton ittam... rettentő emberek között fordultam meg, énekeltem velük és lányoknak trágár vicceket mondtunk... de már nem tudom, hogy hol! Egy padon elaludtam és már sütött a nap, mikor magamhoz tértem. Ugy fájt a fejem! A gyomrom rettentő... halálosan rosszul éreztem magamat. És tudtam, hogy elvesztem, hogy valami rémitő szerencsétlenség történt velem. Nem fogadták el a képemet, Flórát elvesztettem és minden megfagyott bennem. Világosan éreztem, hogy meghaltam, hogy nekem semmi közöm nincsen a napfényhez, a meleghez, a virágokhoz, az emberekhez és a kocsikhoz, melyek az utcán végigrohantak. Nekem semmim sem volt. És ekkor elindultam Böhm-villája felé... Érted? Most reggel! Meg akartam lesni, hogy mikor elmegy hazulról, rávetem magamat és megölöm. Mert azt tudtam, hogy minden bajomnak ő az oka. Ő állitotta meg a szivem verését, ő dermesztette meg körülöttem az életet. És ahogyan mentem, látom, hogy a villa körül emberek állnak, nagy rendőri felvonulás, az ujságárusok az én nevemet üvöltik és azután olvasom, hogy megölték és a képét összevagdosták a tárlaton! És nekem vigyorogni kellett, hangtalanul és furcsán nevettem, én nem is tudom, hogyan lehet ugy nevetni. Hallgattam a nevetésemet és az emberek rám bámultak és elhuzódtak tőlem. Akkor egyszer rémleni kezdett bennem: ha nem én öltem meg, miért vállaljam a felelősséget? Nem igaz? Valami magasabb erő... isteni igazság akarta igy, Albert! Egy könyvben olvastam, hogy az ember asztrális lénye ki tud lépni az ember testéből. Talán mialatt aludtam, az én asztrális testem is kilépett belőlem és az ölte meg Böhmöt! Mondd, lehetségesnek tartod ezt?
Renner növekvő borzalommal nézett barátjára.
- Pihenned kellene, János. Talán egy kis brómot...
Krauter hevesen intett:
- Nem vagyok őrült. Én már sokszor éreztem, hogy mozdulatlanul ültem valahol, de ez csak látszat volt. A valóságban idegen tájakon jártam, rettentő messzeségekben. A Fidsi-szigeteken és meztelen pápuákkal beszélgettem. Minden szavukat értettem. Az ember lehet két helyen egyszerre... De én ezért nem lehetek felelős!
A müterem ajtaján hevesen zörgettek.
- A törvény nevében!
Krauter felállt, az ajka némán mozgott, Renner tehetetlenül, mozdulatlanul állt, a rémület és tanácstalanság megbénitotta.
- Nyissák ki! - hangzott kivülről.
Renner bénultsága megszünt. Az ajtóhoz ugrott és kinyitotta.
Egyenruhás rendőr lépett be. Mögötte a viceházmester állt.
- Krauter Jánost keresem! - mondotta a rendőr.
A viceházmester Krauterre mutatott:
- Az lesz ott! Megismertem az ujságban közölt arcképéről!
A rendőr Krauter vállára tette kezét:
- A törvény nevében felszólitom, hogy kövessen!

V.
Krauter János bűnügyének főtárgyalása egyike volt az utolsó esztendők legnagyobb szenzációjának. Az orvosok megállapitották, hogy teljesen épelméjü, beszámitható és az ügyész természetesen sietett kihasználni az alkalmat, hogy rámutasson arra, milyen elvetemült szörnyeteg került a biróság elé.
- Ez az eset is egyike azoknak, - mondotta az ügyész - amikor őszintén sajnálnunk kell, hogy Ausztriában eltörölték a halálbüntetést, mert azt hiszem, mindenki ugy érzi, hogy a vádlottnál elvetemültebb ember még alig állt birái előtt. Állati kegyetlenséggel meggyilkolt egy köztiszteletben álló kiváló müvészt, csak azért, mert az lelkiismeretére és müvészi meggyőződésére hallgatva, visszautasitotta a rossznak talált képet. De nemcsak az embert ölte meg a vádlott, hanem elpusztitotta vandál módon azokat a festményeket is, amelyeket az ő alkotásánál jobbnak találtak! Méltóztassék elképzelni, hová süllyedne a világ, ha az ilyen őrjöngő anarchisták rászabadulhatnának a társadalomra és vérbe fojtanának minden, az övékkel ellenkező véleményt és megsemmisitenének mindent, ami nem egyezik az ő zavaros, fantaszta izlésükkel!
- A vádlott bünét sokszorosan sulyosbitja, hogy mindvégig konokul tagadott és a megbánásnak még csak szikráját sem mutatta! A tanuk egész sora igazolta azonban, hogy a tettes csak ő lehetett, hiszen nyiltan hirdette, hogy Böhmmel leszámol és nem vitás, hogy már a végzetes nap estéjén merényletet akart ellene elkövetni, melyet csak az áldozat inasa akadályozott meg. A legsulyosabb elrettentő büntetést kérem, mert csak igy nyugtathatjuk meg a társadalom felzaklatott tömegeit, akik a jogrend védelmét és helyreállitását várják tőlünk!
Az ügyész szavai ugy kongtak, harsogtak a megdöbbent atmoszféráju tárgyalóteremben, mintha sulyos dobokat pergettek volna. Krauter lesoványodva, rendetlen öltözetben ült a vádlottak padján. Ellenszenves és visszataszitó látványt nyujtott. Teljes apátiába süllyedt, fejét lehorgasztotta, ugy látszott, hogy nem is hallja az ügyész szavait...
Most a védő állt fel.
- Belátom, - kezdte beszédét, - hogy védencem sulyosan vétkezett a törvény ellen, de bármilyen nagy is a büne, meg kell értenünk és a méltányosság mérlegére kell helyeznünk azokat a lelki okokat, melyek kétségbeesett tettére kényszeritették. Krauter János müvész és tehetséges ember... Szakértők igazolták, hogy igen jeles alkotásai vannak. Rajongója a müvészetének. Érthető tehát, hogy egész lelki egyensulyát megzavarta és felboritotta az a sulyos sérelem, amely a zsüri itéletével érte. Müvészi hitvallásának megcsufolását, jövője reménytelenségét és összeomlását látta és bár az orvosszakértő urak véleménye szerint védencem épelméjü és beszámitható, nyilvánvaló, hogy teljesen feldult idegekkel, megzavart lélekkel indulhatott végzetes utjára...
E pillanatban Krauter, aki eddig mozdulatlanul ült, felugrott és őrjöngve kiáltott a védőre:
- Hallgasson! Hazudik! Mit beszél? Én nem öltem... ártatlan vagyok!
Ez a jelenet olyan idegtépő és ijesztő volt, hogy a hallgatóság rémülten ugrott fel és az elnök erélyesen megrázta a csengőt.
- Üljön le! - kiáltotta erélyesen Krauterre. - Mit szinészkedik? Miért rendez ilyen botrányos komédiát? Vigyázzon, mert szigoru fegyelmi büntetéssel sujtom!
A védő méltatlankodva vont vállat:
- Minthogy védencem megakadályoz kötelességem teljesitésében, nem folytatom beszédemet. Csupán lelkiismereti kötelességem a tekintetes biróság figyelmét felhivni arra, hogy ez a sajnálatos incidens is csak azt bizonyitja, hogy védencem nem lehet épelméjü!
Krauter ismét felugrott. Dulakodva, habzó szájjal birkózott az őrökkel, akik vissza akarták szoritani a padra.
- Épelméjü vagyok! Mit beszélnek itt össze-vissza? Nem vagyok sem gyilkos, sem őrült! Ártatlan vagyok!
A fotóriporterek mohó gyönyörüséggel csattantották el gépeiket. Remek képek a lapok számára! A vádlott izgalmas dulakodása a fogházőrökkel! Pánik a közönség soraiban! Az elnök elvezetteti az orditozó, kézzel-lábbal birkózó Krautert. A biróság visszavonul az itélet meghozatalára.
Renner Albert, aki a nézők közölt ült, nem birta tovább az izgalmakat. Homlokát kiverte az izzadság. Kitámolygott a folyosóra. Ott várta be az itéletet. Huszévi fegyház...
Renner mélyen lesujtva, lelke mélyéig felzaklatva ment végig az utcákon.
Egyre fülében csengett Krauter borzalmas sikoltása: ártatlan vagyok!
Milyen állati kétségbeeséssel, ideget tépő hangon orditozott. Renner festőmüvész volt. Értett az emberi arcon olvasni. Látta, hogy Krauter felháborodása, kétségbeesése őszinte...
Ez az ember csakugyan ártatlan!
De hát akkor hogyan lehetne megmenteni? Mit tehetne a boldogtalan érdekében?
Rennernek egészen el volt rontva a napja, Fáradtan és idegesen feküdt végig mütermében a kereveten.
- Hát ilyen az élet! - gondolta elkeseredve. - Az utóbbi időben elég jól ment a dolga, eladott néhány képet és most még sem élvezheti a jólét örömét.
Ez a Krauter nem megy ki a fejéből! Tenni kellene valamit!
De akárhogyan törte a fejét, nem jutott semmi az eszébe. Elkeseredésében a szekrényhez ment, kivette a konyakosüveget és elhatározta, hogy leissza magát.

VI.
Még csak a második pohárnál tartott, amikor csengettek.
Renner bosszusan csettintett ujjával.
Az ördögbe is! Erről tökéletesen megfeledkezett! Ma délutánra rendelte fel az uj modellt!
Bebocsátotta a leányt. Feltünően szép, szabályos termetü, csinosan öltözött teremtés volt. Modellek között ritkaság az ilyen. A valóságban többnyire sovány, rosszul táplált, hervadt, szépséghibákkal telitett, olcsó rongyokba öltözött szegény leányok ezek, akik csak a müvész ecsetjétől szépülnek meg a vásznon.
De azért akad közöttük is néhány kivétel. Valóban gyönyörű lányok, olyanok, amilyeneknek a müvész fantáziája képzeli Vénuszt. De ezek tisztában vannak értékükkel és alaposan megfizettetik a modellállást! Éppen ezért csak a legdivatosabb és leggazdagabb festők engedhetik meg maguknak azt a fényűzést, hogy ilyen elsőrangu modelleket fogadjanak, akikre a többi szegény festő irigy sóvárgással gondol.
Renner ezuttal nagyon megerőltette magát. Elhatározta, hogy a hamarjában szerzett pénzének nagy részét egy szép modellre fogja költeni. Jó befektetés ez. A szép modell ihletbe hozza a müvészt, remeket tud alkotni!
A leány otthonos fesztelenséggel lépett a müterembe, körülnézett. Renner figyelmét nem kerülte el az a könnyed, gunyos mosoly, amely az ajkán végigsuhant.
- Maga persze fényüzőbb mütermekhez szokott, mint amilyen az enyém? - mondotta kissé sértődötten.
A leány vállat vont.
- Nekem mindegy! Az a fontos, hogy ne kelljen tulságosan fárasztó pózban állnom. Mit fog rólam festeni? Készitett már vázlatot?
Renner nevetett.
- No, maga alaposan beletanult már a mesterségbe.
- Hát tudja, ha az ember egy évig dolgozott Böhmmel... akkor kitanulhatott.
- Ah, persze, hiszen maga volt a boldogult Böhm modellje. A maga képét hasogatta szét a gyilkos.
A lány a spanyolfal mögé lépett és vetköződni kezdett. Renner a festőállvány körül tett-vett, fátylakat keresgélt.
- A Tavaszt akarom megfesteni! - mondotta Renner. - A háttérben a reggeli napfény és a előtérben fehér fátyolban álló nő, mintha a fényözönből lépne ki a virágba borult tájra.
A lány bólintott.
- Csak bizza rám! Már tudom, hogyan kell elhelyezkednem!
Bemutatott néhány mozdulatot. Renner hosszasan nézte mindegyiket. Végre megállapodtak az egyik pózban. Azután lázasan dolgozni kezdett. Felvázolta az alakot azzal a friss gyorsasággal, amely a festők munkájának első perceit jellemzi, mikor még nem bénitja meg őket a részletek problémája és az ihlet első lendületében vetik vászonra vizióikat.
Az idő szinte repült. Talán egy óra mulhatott el. Akkor egyszerre csengettek. Renner bosszus mozdulatot tett.
- Az ördög vigye el, mit zavarnak?
De hirtelen elhallgatott. Bámulva meredt Izabellára, aki rémült, ijedt arccal huzódott a spanyolfal felé.
- Kérem, ne nyisson ajtót! - kiáltotta.
Renner növekvő megdöbbenéssel nézett a lányra. Ez nem a szemérem tiltakozása volt, hanem valami más, ismeretlen rémületé.
- Mit jelent ez? - kérdezte megrőkönyödve.
Kint egyre hevesebben csengettek. Renner önkéntelenül egy lépést tett az ajtó felé.
- Tagadja el, hogy itt vagyok... ne bocsássa be! - kiáltotta a rémülettől reszketve a lány és a spanyolfal mögé ugrott.
Renner ösztönszerü mozdulattal felvette az asztalról a festékvakaró kést és kisietett.
Egy perc mulva bosszankodva jött vissza.
- Miféle komédia volt ez? Egyik hitelezőm keresett! Már kidobtam a tolakodó frátert. De maga mitől ijedt meg ennyire?
Izabella előbujt a spanyolfal mögül. Még mindig egészen fehér volt az ijedtségtől.
- Kérem, ne haragudjon. Igazán, én is restellem... nem is olyan komoly a dolog...
- Miről beszél?
- Hát tudja, van valakim.
- Szeretője?
- Nem! Egy tolakodó alak. Valamelyik tárlaton látta meg az aktomat, amelyet Walentin festett rólam és nem nyugodott addig, amig ki nem kutatta a cimemet. Azóta nem hagy élni. Állandóan a nyomomban van, szerelmi ajánlataival üldöz, feleségül akar venni...
- Hát mért nem megy hozzá?
A lány megvetően biggyesztette ajkát.
- Utálom! Kellemetlen, csuf fráter. Pedig azt mondják, hogy van pénze.
- Na, én a maga helyén nem dobnék el ilyen könnyelmüen egy gazdag embert!
- Nekem nem kell. Nem is törődnék vele, ha nem molesztálna állandóan. Mindenhová utánam jön. Erőszakkal kell kidobni. Az ördög tudja, hogyan kutatja ki, hogy hol vagyok? De egyszerre csak ott terem és akkor nem lehet lerázni! Már féltem, hogy megint ő van itt!
Renner mérges volt.
- Hát annyit már mindenesetre elért, hogy megzavart a munkában. Fuccs a hangulatomnak, pedig már kitünően fogtam az egészet.. Most már nem tudom folytatni.
A lány közömbösen kezdett öltözködni. Megszokta az ilyen müvészi szeszélyeket.
- Mikor jöjjek holnap? - kérdezte bucsuzkodva.
- Holnap reggel tizkor!
- Jó! Itt leszek!
Elment és Renner az állvány elé állva, a vázlatot javitgatta. Rossz kedve volt. Egy kicsit magára is haragudott, hogy éppen ma kezdte meg a munkát, ezen a balvégzetű napon, melyen barátját fegyházra itélték.
- Milyen különös az élet! - gondolta. - Az egyik ember habzsolva és falánkan veti magát a munkára és az uj életlehetőségekre ugyanakkor, mikor a másik mögött örökre bezárul a tömlöc ajtaja...
Felugrott. Már néhány perce kinozta, idegesitette egy kisérteties, elnyult hang, amely panaszosan, jajongva hangzott a folyosó felől. Ez a hang a velejébe markolt, mintha tulvilági lények üvöltötték volna sohasem szünő kinjaikat a pokol mélyéből.
Feltépte az előszoba ajtaját, de kint a lépcsőházban nem látott senkit. Már sötétedett, alulról felvilágitott a házmesteri lakás mellett felgyujtott villanylámpa. Renner feszülten figyelt. Nem hallott semmit.
Visszament a műterembe.
A homlokát végigsimitotta, zavartan mosolygott.
- Ugylátszik, érzéki csalódás volt az egész! - mormogta magában.
De ebben a pillanatban megint felsirt a panaszos, idegtépő hang, mintha elevenen nyuztak volna valakit. Egészen közelről hallotta. Ez a hang állati volt. Egy meggyötört, hörgő, állatiasan üvöltöző hang 
Renner felgyujtotta a villanykörtét. Keze görcsösen szorongatta a vakarókést. Hideg verejték verte ki. Félt.
Honnan jött a hang? Nem tudta eldönteni!
Ebben a müteremben előtte egy fényképész lakott, aki öngyilkos lett. Mondják, hogy a fényképész szellemidézéssel foglalkozott. Különös, rejtélyes életü ember volt. A mütermet egészen középkori stilusra alakitotta át. Ódon stilusu kandalló állt az egyik sarokban, az ablakokat gót ivü kerettel vetette körül és komor faragványu fekete falkárpittal vonatta be a falakat.
Renner szerette ezt a sajátságos környezetet, amely műtermének bizonyos előkelőséget kölcsönzött.
De ebben a pillanatban az ódon környezet nagyon nyomasztó volt.
Renner mégegyszer kiment a folyosóra. Csend volt. Világos, hogy a hang forrása a műteremben van. Hiszen, ha a lépcsőházban jajongott volna ez a rémitő hang, akkor már felverte volna az egész ház nyugalmát.
És csakugyan, amint visszatért a műterembe, megint hallotta az ijesztő, megmagyarázhatatlan hangot.
De hát honnan jött?
Mintha a falból szüremlett volna ki. De hát az lehetetlen! A fal tömör, nem üreges.
Most megint felsivitott, élesen, keservesen, elnyultan. És Renner egyszerre megérezte: a kandalló felől hangzott!
Ott egy élő lény rejtőzik!
De hogyan kerülhetett oda?
Kinyitotta a müterem ajtaját, hogy egyetlen ugrással a folyosóra menekülhessen, ha valami kellemetlen meglepetés érné. Azután óvatos léptekkel, szurásra készen tartott késsel közeledett a kandallóhoz.
Nem tévedett. A rejtélyes hang onnan süvöltött elő. Felkapta az egyik hosszu zsinórra erősitett asztali lámpát és bevilágitott a kandallóba.
Ijedten hökkent vissza.
Két izzó, lángoló szem meredt rá.
Egy óriási fekete macska, felborzolt szőrrel, meggörbült háttal, éles, apró fogait vicsoritva nézett rá a kandalló nyilásából.
Renner visszaugrott.
Az ilyen megdühödött állattal nem jó puszta kézzel szembeszállni. Lehet, hogy veszett. A bestiát eltorzitotta a düh és a kin. Nagyon is veszedelmes ellenfél tud lenni az ilyen hatalmasan fejlett kandur.
Renner söprüt ragadott és azzal vágott a macska felé. Az szörnyü nyávogást hallatott, görcsösen tekerődzött, de nem mozdult a helyéről. Renner rémülten nézte és keresztet vetett magára. Hiszen ez az ördög! - dörmögte magára és Faustra gondolt, akinek kandallójából fekete kutya ugrott ki, mielőtt Mefisztó megjelent előtte.
De lassankint mégis csak észbe kapott.
- Érettségizett, főiskolát végzett, modern müvész vagyok! - dörmögte. - A háborut is megjártam, csak nem ijedek meg egy macskától? Ha segitséget hivok, az egész ház rajtam fog mulatni! De hát miért nem fut el ez a bestia? Talán beszorult? De hiszen ez képtelenség! A kandallónak széles, nagy nyilása van...
Megint rávilágitott a nyávogó, dühösen és fájdalmasan kurrogó macskára és most vette észre, hogy annak nyakára kötelék van erősitve és azzal van a kandalló gázvezető csövéhez kötve.
Most már világos! A macska eleinte jól érezte magát, feküdt a kellemes, hüs helyen, előtte ételmaradékok is voltak, tehát jóllakatták. Később azonban megunta a lustálkodást, menekülni akart, de a kötél nem engedte és ezért csapott olyan istentelen hangversenyt.
De ha igy is van, akkor is érthetetlen és megmagyarázhatatlan a dolog. Ki csempészte oda a macskát? Milyen szándékkal? Mikor és hogyan jöhetett a müterembe?
A házmester csak olyankor jöhetett a müterembe, amikor ő is otthon volt. Nem volt külön kulcsa. Aki tehát a macskát a kandallóba csempészte, az álkulccsal hatolt be.
De miért? Milyen célból?
Rennert most már végtelenül izgatta a kérdés. Barátságosan közeledett az elkinzott állathoz. Egy kis szalonnát vetett neki, azután vivókesztyüket huzva a kezére, elmetszette a nyakára erősitett köteléket. És ugyanakkor egy papirlapot pillantott meg, amely a macskát fogva tartó madzagra volt erősitve. A papiron néhány kusza betü:
- Vigyázz, mert Böhm sorsára jutsz!
Renner kerekre nyilt szemmel, borzadva bámult a rejtélyes üzenetre.
Kitől jön? Miért fenyegeti?
A macska észrevette a nyitott müteremajtót és amint felszabadult kötelékétől, hatalmas ugrással a lépcsőházba ugrott.
A festő megdöbbenve nézett utána.
Valami kinos, szorongó érzés nehezült rá. Érezte, hogy áthatolhatatlan rejtély veszi körül.
Ismeretlen és felfoghatatlan veszély előszelét érezte és elgyötörve, nyugtalanul feküdt le, hogy felkorbácsolt idegeit kissé megpihentesse.

VII.
Másnap reggel frissen ugrott ki ágyából Renner.
- Valaki ostoba tréfát követett el velem! - gondolta magában. - A fiuk folyton ugratják egymást. Tudják, hogy milyen jó barátja voltam szegény Krauternek és mialatt én az ő tárgyalásán drukkoltam, feljöttek a mütermembe és oda csempészték a macskát a kandallóba! Képzelem, mennyit mulattak magukban a sikerült gaztetten! No, majd gondoskodom egy kis viszonzásról! Ezt nem fogják szárazon meguszni!
Pontosan tiz órakor megérkezett Izabella.
Rennernek feltünt, hogy a lány észrevehetően sápadt, fáradtnak és idegesnek látszik.
- Mi van magával? - kérdezte Renner. - Ugy látszik, a kisasszony áttáncolja az éjszakáit. Jó lesz vigyázni magára, mert igy hamar vége lesz az üdeségének és szépségének!
- Majd felrakok egy kis ruzst! - mondotta a lány.
- Mondja - kérdezte most őszinte kedvességgel Renner -, tulajdonképpen mi baja van magának? Már tegnap is feltünt, hogy szórakozott, nem nevet, nincsen semmi temperamentuma... Valami gyötri! Szerelmes?
- Nem!
- Adósságai vannak?
A lány vállat vont.
- Sohasem voltam gazdag. Megszoktam, hogy nincsen pénzem...
- De hát akkor mi rág a lelkén?
Izabella ideges lett.
- Kérem, ne faggasson! Hagyjon!
A spanyolfal mögé ment és levetköződve tért vissza. Renner megdöbbenve nézte végig.
- De hiszen magát kegyetlenül megverte valaki! - mondotta elszörnyedve.
Csakugyan, a lány testén hatalmas kék foltok éktelenkedtek.
- Elestem és megütöttem magamat! - válaszolta zavartan.
Renner gunyosan csóválta fejét.
- Verés ez, drágám! Összevesztél a barátoddal. Hütlenségen ért...
Izabella idegesen állt fel a pódiumra.
- Kezdjük a munkát! - mondotta sürgetően.
De Renner nem mozdult.
- Nem vagyok hangulatban. Talán később. Most inkább beszélgetnék veled!
A lány haragosan kapta magára a spanyolfalon lógó nagy kendőt.
- Mit akar? Velem nem lehet enyelegni. Ha nem akar festeni, elmegyek.
- Nem vagy éppen barátságos. Pedig segiteni szeretnék rajtad.
- Rajtam? Hogyan? Miért?
- Látom, hogy valami kellemetlen titkod van...
A lány dacosan kapta fel a fejét:
- Nem igaz!
- Hm! Pedig tegnap már beszéltél egy kellemetlen emberről, aki üldöz, nem hagy békében és jól emlékszem, milyen rettentő rémülettel bujtál a spanyolfal mögé, mikor azt hitted, hogy ő csengetett...
- Már mondtam... olyan félbolond! Fut utánam. Hát aztán? Mi van ebben? Más lány után is futnak!
- Igen, de azután, mikor elmentél, valami egészen különös dolog történt!
Izabella riadtan nézett a festőre:
- Itt volt?
- Igen! Még pedig láthatatlanul... Egy fekete macska képébe öltözött és telenyávogta a szobámat!
Izabella ideges mozdulatot tett.
- Miért beszél ilyen bolondokat?
- Isten tudja! Az embernek néha egészen különös gondolatai támadnak. Mondd kedves, nem járt ez az ember Böhmnél is?
- Nem! Soha!
- Miért mondod ezt ilyen hevesen? Miért rémüldözöl állandóan?
A leány felállt, a végletekig fel volt izgatva.
- Mit akar tőlem? Miért beszél ilyen különösen...
Renner élesen a lány szemébe nézett.
- Ismerted Flórát? Azt a modellt, aki Krauterhez járt és akiről utolsó képét festette?
- Hogyne! Jó barátnőm volt!
- Ugy tudom, hogy ő is feljárt veled egyidejűleg Böhmhöz. Egy olyan képet festett, melyen két akt szerepelt... A kávéházban azt pletykázták és Flóra is mesélte, hogy Böhm szerelmes volt beléd...
- Hát persze, udvarolt! Nagy Don Juan volt. Minden szép lánynak csapta a szelet!
- De a végén mégis csak Flóra tetszett meg neki jobban! És akkor te nagy patáliát csaptál. Azt mondtad, hogy nem állsz tovább modellt a „Lány a tükör előtt” cimü képhez, ha Flórát nem küldi el! És Böhm kénytelen volt Flórát ezért el is bocsájtani, a kettős akt-kép félben maradt! De azért Böhm titokban mégis találkozott Flórával és ezért igen heves féltékeny jelenet volt köztetek... Azt mondják, szerelmes voltál belé... a felesége akartál lenni és gyülölted Flórát, mert közétek állt!
Izabella fehéren, magánkivül állt a férfi előtt.
- Mit akar? Csak nem hiszi...
Renner mint a héja csapott a kérdésre:
- Hát igen, azt hiszem! Te ölted meg féltékenységből Böhm Waltert...
- Hazugság! Őrült... - sikoltotta a lány. - Eresszen, nem maradok itt! Gyalázatos! Hogy meri ezt mondani! Oh, micsoda gyalázat!
Izabella kétségbeesetten zokogott és gyorsan kapkodta magára a ruháit.
Renner hidegen, mereven állt előtte.
- Hallgass rám! - mondotta. - Én az előbb csak hangosan gondolkoztam. Belátom, van a gondolatfüzésemben egy zökkenő. A gyilkos ugyanis elpusztitotta Böhm képét is. Ez az, ami gondolkozóba ejt, ami a javadra szól. Aki azt a képet elpusztitotta, rád haragudott... Akkor hát Flóra volt a tettes. Látta, hogy Böhm visszatér hozzád és szégyenében, dühében és felháborodásában megölte Böhmöt és azután szétvagdosta a vetélytársnő képét...
Izabella megrendülve bámult Rennerre:
- Igen, ez lehetséges! - dadogta.
- Ugy van! - mormogta Renner. - Nézzük csak közelebbről a dolgokat! Flóra, mikor Böhm miattad elküldte, Krauter modellje lett. Dühöngött rád. Mindenáron győzni akart feletted! Ezért mondta Krauternek, hogy csak akkor lesz az övé, ha a róla festett képet elfogadják a tárlaton. Abban reménykedett, hogy ha Krauter nyeri meg a nagy aranyérmet, ha az ő aktjáról festett kép arat diadalt, akkor ez egyuttal az ő asszonyi sikere feletted! És mikor ebben a várakozásában csalódott, követte el kétségbeesett tettét. Mint Böhm régi kedvesének, kulcsa volt a villához, tehát zavartalanul és észrevétlenül mehetett oda... Rettenetes!
- Most mi lesz? - kérdezte dermedten Izabella.
Renner vállát vonogatta.
- Én természetesen nem tehetek ebben az ügyben semmit. De még a délelőtt folyamán elmegyek a rendőrségre és közlöm a gyanumat!
- Igen, talán csakugyan ez lesz a legjobb! - mondotta halkan Izabella.

VIII.
Günther Flóra letartóztatása óriási izgalmat keltett. A rendőri riporterek már kiszimatolták, hogy a nyomozás sulyos gyanuokokat halmozott fel a lány ellen. Minden jel arra vall, hogy a gyilkosságot és a merényletet Krauter és Flóra együttesen követték el.
A legnagyobb szenzációt az keltette, hogy Flóra már az első kihallgatás alkalmával megtört és beismerte, hogy a végzetes nap estjén csakugyan felkereste Böhmöt és két teljes óráig volt nála fél tiztől fél tizenkettőig. Azt állitotta, hogy fél tizenkettőkor elváltak. Eleinte tagadta, de később azt is beismerte, hogy ez alkalommal ismét heves jelenet volt közte és Böhm között, mert szemére vetette a festőnek, hogy Izabellához tulságosan kedves. Arra hivatkozott, hogy miután az Izabelláról festett képet befejezte, szakitson végleg ezzel a leánnyal és legyen ismét kizárólag az ő barátja. Állitólag izgatott hangulatban váltak el éjfél előtt.
Ezek után Flórát szembesitették Krauterrel. Ez a szembesités drámai és megrázó volt. Mikor Krauterrel közölték, hogy Flóra a gyilkosság idejében együtt volt Böhmmel, Krauter őrjöngeni kezdett és a rendőrorvosnak kellett morfium-injekciókkal lecsillapitani. Nem is lehetett folytatni a kihallgatását. A rendőrség most már egészen tisztázottnak látja Krauter szerepét. Egyre több gyanuok merül fel arra, hogy nem a müvész sértett hiuságából ölte meg Böhmöt, hanem féltékenységből. Flóra szerepe még nincsen tisztázva, de a rendőrség egyelőre őt is őrizetben tartja, mert minden jel arra vall, hogy tudott a készülő gyilkosságról és annak megtörténtében jelentékeny része van. A vetélytársnőjére féltékeny lány nem mert egyedül végezni Böhmmel, hanem pokoli ravaszsággal Krautert ugratta be. Tudta, hogy a nyomorék festő halálosan szerelmes és ezért Böhm ellen ingerelte. Bizonyos, hogy Krauter a végzetes éjszakán azért tért vissza Böhmhöz, mert azt hitte, hogy Flórát ott találja.
Renner zugó fejjel olvasta ezeket a szörnyü riportokat, melyekből csak annyit értett meg, hogy szerencsétlen barátja sorsán semmitsem lenditett, sőt lelkileg még jobban összetörte, mert nyilvánvalóvá lett Flóra árulása.
Végül is bele kellett nyugodnia, hogy Krauteren senki és semmisem segithet. Legjobbnak vélte a munkába temetkezni, nem törődni semmivel.
A kép nagyszerüen haladt. Renner érezte, hogy élete egyik legjobb munkáját alkotja. Talán az utóbbi hetek izgalmas eseményei zaklatták fel ennyire idegeit és fokozták fel fantáziáját. Már a befejezéshez közeledett. Még csak két-három ülésre volt szükség, hogy egységessé hangolja a kompozició egyes részleteit, megteremtse a szin és fényjáték összhatását.
Sajnos, Izabellában sulyosan csalódott. A leány szinte teljesen hasznavehetetlen volt. Szeme élettelenül meredt a levegőbe, sápadt volt és a mozdulataiból hiányzott minden frisseség és lendület.
Renner kétségbe volt esve. Más modellel nem folytathatta a munkát, viszont a lány szörnyü és érthetetlen apáthiája valósággal megbénitotta, megállitotta munka közben és éppen a befejezés sikerét veszélyeztette. Hiába kért, könyörgött neki, hasztalan kedveskedett cukorkákkal, selyemsállal, semmivel sem tudta felrázni ebből a csökönyös fásultságából.
És ekkor még nagyobb baj történt.
Egy napon szokatlan hevességgel nyitott Izabella a műterembe. Elfulladva, lihegve lépett be, mint akit üldöznek. Még a műteremben is olyan ijedten, vadul nézett körül, hogy Renner meghökkent.
- Mi baja van? Ugy rohan be, mintha üldözők elől menekülne. Különben egy teljes negyedórát késett. Csak siessen, vetköződjön, ma sokat akarok dolgozni.
- Sajnálom... azért jöttem, hogy megmondjam, nem maradhatok itt.
Renner majdnem a mennyezetig ugrott mérgében.
- Mit beszél? Félrebeszél! Csak nem gondolja, hogy három heti munkámat megöli? Közvetlenül a befejezés előtt! Nem is beszélve arról a rengeteg pénzről, melyet eddig már kifizettem...
- A pénzét visszaadom!
Renner megállt és egészen hülyén bámult a lányra.
- Visszaadja a modellpénzt?
- Igen! Minthogy belátom, igaza van, igy kárba vész az eddigi munkája.
Renner az ajtóhoz ugrott, bezárta és a kulcsot zsebre vágta.
- Hát nem, kedvesem! Ebből semmi sem lesz! Hogyan gondolta ezt? Talán primadonnának képzeli magát, hogy ilyen különös ötletei vannak? Itt marad, érti? és ne merjen egy szót sem szólni, mert szavamra, semmiért sem állok jót!
Dühösen, magából kikelve, fenyegető mozdulattal állt a lány elé, aki sirva fakadt és a kerevetre vetette magát.
- Engedjen el... eresszen ki! - kiáltotta tombolva és a sirástól fuldokolva.
- Eszemben sincsen! Miattam bőghet, kiabálhat, amennyit csak akar! De én festeni fogok! Van időm. Akár két napig is. Megvárom, amig eszére tér. És innen ki nem teszi a lábát, amig a képet be nem fejeztem...
A lány kétségbeesetten tördelte a kezét.
- Maga nem tudja, hogy mit cselekszik!
- Én nem tudom? Remek! Azt hiszem, ketttőnk közül magát lehet kevésbé megérteni! Ez munka és nem gyermekjáték. Senkinek a világon nincsen joga ahhoz, hogy engem a munkám befejezésében meggátoljon. Gondolta volna meg, mielőtt először jött el...
- Nagyon sajnálom, bocsánatot kérek...
- Ugyan! Csak nem gondolja, hogy bocsánatkéréssel lehet ilyesmit elintézni. No, egy-kettő, vetkőződjön és álljon fel a dobogóra...
A lány magánkivül sikoltott fel:
- Hát el akar pusztulni? Minden áron a vesztébe rohan?
Renner megdöbbenve nézett a lányra:
- Miféle veszedelemről beszél?
A lány ugy remegett, mintha hideglelése lett volna.
- Értse meg végre... nem akartam beszélni róla, de hiszen láthatta, hogy mennyire gyötrődöm!
Renner lázasan figyelt fel. Tehát végre megtudja a titkot, amely a lány körül fátyolozódik.
- Hát igen, - lihegett ki lázasan a szó a lányból, - üldöznek. Egy őrjöngő, féltékeny bolond...
Megremegett, a folyosó felé figyelt, mintha attól félne, hogy onnan rátörnek.
- Krügernek hivják... Szinész volt annál a szinháznál, ahol én két év előtt még görl voltam. Folyton ivott. A szinfalak mögött, ha kijött a szinpadról, mindjárt a pálinkás üvege után nyult. Valamikor gazdag volt, azután lassankint lecsuszott, elzüllött. Belém őrült. Üldözött a szerelmével... Amig pénze volt, rám költötte... Én gyülöltem, menekülni akartam tőle, de nem mertem. Féltem. Végre megszöktem a szinháztól és modellnek mentem. Egy ideig szabad voltam. De azután szerencsétlenségemre a képeslapok közölték a tárlaton kiállitott képem fényképét és ő fölismert. Nem volt nehéz kinyomoznia a festőt, akinél modellt álltam és meglesett. Megint a hatalmában tartott. Fenyegetéssel, erőszakkal, pénzzel, hizelgéssel. Én ujra megszöktem. És igy folyt ez a szörnyü bujócska-játék... És közben egyre jobban elzüllött, már a szinháztól is elbocsátották, a családja tartja kegyelemkenyéren. Állandóan a nyomomban van. Megtudta, hogy ide járok. És megfenyegetett, hogy megöl, ha modellt merek állni... Elhatároztam, hogy megszököm Bécsből. Elmegyek Berlinbe. Vagy Párizsba... nem birom tovább ezt az örökös hajszát. Beleőrülök...
És Izabella sápadt arcán végigfolytak a könnyek.
Rennert őszinte részvét fogta el.
- No, nem kell tulozni a dolgokat, szegénykém! - mondotta vigasztalóan. - Szólni kell a rendőrségnek!
A lány lemondóan intett.
- Nem ér semmit. Már megtettem. Megidézik, megfenyegetik, a lelkére beszélnek és utána még dühösebb, még szörnyübb. Hiszen látta a testemet. Csupa folt. Ő vert össze ilyen kegyetlenül. És tudom, hogy beváltja a fenyegetését. Meg fog ölni! Eresszen el! Én félek itt maradni!
- Ugyan! Nevetséges! Ide hallgass! A müteremnek van egy kis padlásszobája. Abban meghuzódhatsz. Itt maradsz nálam éjszakára is. Én vigyázok rád. És ha befejezem a képet, kikisérlek a pályaudvarra, felültetlek a berlini gyorsra, kapsz tőlem ajánlólevelet egy ott élő barátomhoz és ha megérkezel, mindjárt munkába állhatsz. Jó lesz igy?
A lány fásultan temette arcát tenyerébe:
- Nekem mindegy! Érzem, hogy valami szörnyű szerencsétlenség történik! És ezt semmisem tudja elháritani!

IX.
A füstös lebujban nyekergett a harmonika, a mocskos ruháju pincérek szakadatlanul hordták a különböző pálinkákat és borokat.
Vagy tizen ültek az egyik nagy asztal körül és valamennyien részegek voltak már.
- Csak igyatok! Én fizetek! Mindent én fizetek! - kiáltotta rekedten egy sovány, kopott ruháju férfi, akinek egész megjelenése azonban valami furcsa eleganciát árult el, amely sehogysem illett ebbe az apacs-környezetbe. A haja meg volt fésülve, de néhány fürtje vadul a homlokába lógott, a nyakkendője divatosan volt megkötve, de rojtos szélü volt, a zsekettje valamikor a legjobb szabónál készülhetett, de már csak karikaturája volt az eredetinek. A nyelve nehezen forgott, szemei az alkoholtól véresek voltak és a mellét verte:
- Pincér! Még tiz literrel! Mind a vendégeim vagytok!
- Éljen Krüger! - harsogták karban.
- Ma esküvőm lesz! Igenis... ne bámuljatok! Izabellácska ide fog jönni és egyenesen az anyakönyvvezetőhöz megyünk!
- Éljen Izabellácska! - zörögtek a poharakkal.
- Csak bevásárolni ment. Adtam neki pénzt. Azt mondtam, a legszebb ruhát vegye fel. Gyönyörü ruha lesz rajta. Azok a disznó festők mindig le akarták venni a ruháját... De én azt mondtam, megölöm a kutyát, aki hozzá mer nyulni az én menyasszonyomhoz! Én nagyobb ur vagyok, mint a festők! Hát nem igaz?
- Igaz! - harsogták körben.
- Hát azért mondom! Izabellácska megesküdött, hogy csak engem szeret! Ti még nem is láttatok olyan szép nőt... Hercegek irnak neki leveleket, de én nem adom senkinek. Igenis, barátaim, engem mindig szerettek a nők. Mikor szinész voltam, arany sziveket küldtek nekem kis gyémánt kövekkel, de én félrelöktem. Piha! Köpök rájuk! Ott volt Izabellácska. Én hoztam a szinházhoz. A polgármester akarta szeretőnek, de én kidobtam a polgármestert... Azt láttátok volna! Kövér volt és vörös és mikor gurult le a lépcsőn, ugy visitott és hörgött, mint egy disznó. Szavamra... mint egy disznó...
Bután vigyorgott, azután tovább fecsegett.
- Ti nem tudtok a nőkkel bánni. Én mondom: verni kell őket! Én egy utolsó, komisz disznó vagyok, mert ma is megvertem Izabellácskát... De már megint a festőhöz akar rohanni! Ez kérem a rögeszméje. Hogy az ő halhatatlan szépségét fessék meg és bámulják a tárlatokon! A festők egy ujjal sem nyulhatnak hozzá, csak mint az őrültek festik és odavannak, hogy ilyen szép nőt még sohasem láttak! Igy van, amint mondom. Ő a legszebb a világon és az enyém! Én egy rongy vagyok, a lába nyomát is csókolom, de mégis verem, igenis, ököllel vágtam az arcába, mert én nem akarom, hogy a festőhöz járjon...
- Igazad van! - röhögött az egyik.
- Megparancsoltam, hogy ide jöjjön. Be fogom nektek mutatni, tisztelt uraim. Hat órára itt lesz! Igenis, pontosan hatkor!
- De hiszen már hét óra van!
Krüger bambán nézett körül.
- Hét? - motyogta ostobán.
- Persze! Láthatod. Ott az óra a hátad megett a falon!
Harsogó nevetésbe törtek ki.
- A menyasszony nem nagyon siet! - gunyolódott egy vöröshaju, ingujjas toprongyos alak.
- Talán mégis felment a festőhöz - sivitotta a másik.
Hangos csattanás hallatszott. Egy sulyos söröskancsó vágódott a gunyolódó feje felett a falhoz és ezer darabra törve zuhant a földre. Ha nem téveszt célt, szétloccsantja a vöröshaju koponyáját.
- Dögöljetek meg, hitvány kutyák! - orditotta eltorzult arccal. E pillanatban alig lehetett Krügerre ismerni. Lappangó őrültségét azonnal kirobbantotta, ha Izabellával kapcsolatban ugratták. Ilyenkor állattá változott, olyan szörnyü és félelmetes volt, hogy még ezek a viharedzett csavargók is ijedten ugrottak fel. Körülfogták és csillapitani próbálták.
- Részeg vagy... No, legyen már eszed!
De Krüger tovább üvöltözött.
- Mindenkit megölök, aki megsérti Izabellácskát. Nemcsak a festőket fojtom meg, hanem benneteket is... Ohó, ha én beszélni akarnék...
- Hallgass! Igyál inkább! Éljen Izabellácska!
Krüger arca ismét felderült.
- Ha ezt mondjátok, akkor testvéreim vagytok!... És én mindent fizetek! Pincér... két üveg rumot az uraknak...
A lebuj ajtaja felvágódott és egyenruhás rendőrök jelentek meg az ajtóban. Feszesen megálltak és utat nyitottak a nyomukban jövő tiz detektivnek.
- Mindenki a helyén marad! Senki se mozduljon! - kiáltották.
Az emberek fásultan vonogatták a vállukat és halkan káromkodtak. Megszokták már az ilyen jeleneteket. Gyors pillantást váltottak egymással, mintha aggódó együttérzéssel kutatnák, hogy vajjon ezuttal melyikre kerül a sor?
A detektivek éles szemmel néztek körül. Ismerték a jelenlevők mindegyikét és néven szólitották őket.
- No, Hans, mutasd a zsebedet! Nincsen benne hakni (feszitővas)? Na, vörös Rudi, hol voltál tegnapelőtt éjjel, mikor a Richter céghez betörtek? Nem voltál te is közöttük? Szervusz, Guszti! Hallom, megint sokat utazol mostanában villamoson. Csak nem tértél vissza a zsebtolvajláshoz?
Egy öles termetü, száztiz kilós detektiv Krüger előtt állt meg.
- Igazolja magát! Kicsoda?
- Krüger... Krüger Emil, a berlini belvárosi szinház hősszerelmese... Itt vannak az irataim... minden rendben van uraim...
És mocskos tárcájából előszedte a már szinte foszlányokká szakadt igazolványokat...
- Tisztelt uraim... Mélyen tisztelt rendőrség! - szónokolta - nagyon kérem, méltóztassanak megkeresni Izabellácskát! Disznóság kérem, hogy egy jogállamban nők szabadon csavaroghassanak és festők elrabolhatják! Panaszt emelek erkölcstelenség cimén! Izabellácskát meztelenül festik! Igenis kérem! Ezt tessék beirni a jegyzőkönyvbe. Halálos itéletet kérek!
A kocsmáros félrevonta a detektiveket:
- Részeg! Ismerem, ártalmatlan fiu. Bolond. Szerelmes egy modellbe és ebbe bolondult bele.
A rendőrség tiz perc alatt igazoltatta az egész társaságot. Öt embert magukkal vittek.
Krüger a terem közepére ugorva kezdett szónokolni:
- Ime, láthatták tisztelt uraim, hogy milyen a rendőrségünk! Ártatlan embereket hurcolnak el, a festőket pedig szabadon hagyják! Önök mind a tanuim, hogy felhivtam őket, szabaditsák meg Izabellácskát és végezzék ki a festőket! Nagyon sajnálom, de ilyen körülmények között bucsut kell vennem... S Izabellácskát ismét elrabolták. Ezért nem tarthatom meg az esküvőmet. Én igenis tudom, hogy ki a tettes. Egy bizonyos Renner nevü festő! Ez kérem diszkréció, ne tessék elárulni. Tudja, hogy feleségül akarom venni Izabellácskát és a világ összes festői nevében meg akarja akadályozni. De nem lehet kérem. Nagyon sajnálom. Önök beláthatják, hogy egy ur nem engedheti át a menyasszonyát. Fizetek. Tessék mindent összeirni!
- Huszonhat márka! - mondotta a kocsmáros.
Krüger bizonytalanul tapogatta végig a zsebeit. Azután egy százmárkást huzott ki. Az emberek megrőkönyödve nézték ezt a gazdagságot. Krüger vigyorgott.
- Ez járt nekem. Modellpénz. Ha Izabellácskát elrabolják, azért fizetni kell. Száz márka naponta. Renner is fizetni fog! Maradjanak együtt uraim, ha visszajövök, folytatjuk a mulatságot...
A kocsmáros közelebb lépett Krügerhez:
- Feküdjön le! Ne csináljon őrültséget! Máris sokat fecseget. Örüljön, hogy a rendőrök le nem fogták.
Krüger szinészies mozdulatokkal hajlongott.
- Nagyon köszönöm, uram... nagyon köszönöm! De lássa be, Izabellácskát meg kell mentenem... ugyebár a hölgyekért mindent kockáztatni kell...
A kocsmáros vállat vont:
- Hagyja itt legalább a pénzét. Adok róla nyugtát. Mit lehet tudni? Hátha elszedik magától. Hiszen olyan részeg, hogy azt sem tudja, mit beszél.
Krüger bárgyu mozdulattal nyujtotta át márkáit.
- Igen, tessék nyugtát adni. Ez kaució. Biztositék, hogy nem hagyom cserben az urakat... csak tessék tovább inni... ki fogom önöket váltani!
Kitámolygott az utcára. De amint az éles, tiszta levegő arcába vágódott, egyszerre kijózanodott. Szemében ismét megvillant az állati düh és a zsebéből kihuzott egy óriási zsebkést. Kinyitotta és megvizsgálta a pengéjét. Azután lassu, lomha léptekkel elindult...

X.
Renner nyugtalanul forgolódott ágyában. Sokkal idegesebb volt, semhogy aludni tudott volna. Felgyujtotta a lámpát, fel és alá sétált a müteremben. És mintha titokzatos erő vonzotta volna, mindig a befejezés előtt álló kép elé került. Vad izgalom kalapált a szivében, amint ott állt és nézte a különös szemeket, melyek még igy, a festményen is titokzatosak és megfejthetetlenek voltak.
Ki ez a lány? Amit elmondott magáról, az csak töredék... A legnagyobb titkot nem árulta el, az ott bujik meg a félelmetes szemek mögött...
Milyen különös! Most ott alszik a padlásszobában, melynek lépcsői innen vezetnek fel a müteremből. Tizenhat lépcsőfok...
Renner megrémült.
Ameddig festette a lányt, csak a szenzációs, százféle érdekességet kináló modellt látta benne. De most egyszerre egészen másféle nyugtalanság szakadt rá váratlanul.
Izabella rendkivül szép volt. És örökös riadtsága külön bájt és varázst adott lényének, valami légies gyöngédséget, megbujó meleg gyerekességet, a hangjában is volt valami furcsa kamaszosság...
Valószinü, hogy ravasz kis nő, aki már sok szerelmen parázslott át. Tulajdonképpen ostobaság egy ilyen pompás alkalmat elmulasztani.
Renner önkéntelenül néhány lépést tett a lépcsők felé, de azután megállt. Valami visszatartotta. Egy megmagyarázhatatlan különös érzés. Félt.
Ott állt az éjszaka sulyos csendjében és figyelt. A müterem nyitott ablakán keresztül beszállt a juniusi meleg varázsa. Néha egy autó szirénája hallatszott és a közeli toronyóra kongása, amint a negyedórákat ütötte.
Azután egy rémült, vérfagyasztó sikoly hallatszott. Az irtózat és halálfélelem rettentő üvöltése.
Renner egy ugrással fent termett a padlásszobánál és a rémület által százszorosan fokozott erővel betörte a rozoga, korhadt deszkákból összerótt ajtót.
A szobában petróleumlámpa égett. És annak fényénél megpillantotta az ágyon élettelenül fekvő Izabellát.
Leirhatatlan ijedtség fogta el. A karjába kapta a lányt és szinte őrülten az izgalomtól vitte le a müterembe.
Mi történhetett? A lányon nem látszott sebesülés. A szive vert. Nyilván csak eszméletét veszitette.
De hát mit láthatott? Mi rémithette meg ennyire?
Renner felkapta revolverét. Csodálatos, sohasem szokta éjszakára ágya mellé tenni a fegyvert és ma ösztönszerüleg odatette a kis éjjeliasztalkára...
Visszasietett a padlásszobába.
A lámpa még mindig égett. A kis szobát néhány pillanat alatt át lehetett kutatni.
Senkisem volt ott.
Visszarohant az eszméletlen lányhoz. Hideg vizzel borogatta a szivét és ecetet locsolt az arcába.
Izabella hosszu, mély sóhajt hallatott. Pillái megmozdultak, a viaszsárga arc megint pirosodni kezdett.
- Izabella, beszéljen, mi történt? - kiáltotta Renner.
A lány felült és iszonyodva takarta el arcát.
- Mentsen meg! Vigyen el innen! - sikoltotta borzadva.
- De hát kitől félsz?
- Itt van... Láttam!
- Kicsoda? Kit láttál?
- Krügert!
- Álmodtál! A padlásszobában nincsen senki!
- Itt van. Esküszöm. Láttam. Oh, tudtam, hogy eljön, meg akar ölni! Benézett az ablakon... be akart mászni! Oh...
Izabella megint remegni kezdett. Eszelősen bujt a férfihez.
- Mentsen meg! Ne hagyjon!
Renner észbe kapott. Valóban, most jutott eszébe: a padlásszoba ablaka nyitva volt, pedig ő becsukta az este...
Ismét felment a padlásszobába. De most már óvatosan, lövésre készen tartott fegyverrel. A kis fülke üres volt. Renner az ágyra állt, ahonnan könnyen elérhette az ablakot. Kihajolt és szétnézett a tetőn. Egy macska surrant tovább a kémények mellett. De élő lénynek nyoma sem látszott.
Megnyugodva tért vissza Izabellához.
- Rémlátásaid vannak, szivem. Tulságosan felizgattad magad... Böhm halála volt rád ilyen megrenditő hatással...
- Én nem megyek vissza a padlásszobába! - mondotta Izabella.
- Jó. Itt maradsz. Átbeszéljük az éjszakát. Üljünk ebbe a karosszékbe. Van itt hely kettőnk számára is. Simulj szépen mellém! És igyunk bátoritásul egy kis konyakot az ijedtségre...
A toronyóra fél egyet ütött... Ennyit mutathatott akkor is, mikor Böhmöt meggyilkolták!
Renner felemelte a konyakos poharat és Izabella felé nyujtotta.
Ekkor hirtelen visszatorpant, mint aki rémet pillant meg és kezéből kihullott a pohár.
A szemközti falon imbolygó, fantasztikus árnyék jelent meg, amely azonban nem volt az övé. Egy óriásira nyult, szinte majomszerü kar, egy torz testü gnóm, amint előre hajol...
Csak annyi ideje volt, hogy vad szökéssel félreugorjon és a lecsapó tőr az asztalba vágódott. A másik pillanatban már eldördült Renner revolvere, de nem talált.
Rettentő, gyilkos, élet-halálharc kezdődött. Lihegtek, tépték, marcangolták egymást.
Izabella tébolyultan rohant a folyosóra és velőtrázóan sikoltozott:
- Segitség! Segitség!
A támadó tudta, hogy csak percei lehetnek. Mint a fenevad vájta körmét Renner husába:
- Meghalsz... mint Böhm... meg kell döglened! - vijjogta habzó szájjal.
A lépcsőházból rohanva érkezett a házmester és néhány álmából felriasztott lakó. Öten vetették magukat az őrjöngőre, de igy is alig tudták letépni a szerencsétlen festőről, aki véresen, félig holtan feküdt a földön.
Most már megoldódott a rejtély.
Krüger egy pillanatig sem tagadta: ő gyilkolta meg Böhmöt, mert gyülölte a szerencsés festőt, aki győzelmes vetélytársának bizonyult. És halálos dühében pusztitotta el az Izabelláról festett képet is. Igy akarta megölni Rennert is. A háztető kéményén keresztül mászott a kandallóba és onnan ugrott ki, mikor az áruló árnyék az utolsó pillanatban leleplezte.
Krautert és Flórát természetesen azonnal szabadlábra helyezték. A kiállott szenvedések és izgalmak ellenére is Krauter boldog volt, mert Flóra teljesen megtört és ugy érezte, hogy szerelmével kell kárpótolnia a szegény fiut, aki egy kissé miatta esett ebbe a kinos és végzetes kalandba...
---
Renner és Izabella Berlinbe utazott. Azt mondják, hogy Izabella, amióta megszabadult a lelkére nehezülő lidércnyomástól, még szebb lett, mint volt, kedélye visszanyerte régi frisseségét és boldogan sugta meg mindenkinek a titkot, hogy Renner az ősszel feleségül fogja venni...