A KINOS BOTRÁNY

REGÉNY

IRTA:

FORRÓ PÁL

A VILÁGVÁROSI REGÉNYEK KIADÓVÁLLALATA

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5557-40-8 (online)

MEK-14858

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/14800/14858

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

I.

Lord Ledbury kissé idegeskedett. Nem csoda, június 12-ike volt és a lord minden esztendőben ezen a napon szokta megtartani hires kerti ünnepélyeit, melyeken London legelőkelőbb társasága jelent meg. A Daily News egyik cikkében azt irta, hogy a lord estélyén megjelent ruhák és ékszerek összértéke meghaladta a két millió fontot. A lord ezt a megjegyzést nagyon rossz néven vette, mert ugy vélte, hogy nemcsak a ruhákat és ékszereket, hanem azoknak hordozóit is illett volna megemliteni. Például Jack Weatheredet, az afrikai gyémántkirályt, Sarah Neobard asszonyt, aki évi kétszázezer dollárt keresett filmszcenáriumaival és egyike volt a legdivatosabb regényiróknak, Mister Uppinghamot, India volt alkirályát, akinek egykori királyságából mindenesetre megmaradtak hires smaragdjai és rubinjai, melyeknek értéke egyszerüen felbecsülhetetlen volt.

Délután két óra felé a lord éppen visszavonulni készült, hogy szokása szerint szemlét tartson a különböző napilapok felett, melyeknek érdekesebb cikkeit titkárja előre megjelölte kék és piros ceruzával. A lord ugyanis azt vallotta, hogy az ember kerüljön minden felesleges fáradságot. Elvből mindent mással nézetett meg és próbáltatott ki, mielőtt megvásárolta. Az autóra csak akkor kezdett alkudozni, ha előbb a család valamennyi tagja próbautat végzett rajta, a lovát belovagoltatta és csak olyan italokat vásárolt, melyeket előbb barátainál izlelt meg. Szóval kényelmes ur volt, aki nem szerette az izgalmakat és meglepetéseket.

Éppen ezért határozottan rossz néven vette, mikor Dávid, az öreg lakáj, azt jelentette, hogy nagybátyja, Sir Hercules akar vele sürgősen beszélni. Lord Ledbury nem szerette, ha kényelmében és munkarendjében megzavarták. A nagybácsi ráért volna néhány órával későbben is jönni...

Sir Hercules pirospozsgás, köpcös, hatvan év körüli ur volt. Fujt, lihegett az izgalomtól, mikor a szobába lépett.

- Képzeld, - mondotta lélegzet után kapkodva - micsoda szerencsétlenség ért! Nem is tudom, hogy hol kezdjem... igazán magamon kivül vagyok!

Lord Ledbury keserves arcot vágott. Még csak ez hiányzott. Hogy a nagybácsi valami családi drámával sirja tele a fejét. Az engedetlen gyermekekről, vagy a felesége gyomoridegességéről tartson végnélküli előadást. De azért megadással kinált helyet az izgatott öreg urnak.

- No-no, - mondotta vigasztalóan - nem lesz az olyan nagy baj!

- Micsoda? - kiáltotta a kis gömbölyü ember felpuskaporozva -, hogy nem baj? Hát tudod, hogy mi történt? Ellopták a Rózsaszin Mosolyt!

Hát erre a hirre mégis csak kerekre nyilt a lord szeme az elképedéstől. A Rózsaszin Mosoly a nagybácsi hires brilliánsának a neve volt. Testvérek között megért ötvenezer fontot.

- Hogyan történt ez? - kérdezte megrőkönyödve.

- Képzeld, tegnap este Lady Upward estélyén vettem részt. Az estélyen megjelent az európai diplomáciának minden Londonban tartózkodó tagja és az arisztokrácia szine-java. Lucie felvette a diadémját, én pedig ujjamra huztam a Rózsaszin Mosolyt. És képzeld, otthon, amikor lehuzom a kesztyümet, észreveszem, hogy a gyürü az ujjamon van, de a kő hiányzik belőle.

- Kiesett a foglalatából?

- Nem! Ez teljesen kizárt dolog. Hiszen jól tudod, hogy mielőtt felveszem, aznap megvizsgáltatom ékszerészemmel, hogy a foglalat kifogástalan-e? A követ kivágták a foglalatból. Valaki, aki kezet szoritott velem és aki artista ügyességü ember lehet!

- De hiszen ez őrület! - szörnyed el a lord.

- Igen, nagyon kinos dolog. Az ember senkit sem gyanusithat. Kétségbeesetten rohantam a rendőrségre. Ott ért azután az ujabb, még pokolibb meglepetés. Képzeld a rendőrfőnök, akivel személyesen beszéltem, a legnagyobb izgalommal közölte velem, hogy rövid időn belül ez már a nyolcadik eset. Igen öcsém, két hónap alatt nyolc főuri estélyen történtek hasonló lopások és a tettest vagy tetteseket nem lehetett kinyomozni. Persze, nagyon kényes és kinos dolog a társadalom ormán álló gentlemanok lakására detektiveket küldeni és házkutatást rendeztetni. A károsult még beszélni is alig mer, mert fél, hogy megsérti a házigazdát... Fájdalom, a legkisebb reményem nincsen arra, hogy valaha is viszontlátom a brilliánsomat. Nem is azért jöttem. Hanem téged akartalak figyelmeztetni: légy óvatos, mert most alighanem rajtad van a sor! Mondd meg a feleségednek és a lányodnak, hogy ne a valódi ékszereiket vegyék fel, hanem az utánzatokat...

A lord méltatlankodva huzta ki magát.

- Kedves Hercules, végtelenül csodálkozom különös ajánlatodon! Ennyire talán még sem vagyunk még! Csak nem képzeled, hogy az én házamban olyan emberek fordulhatnak meg, akikhez a gyanunak árnyéka is férhet? Hallod ezt? - fordult a lord Kittihez, aki e pillanatban lépett a szobába. - Hercules bácsi attól fél, hogy zsebtolvajok és brigantik jelennek meg az estélyünkön! Rémlátásai vannak, mert gyürüjéből kihullott a brilliáns...

Kitti édesen nevetett.

- De drága Hercules bácsi, London hála Istennek nincsen Amerikában és mi nem élünk Chikágóban!

Sir Hercules megbántva állt fel.

- Hát jó, csak nevessetek! De vigyázzatok, nehogy a saját károtokon tanuljátok meg, hogy mennyire helyes lett volna idejében megfogadni a jó tanácsot.

II.

A part felől hangos hallózás hallatszott.

A nyitott ablakban megjelent Paul kipirult, szőke feje. Kezében tennisz-verőt tartott.

- Halló, Kitti, érted jöttem, folytassuk a tréninget! Két hét mulva lesz a verseny és attól félek, nem vagy olyan jó formában, mint a mult esztendőben.

Kitti vállat vont.

- Nincs kedvem játszani.

Paul majdnem hanyattvágódott meglepetésében. A derék fiu el sem tudta képzelni, hogy egy valóságos tenniszbajnoknő, a mult évi országos verseny győztese, egyszerre csak beszüntesse a tréninget. Paul ugyan elvégezte az előkelő fiatal emberek számára kötelező etoni egyetemet, de egyetemi évei alatt is csak a sporttal törődött és Kittibe is azért lett szerelmes, mert a bájos fiatal lány méltó partnerének bizonyult. Egy autóversenyen két másodperccel előbb érkezett célhoz, mint Paul és ez annyira imponált a fiatalembernek, hogy még ott a helyszinen megkérte Kitti kezét.

Ettől kezdve állandóan együtt lehetett látni őket. A társaságban ugy emlegették őket, mint a legjobban egymáshoz illő emberpárt.

Augusztus derekára tüzték ki az esküvőjüket. Londonban nyáron van a főszezon, akkor mindenki otthon tartózkodik. Az előkelő angol csak ősztől tavaszig utazik. Paul pontosan számontartotta, hogy már csak nyolc hét választja el az esküvőtől. Legjobban szeretett volna valami csodálatos kis időjáró-gépre felpattanni és világrekord alatt beszáguldani ezt a nyolc hetet.

De egy idő mulva Paul furcsa és meglepő jelenségeket észlelt. Eleinte azt hitte, hogy téved, szerette volna elhitetni magával, hogy az egész csak képzelődés. De Kitti imént adott válasza bizonyossággá érlelte gyanuját.

- Kitti, - mondotta Paul - beszélnem kell veled.

- Nem halaszthatnánk ezt el? - kérdezte Kitti.

- Nem. Ellenkezőleg. Most rögtön meg kell neked mondanom...

- Micsodát?

- Hogy nékem sehogy sem tetszik a viselkedésed.

Kitti ajkát vonogatta.

- Nem kivánhatod, hogy folyton turbékoljak és szerelmet valljak neked!

- De azt sem vagyok hajlandó türni, hogy a menyasszonyom teljesen érthetetlen és tulzott figyelmességgel tüntessen ki egy idegen férfit!

- Oh! Ez a legujabb! Féltékeny vagy?

- Hiába gunyolódsz. Hát igen. Féltékeny vagyok!

- Szabad tudnom, hogy kire?

- Csak ne tettesd magad. Nagyon jól tudod, hogy kiről van szó. Gwyer Arturról beszélek...

Kitti elpirult.

- Izléstelen vagy! - mondotta haragosan.

- Ezt igy nem lehet elintézni. Elvégre a vőlegényed vagyok. Jogom van beleszólni olyan dolgokba, melyek a kettőnk viszonyát érintik!

- Megőrültél?

- Nagyon jól tudom, hogy mit beszélek. Azelőtt minden perced az enyém volt. Sohasem fordult elő, hogy a tréninget lemondtad volna. És mióta ez az ember Londonba érkezett, mindig találsz valami kifogást, hogy odamenj, ahol véletlenül mister Gwyer is jelen van... Ez a kellemetlen uri ember!

- De hiszen nem is ismered...

- Nem is vagyok rá kiváncsi. Eleget hallottam róla. Dollármilliomos. Délamerika salétrombányáinak a fele az övé. Utálom az ilyen felkapaszkodott szerencsefiakat, akik egy frakkot sem tudnak rendesen magukra huzni, az ember mindig cow-boy ruhában látja őket maga előtt, amint revolverrel lődöznek a chilei csapszékekben!

- Szegény Paul! Hiszen te félre beszélsz! Egész Londonban nincsen elegánsabb frakkja senkinek, mint Gwyernek és a legkitünőbb táncos, akivel valaha is találkoztam!

Paul pulykavörös lett mérgében.

- Ugy? Ennyire el vagy tőle ragadtatva? Hát én ennek a gentlemannak hamarosan néhány olyan ökölcsapást mérek a bordái közé, hogy attól lényegesen lecsökken a tánctudománya...

Kitti gunyosan mosolygott.

- Félek Paul, hogy az ökölviadalban is te huznád a rövidebbet. Gwyer amatőr-boxbajnok.

- És ma este ő is itt lesz az estélyen?

- Természetesen. Hiszen tudod, hogy apa nagy üzleteket szándékozik vele kötni. És azt is tudod, hogy Gooldék és Svensburyék is szeretnék ezt az üzletet elcsipni. Hát érted már?

- Micsodát?

- Hogy miért kell nekem Gwyerrel ilyen tüntető kedvességgel foglalkoznom? Az apa kedvéért. Hogy velünk kösse meg az európai üzleteit.

- Igazán mondod ezt, Kittikém?

- Hát persze...

Paul elragadtatva szoritotta karjába Kittit és csókjaival árasztotta el.

- Most pedig menj szépen haza! - mondotta Kitti. - Rengeteg dolgom van az estély előkészitése körül. És pihennem is kell. Nagyon szép akarok lenni, hogy büszke legyél rám.

És mégegyszer bucsucsókra nyujtotta arcát.

III.

Alig távozott Paul, Kitti arcán csodálatos változás ment végbe. Imént még mosolygós arca elkomorult és ideges, aggódó pillantást vetett maga köré. Kilopódzott a parkba, kilesett az utcára, nézte, hogy mikor kanyarodik el Paul autója. Akkor visszasietett a palotába, felkapta autókabátját és sapkáját és néhány perc mulva már kis sportkocsiján száguldott London villanegyede felé.

A Themse ilyenkor tele van vitorlásokkal. Messziről olyan a hatalmas folyó, mintha mozgó fehér kulissza-erdővel födték volna be. Napbarnitott karcsu fiuk és lányok állnak az árbocok tövében, akik néha több napon vizi turát tesznek együttesen. Az amerikai fiatalság nagy szabadsága már átcsapott az európai kontinensre is és a közösen üzött sportok olyan pajtási kapcsolatot teremtettek a fiuk és lányok között, amilyenről egy-két évtized előtt még álmodni sem lehetett volna.

Kittinek is itt horgonyzott a vitorlása az egyik csónakház előtt és közvetlen mellette állt Paul remek kis yachtja, melyet legujabb tipusu motor hajtott óránként hetven kilométeres sebességgel, de Kittit ezuttal nem érdekelte a Themse.

Egy magányosan álló villa kapuján csengetett be. Ez a villa élénken elütött a környék többi épületétől. Olyan volt, mint egy öreg bagolyvár, valami különc embergyülölő épithette valamikor egy dombtetőn, távol a többi csinos és élénk nyári laktól, melyek fehéren, rózsaszinen, piros tetőkkel viritottak a napsugárban.

A csengetésre a kerités rácsos kapuja zajtalanul megnyilt. Senki sem volt látható. Benn az épületben nyomhatott meg valaki egy villamos gombot, amely a kapuval összeköttetésben állt.

Kitti szive hevesen vert. A vaskapu ujra bezárult mögötte. Csak most kezdett észbe kapni, most eszmélt arra, hogy micsoda kockázatos, különös játékra vállalkozott.

Egy pillanatig olyan rémület fogta el, hogy ijedten visszafordult. De már késő volt. A kapu bezárult mögötte. Ujra nem csengethet, bizonyára figyelik is a villa egyik láthatatlan ablakából. Nem szabad nevetségessé válnia.

Elszánt léptekkel indult a villa bejárata felé.

Mikor a küszöbig ért, a villa ajtaja éppen olyan zajtalanul és rejtélyesen tárult fel, mint az imént a kerti kapu.

És Kitti a következő pillanatban ott állt a félhomályos hallban. Előtte egy merev kimértségü inas.

- Kit szabad bejelentenem?

- Mondja meg mr. Gwyernek, hogy miss Ledbury óhajt vele beszélni!

Az inas szótlanul felsietett a lépcsőkön.

Kitti körülnézett. A hall tömör, faragott tölgyfa karzatja, remek, régi butorai, vagyont érő szőnyegei és szobrai a régi főurak nemes veretü fényüzését hirdették. Különös volt, hogy Gwyer, ez az izig-vérig modern világfi, ilyen, egyéniségét egyáltalában nem fedő környezetben lakott.

A karzatról Gwyer meglepett örömkiáltása hallatszott.

- Ah! Miss Kitti! Micsoda kedves meglepetés.

- Halló, mr. Gwyer! Őszintén szólva, azt hiszem, hogy kettőnk közül én vagyok jobban meglepve. Sohasem hittem volna, hogy én valaha is ide beteszem a lábamat...

- És minek köszönhetem ezt az elhatározását...

Kitti körülnézett.

- Négy szem között szeretnék önnel beszélni!

A férfi a feljáratra mutatott:

- Parancsoljon!

Észrevette Kitti csodálkozó tekintetét, amint végig siklott a legalább háromszáz esztendős képeken, antik gobelineken és elmosolyodott.

- Ön csodálkozik, hogy ilyen bagolyvárban lakom, ugy-e?

- Őszintén szólva, másnak képzeltem az ön legénylakását!

- Oh! Valami expresszionista stilusban épült bárnak? Mennyezetig érő állványok, rajtuk százféle likőr, titokzatos fülkék... Nem, miss Kitti, én a csendet, a meghitt magányt szeretem. Hiszen enilitettem, hogy mügyüjtő is vagyok...

Hirtelen elhallgatott és heves mozdulattal ragadta meg Kitti kezét. Szemében különös fény csillogott.

- Drága! - kiáltotta elragadtatva. - Milyen kedves, hogy idejött, hogyan köszönjem ezt meg magának?

Kitti ijedten huzta vissza kezét.

- Mr. Gwyer... ne értsen félre... én nem azért jöttem... nem szabad félreértenie!

- Én csak azt tudom, hogy szeretem, hogy találkozásunk első perce óta semmi más nem érdekel, csak maga. De hiszen tudja... minden alkalommal elmondtam ezt magának. És most ide jött...

- Igen, de nem azért, hogy udvaroljon nekem. Nékünk sokkal komolyabb beszélni valónk van...

- Ennél nincsen komolyabb dolog a világon!

- Jól tudja, hogy nem vagyok szabad...

- De az lesz! Én nem ismerek akadályt! Azt akarom, hogy az enyém legyen! Az én feleségem!

- Őrültség, amiket beszél. Én azért jöttem, mert figyelmeztetni akartam arra, hogy veszélyben forog.

Gwyer megrezzent.

- Miféle veszélyről beszél? - kérdezte meghökkenve.

- A vőlegényem féltékeny magára. Paul nagyon derék fiu, de meggondolatlan, heves. Ma este elkerülhetetlen a megismerkedésük. Arra akarom kérni, hogy az estélyünkön ne foglalkozzon velem... lehetőleg egyáltalában ne vegyen észre!

A férfi kissé gunyosan mosolygott.

- És ezért jött ide? Ezt akarta mondani? Hát nem érzi, hogy minden szava, mozdulata azt árulja el, hogy mindannak, amit mond, épen az ellenkezője az igaz? Maga engem félt! Mert szeret! Igenis: szeret! Éppen ugy, mint én magát! Hát miért tagadja? Miért nem vallja be?

Kitti elfödte arcát.

- Ez borzasztó! - suttogta.

A férfi hevesen ragadta meg a kezét és arcába lihegte a szavakat:

- Miért volna borzasztó? Miért ne szerethetne engem inkább, mint Pault? Mi köti hozzá? A megszokás! Higyje el, semmi más! Hiszen még nem is ismert más férfit. Mit tudja maga, mi az a szerelem, a szenvedély, a nagyszerü lendület, amellyel két szerelmes ember végig rohan a fél világ éjszakáin, ott ül a mulatók tikkadt, tropikus levegőjében, körötte ezernyi raffinált változatban vonul fel a szépség revüje s Dél-Amerika buja muzsikája remeg át a parfőmön, mely a ruhák selyméből árad. És akkor érezni, hogy a világ minden szépsége és gyönyöre csak kettőnkért van, hogy mi vagyunk az élet királyai, mi ketten, bennünk támad nagyszerü valóságra mindaz, amit körülöttünk táncolnak, játszanak, fényben, csókban, muzsikában, pezsgőben felszikráztatnak! Ez az igazság, ezt érzi maga is... ezért jött ide, hogy ezt megmondhassam. Félt engem! Mert szeret! Köszönöm... nagyon... nagyon köszönöm!

Kitti megzavarodva, égő arccal türte, hogy a férfi csókokkal halmozza el a kezét.

- Igérje meg, - suttogta - igérje meg, hogy óvatos lesz!

- Igérem! - válaszolta Gwyer.

- És most hagyjon. Elmegyek, én itt egy percig sem maradhatok tovább!

- Az illata, az emléke itt marad miss Kitti, a meleg is, ami a lelkéből áradt és én itt fogok ülni ebben a székben behunyt szemmel és érezni fogom magát. Az estét fogom várni türelmetlenül, amikor viszontláthatom! A viszontlátásra, drága!

- A viszontlátásra, mr. Gwyer!

IV.

A Ledbury-kastély parkja álomszerü látványt nyujtott éjfél felé, mikor a reflektorok és villanylámpák vakitó fénykoszorujában egymásután szálltak ki autójukból a meghivott előkelőségek. A szines tükrökkel megvilágitott szökőkutak sárga, piros, zöld és lila vizsugarakat szórtak a magasba és a vizcseppek ugy szikráztak, ragyogtak, mintha csupa rubin, smaragd, topáz hullott volna kifogyhatatlan gazdagságban.

A lord felesége társaságában fogadta az érkezőket. Lady Ledbury ezüstszinü estélyi ruhája hátul derékig dekoltálva volt, hajába husz mogyorónagyságu brilliánsból készült diadém volt tüzve, ujjai valósággal megmerevedtek a gyürük erdejében és nyakában ott pompázott a világhirü gyöngyfüzér, melyet Európa legértékesebb ékszerei között emlegettek. Általában az estély olyan volt, mintha a világ legelőkelőbb ékszerészei elhatározták volna, hogy gyöngy- és brilliáns-revüt tartanak. Mérhetetlen értékü kincsek adtak egymásnak találkát, melyeknek őrzésére Amerikában bizonyára páncélos autóju rendőrkülönitményt rendeltek volna ki.

A park leghangulatosabb helyén müvészi szinpad állt, amelyen egymásután léptek fel London legkedveltebb énekesnői, primadonnái, hangversenycsillagai és komikusai. Megjelent az opera egész balettkara, a legujabb revü görl-csoportja és a fellépti dijakból ki lehetett volna fizetni egy kisebb szinház személyzetének egész évi gázsiját.

Kitti rózsaszin estélyi ruhájában olyan volt, mint egy napkeleti királykisasszony. A meghivott urak persze állandóan sorfalat vontak körülötte és bókjaikkal halmozták el. A barátnők is kötelességüknek tartották, hogy szépeket mondjanak neki és Paul, aki egy villanykörtékkel teleaggatott fához támaszkodva állt, a pokolba kivánta az egész mulatságot és valósággal fuldoklott mérgében, amiért egy szót sem tudott beszélni Kittivel.

Nem is birta sokáig idegekkel és egy alkalmas pillanatban Kittihez furakodott.

- Kérlek, Kitti, - mondotta - beszélnem kell veled!

- Jaj, Paul, ne zavarj most! - válaszolta idegesen Kitti - hiszen látod, hogy a vendégeimmel kell törődnöm!

- Mit bánom én a vendégeidet! Itt állok, nézlek, a menyasszonyom vagy, olyan szépnek látlak, mint még sohasem, szeretnék kedvességeket mondani neked, szeretnélek megsimogatni, megcsókolni, kettesben lenni veled... és te tudomásul sem veszed, hogy a világon vagyok!

- Holnap egész nap veled leszek. Kirándulunk. Jó?

- Ha igazán szeretsz, mit törődsz a többiekkel? Én nem tudok alkudozni, várni, hidegen programmot tervezni holnapra. Szeretlek! Meg akarlak csókolni Kitti!

- Jó majd később... visszajövök hozzád!

- Rettenetes! Nem érzed, milyen hideg, józan vagy? Nem szeretsz...

Kitti kétségbeesett mozdulatot tett.

- Most jut az eszedbe ilyenekről beszélni?

- Aki igazán szeret, sohasem tud másra gondolni!

- Ne kinozz, Paul!... Oh! Bocsáss meg... mindjárt vissza jövök!

Egy magas, vállas, napbarnitott szép férfi tünt fel a park bejárójánál. Kitti ugy megrezzent, mikor megpillantotta, mintha villamos szikra érte volna. Paul figyelmét ez nem kerülte el. És azt a tuláradó kedvességet is észrevette, mellyel Kitti elébe sietett.

Egy pillanatra ez az ujonnan érkezett férfi lett a figyelem központja. A nők kiváncsi tekintettel mérték végig, a férfiak összesugtak.

- Mister Gwyer, a salétromkirály! - adták tovább az érdekes nevet.

Gwyer mosolyogva, ruganyos léptekkel, elégedett arccal lépett el a vendégek sorfala között.

Paul fel volt háborodva. Micsoda primadonnatempó! - gondolta magában. - Szándékosan megkésik, hogy hatásos bevonulást rendezzen.

Olyan dühös volt, hogy nem tudta türtőztetni magát.

Odalépett Kittihez és mialatt Gwyer a lord és lordné üdvözlését fogadta, izgatottan sugta menyasszonyának:

- Hagyd itt ezt a majmot!

Kitti rémülten nézett Paulra.

- Megőrültél? - sugta fojtott hangon. - Hogyan lehetsz ennyire neveletlen?

- Hagyd itt! - ismételte mégegyszer Paul. - Szavamra, semmiért sem állok jót, ha vele maradsz!

E pillanatban Gwyer megfordult és Paulra mosolygott.

- Mister Cooper, ha nem csalódom? - mondotta kedvesen.

- Ön ismer engem? - kérdezte Paul meglepetten.

- Nem nehéz dolog. Miss Kitti gyakran emlegette önt. Tudom, hogy a vőlegénye és természetesnek találom, hogy csak ön egészitheti ki ezt a családi együttest!

Azután - mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb dolga - karját nyujtotta Kittinek:

- Ha jól látom, most kezdődik a balett. Szabad oda kisérnem?

És már el is indult Kittivel a nagy szökőkut mellett elterülő pázsit felé, melyen régi görög stilusban tartott táncosjátékot mutatott be az opera balettkara. Faunok kergettek fátyolba öltözött nimfákat és mezitelen lábbal szökdécseltek a bársonyos, puha füvön.

- Imádom! - sugta forrón Kitti fülébe Gwyer, mikor kettesben maradtak.

- Legyen esze! - nézett körül rémülten Kitti.

- Ne kivánjon lehetetlent. Nem tudok sem nyugodt, sem megfontolt lenni. Én megszoktam, hogy minden poklokon keresztül a célom felé török. Én napok óta csak magára gondolok. Olyan halálos szerelemmel és imádattal, melyre szavakat sem tudok találni.

- Hallgasson! Könyörgöm! Én ezt nem hallgathatom végig!

- Mit törődöm én a vőlegényével? Az egész világgal? Én nem alkuszom! Nem félek senkitől. Szeretem... és aki közénk áll, én azt legázolom...

- Vigyázzon! Paul idenéz! Nézze, hogy eltorzul az arca! Hozzá kell mennem!

- Itt marad! Hát lássuk, mi történik?!

- De én nem akarom! Nem szabad botrányt rendeznie...

- Azt akarom, hogy az én feleségem legyen!

- Őrület!

- Két hét mulva indulok vissza Amerikába. Velem fog jönni!

Kitti rémülten nézett a férfira, akinek szeméből félelmetes erő sugárzott ki. Ezzel az akaratot megbénitó tekintettel szemben egészen tehetetlennek érezte magát. Iszonyodva látta, hogy micsoda veszedelmes örvények nyilnak körülötte.

Paul lépett hozzájuk.

- Kérlek Kitti, beszélnem kell veled! - mondotta idegesen.

Kitti mentegetődző pillantást vetett Gwyerre.

- Majd később ismét találkozunk! - mondotta bucsura nyujtva kezét.

Gwyer szemében valami furcsa, gunyos fény villant meg. Nem válaszolt, csak meghajolt.

- Mit sugdostál Gwyerrel? - kérdezte féltékenyen Paul.

- A balettről tett néhány megjegyzést!

- Nem igaz! Hiszen oda sem néztetek! Udvarolt neked! Láttam, mennyire zavarban vagy.

- Paul, - mondotta kinzottan Kitti - türhetetlen kezdel lenni!

- Azelőtt nem volt terhedre, hogy szeretlek. Csak most, mióta ez az ember közénk állt...

Kitti jónak látta élét venni a veszedelmes párbeszédnek. Hizelegve simult Paulhoz:

- Hát nem érzed, hogy most is csak téged szeretlek! De nem akarom, hogy ilyen féltékeny, zsarnok légy! Huh! Milyen csunyán nézel! Mosolyogj!

Paul engesztelődve mormogta:

- Csak ne lennél ilyen szép, te kis boszorkány!

Ebben a pillanatban kürtjel hangzott.

- Gyerünk fel a terraszra! - mondotta Kitti. - Onnan nézzük végig a tüzijátékot!

A vendégek most a park minden oldaláról a kastély terraszára özönlöttek, ahonnan tündéri kilátás nyilt a park apró tavára, melynek mesterséges szigetén a bokrok és virágok közé rejtve sorakozott már a rengeteg rakéta, forgó napok, görögtüz-hegyek.

Ismét felhangzott a kürtjel és nyomban utána kialudtak a villanylámpák. Ebben a váratlanul beállott sötétben éles süvitéssel szökött fel egyszerre husz tüzkigyó a magasba és ott szétpukkanva égő virágcsokorrá bomlottak. Az elragadtatás tapsa üdvözölte a csodaszép látványt. Nyomban ez után óriási fehér fényü tüzkerekek kezdtek őrületes gyorsasággal forogni és napokat, csillagokat szikráztak ki magukból, azután egy tüzhányóhegy kitörése következett. Négyszáz piros és zöld fényü görögtüzet robbantottak fel egyszerre és a félelmetes, fehér gőzökbe borult festőien szép lángoszlopok lenyügözően szép látványt nyujtottak. De ugyanakkor rémült, hangos sikoltás hasitott a csendességbe.

Lady Ledbury hangja volt.

A villanylámpák egy pillanat alatt felgyulladtak, óriási zavar támadt, mindenki a háziasszony felé sietett, aki halálsápadtan állt, két kezével görcsösen a nyakát fogta.

- Mi történt? - kérdezte a lord, aki elsőnek termett felesége mellett.

- A gyöngyök... a gyöngyeim! - nyögte kétségbeesetten Lady Ledbury.

A lord egy pillantást vetett felesége nyakára és rémülten látta, hogy annak nyakáról eltünt a hires gyöngysor.

Megdöbbent csend és nyomban utána óriási felzudulás követte ezt a kinos felfedezést. Pillanatok alatt terjedt el a hir, hogy a háziasszony vagyont érő gyöngyeit ellopták. Valósággal pánik támadt. Mindenki végig tapogatta magát, nézte, hogy nem tünt-e el szintén valamelyik ékszere.

- Ez már a kilencedik eset néhány héten belül! - mondották megrökönyödve. Közben a kérdések özöne záporozott a siró háziasszonyra. Hogyan történt? Hol állt?

- Sejtelmem sincsen, hogyan történhetett? Mikor a terraszra feljöttem, a gyöngy még a nyakamon volt. Ezt biztosan tudom, mert lady Crawfort még egy kedves bókot mondott rájuk. És csak most vettem észre, hogy eltünt a nyakamról, amikor egy ösztönszerü mozdulattal végig akartam simogatni őket.

- Talán elszakadt a selyemzsinór... A földön kellene keresni!

Minden szem a terrasz mozaik padlójába tapadt, de az ékszernek nyoma sem volt. A lord sápadt volt, de nagy önuralommal igyekezett fegyelmezni magát.

- Hölgyeim és uraim! - mondotta, - bocsánatot kell kérnem ezért a kellemetlen kis incidensért. Az ékszer eltünését bizonyára valami véletlen baleset okozta és természetesen gondolatban sem merült fel bennünk az a képtelen gyanu, hogy ebbe a tiszteletreméltó társaságba olyan valaki furakodhatott volna, aki ne lenne hozzánk méltó!

E pillanatban Gwyer, aki a leghátul állt, utat tört magának és a lord mellé lépett.

- Hölgyeim és uraim! - kiáltotta, - méltóztassanak helyükön maradni. Én megértem és természetesnek tartom, hogy házigazdánk, lord Ledbury kénytelen vendégei részére felmentő levelet adni. Azonban mindnyájan érezzük, hogy ezzel a dolog nincsen elintézve és mi nem fogadhatjuk el ezt a kényszerü udvariasságból tett felmentést. Én amerikai vagyok, megszoktam, hogy őszintén, talán kissé nyersen is fejezzem ki magamat. Nem kertelek hát és kimondom: mindenkinek, aki itt jelen van, érdeke, hogy magát tisztázza egy láthatatlan vád alól. Mondjuk ki nyiltan: sorozatos lopások fordultak elő az utóbbi időben éppen azokban a társaságokban, melyekben mi megfordulunk. Ezeket a tömeges ékszereltünéseket nem lehet a véletlen rovására irni. Lopásról van szó, melyet vagy egy ember, vagy egy megszervezett banda követ el...

- Mister Gwyer, - szakitotta félbe magám kivül a lord, - megtiltom önnek...

- Bocsánat, kedves lord, - válaszolta Gwyer ridegen, - önnek nincs joga megakadályozni az igazság felderitését. Én is a gyanusitottak között érzem magamat. És meg vagyok győződve, hogy az itt lévő összes hölgyek és urak tisztázni akarják magukat és velem együtt követelik, hogy motozzák meg őket! Elég volt a képmutató tapintatosságból! A tolvaj jogosan nevethet rajtunk, hogy álszeméremből és reánk kényszeritett üres udvariasságból nyugodtan türjük, hogyan harácsol össze milliókat érő ékszereket.

Helyeslő moraj hallatszott és Gwyer sietett kihasználni a kedvező hangulatot.

- Boldog vagyok, hogy önök igazat adnak nekem! Természetesen, ha valaki mégis sértve érezné magát inditványom folytán, ugy az illetőnek utólag bármilyen formában rendelkezésére állok...

Paul, aki már kezdettől fogva ingerülten nézte, hogyan tolakszik az előtérbe Gwyer, már alig tudta türtőztetni magát.

- Figyeli, - fordult a felindulástól remegve Kittihez, - ennek az embernek a szemtelenségét? Ez a feltolakodott bányamunkás, akinek fogalma sincsen jó modorról és nevelésről, most, mint a mi társaságunk erénycsősze jelenik meg. Igy akarja magát széditeni. Ezzel az izléstelen szájaskodással.

És még mielőtt Kitti megakadályozhatta volna, odalépett Gwyerhez.

- Mister Gwyer, - mondotta ingerült hangon, - engedje meg, hogy én, mint aki legközelebb állónak érzem magam lord Ledbury családjához, megkérjem önt, hogy ne igyekezzen ránk erőszakolni az ön amerikai erkölcseit, mert, remélem, nem veszi rossz néven, ha azon a véleményen vagyok, hogy mi, angol társaságbeli urak és hölgyek legfeljebb csak adhatunk, de nem vehetünk önöktől leckéztetést!

Gwyer ellenséges, hideg tekintettel mérte végig Pault. A vendégek izgatottan és megdöbbenten nézték ezt a különös tekintetet. Kitti ujjai görcsösen megvonaglottak és szinte véres csikot hasitottak körmei a tenyerébe és magánkivül rebegte: rettenetes!

- Mister Cooper, - mondotta lassan, minden szót külön hangsulyozva Gwyer, - nem tudom, mi készteti önt arra, hogy ilyen hevesen ellentmondjon inditványomnak. De engedje meg, hogy ezt különösnek... feltünően különösnek találjam!

- Megőrült! - kiáltotta elsápadva Paul.

Felemelt ököllel ugrott Gwyer felé, aki azonban fagyosan, mereven állt a helyén.

- Nem ijedek meg sem a hangjától, sem a fenyegetésétől, mister Cooper. Ha verekedni akar velem, az elől sem zárkózom el. Előbb azonban tudni akarom, hogy kivel állok szemben... Követelem, hogy először minket motozzanak meg! Őrnagy ur! - fordult Gwyer Rice Patrik felé, - önt kérem fel, hogy ejtse meg a motozást!

És még mielőtt az őrnagy hozzáérhetett volna, önként forditotta ki zsebeit.

- Kérem, tapogassa végig a frakkomat, győződjön meg arról, hogy nincsen rejtett zsebem... És most mister Cooperen a sor.

A vendégeken különös rémület vett erőt. Mindenki érezte, hogy valami rejtélyes, érthetetlen dolog történik. Hogy Gwyer és Paul élet-halál párbajt vivnak és a botrány mögött, melyet Gwyer felviharoztatott, ismeretlen és félelmetes titkok bujkálnak. Világos, hogy Gwyer nem ötletszerüen robbantotta ki a motozás inditványát és határozott céljai vannak. Valamit tud, valakire gyanakszik és halálos vakmerőséggel és elszántsággal indult el ezen a nyomon. Embervadászat, amely ezerszer izgalmasabb a dzsungel legfantasztikusabb vadásztörténeteinél.

Paul érezte, hogy ő a kiszemelt vad. Elképesztette és felháboritotta ez a szemtelenség. De világosan megvillant benne a felismerés: Gwyer szándékosan akar belekötni, botrányt provokál, hogy aztán nyilt őszinteséggel verekedhessenek meg... Kittiért!

Paul összeszoritotta ajkát. Hát hiszen, ha csak ez kell, majd ellátja ő alaposan a dolgát ennek a faragatlan fickónak. Gwyer tulbecsüli az erejét és ügyességét. Lehet, hogy a chilei csapszékekben könnyedén ütötte le a legényeket részeg veszekedések közben, de ezuttal emberére fog találni! Paul ökleinek acélos erejéről sokat beszéltek sportkörökben.

Rice őrnagy habozva, kérdő pillantással állt Paul előtt.

- Rendelkezésére állok, őrnagy ur! - mondotta Paul.

Gépies mozdulattal maga forgatta ki nadrágzsebét, azután a mellényzsebéhez nyult és hirtelen óriási meglepetés, zavar látszott arcán, a keze megállt, elpirult, néhány értelmetlen szót dadogott.

A körülállóknak elállt a szivverésük a megrőkönyödéstől. Nem tudták megérteni, hogy mi történhetett?

Paul gyökeret vert lábbal állt, maga elé tartotta a tenyerét és mereven bámult rá, mint aki hihetetlen csodát lát...

- Nem értem... őrület! - mormogta.

- A gyöngyök! Ott vannak a gyöngyök! - kiáltotta e pillanatban harsányan Gwyer és Paul mellett termett. - Ide nézzenek, hölgyeim és uraim... itt vannak a keresett gyöngyök!

Óriási riadalom támadt. Kitti felsikoltott és elájult. Mindenki fejét vesztette. Paul megsemmisülten, krétafehéren állt.

- Csak nem hiszik, nem gondolják komolyan, hogy én loptam? - dadogta magánkivül.

- Hagyjuk az érzelmességet, uram! - kiáltotta Gwyer. - A gyöngyök önnél vannak...

Paul teljesen elvesztette önuralmát és hidegvérét. Csak azt érezte, hogy valami irtózatos, jóvátehetetlen szerencsétlenség zuhant rá és halálos düh fogta el. Mint a tigris felorditott és Gwyerre vetette magát. De ugyanakkor már tizen is mellette termettek és lefogták.

Lord Ledbury utat tört Paulhoz.

- Nyugalmat kérek! - kiáltotta messzecsengő hangon. - Valami sajnálatos tévedés történt, melyet mr. Cooper feltétlenül meg fog magyarázni. Addig is én kezeskedem mr. Cooper kifogástalan gavallér voltáért!

Mélységes csend támadt. Paul reszketve fordult a lord felé.

- Köszönöm, - mondotta halkan. - De a történtek után természetesen nem maradhatok itt!... Tisztában vagyok azzal, hogy ön csak részvétből akar megmenteni és nem fogadom el ezt az uri kezességet. De igérem önnek, hogy magam is megtalálom a módot, mellyel tisztázni fogom magamat!

E szavak után megfordult és lerohant a lépcsőkön.

A társaság megdermedve és megzavarodva nézett utána.

V.

Hetek multak és a londoni előkelő társaságnak uj szenzációja volt: a fiatal Paul Cooper és Ledbury Kitti eljegyzése felbomlott és nyilt titok, hogy Kitti Gwyernek, a salétromkirálynak a menyasszonya.

Gwyer mindennap együtt volt látható bájos menyasszonyával.

Kitti azonban nem volt boldog. A lelke mélyén mégis csak szerette Pault, gyakran voltak kétségei, hogy igazságtalan volt hozzá, de Gwyer hipnotikus tekintete megbénitotta, rabszolgája lett ennek a különös férfinak, akitől félt és aki valami misztikus hatalommal uralkodott felette. Ha nem volt Gwyer mellett, akkor néha gyülölte is. Sokszor gondolt arra, hogy felkeresi Pault, bocsánatot kér tőle. Egy pillanatig sem tudott hinni bünösségében. De megmagyarázni sem tudta a történteket. Gwyer látta Kitti vergődését és mesteri módon játszotta a gyengéd és megértő barátot:

- Drága Kitti, - mondotta hizelegve, - megértem, hogy az a nagy csalódás, amely magát érte, erősen próbára teszi az idegeit. De látja, bármilyen kegyetlen is volt, végre kellett hajtanom ezt az operációt. Csak igy ábrándithattam ki hamis ábrándozásaiból! Legyen meggyőződve, hogy én mindenért kárpótolni fogom!

Betértek a Hyde-park egyik elegáns cukrászdájába és a terrasz előtt lovagló hölgyekben és gavallérokban gyönyörködtek, akik mosolyogva és kipirulva élvezték a gyönyörü nyári reggelt.

A cukrászda terrasza megtelt vidáman és gondtalanul csevegő előkelőségekkel, akik már hajnali sportjukból jöttek ide fáradtan és jóétvággyal ették a különböző jeges gyümölcsöket és sandwicheket. Az angol nő a női szépség két végletét képviseli. Közöttük találhatók a legszebbek és legcsunyábbak. Ezen a reggelen azonban, ugylátszik, csupa szép nő adott találkát a sportruhás urak hadának. Mintha a fiatalság és a szerelem diadalünnepét tartották volna itt a szökőkutas, virágágyaktól szines kertben, mindenfelé kacagtak, flörtöltek, a hölgyek fehér ruhái üdék voltak, mintha a nyári reggel frisseségét lopták volna el.

Hirtelen élénk mozgás támadt. Egy magányos, kreol szépség lépett a cukrászdába. Elegáns autója kint állt a park kapuja előtt. A hollywoodi filmgyárak küldik szét az ilyen tökéletes szépségek fényképeit a különféle magazinoknak és képeslapoknak, hogy elhitessék az emberiséggel, miszerint a női szépség csucsát és teljét a film ragadta magához. Ez a nő szinte valószinütlenül szép volt és minden mozdulatán látszott, hogy ez a szépség nem csupán a véletlen müve, hanem rendszeres torna és tánc eredménye. A férfiak szinte sértő módon egyszerre megnémultak és a nők izgatottan figyeltek fel a veszélyes vetélytársnőre.

E pillanattól kezdve Gwyer különös változáson ment keresztül. Ideges és szórakozott lett, tekintete titokban minduntalan az ujonnan érkezett nőre esett, aki egy velük szemközt lévő asztal mellett foglalt helyet és feltünően gyakran pillantott át hozzájuk. Kitti figyelmét nem kerülte el ez a furcsa szemjáték és azt is észrevette, hogy Gwyer, noha mosolya egy pillanatra sem tünt el ajkáról, nem is hallja, hogy mit mond neki és a gondolatai szerte kalandoznak.

- Mondja - kérdezte hirtelen Kitti, - ismeri maga ezt a nőt?

- Én? Nem, dehogy! - válaszolta ijedten Gwyer.

Felállt és fizetett.

- Menjünk! - inditványozta. - Édes atyjával megbeszélni valóm van. Az irodában adtunk találkozót!

Gwyer vezette az autót. Némán és komoran támaszkodott a kormánykerékre, mint akinek jól esik ez a konok hallgatás, örül, hogy szabadon rendezheti gondolatait.

A Ledbury-palota előtt hirtelen megállitotta a kocsit.

- Miss Kitti, - mondotta elfogódott hangon, - mielőtt elbucsuzunk, szeretnék valami nagyon komoly dolgot mondani! Én tegnap sürgönyt kaptam Amerikából, amely sürgőssé teszi visszautazásomat. Azt szeretném, ha már a jövő héten megtartanánk esküvőnket, még pedig egészen titokban, csak a legszükebb családi körben. Azt hiszem, megérti kivánságomat! Éppen eleget pletykáztak a szalonokban az utóbbi hetekben rólunk, tekintsük az esküvőt a mi legszigorubb magánügyünknek... Nos, rendben van?

Kitti nem válaszolt mindjárt. Látszott rajta, hogy erős benső harcot folytat.

- Kedves barátom, - mondotta végül, - ez az ajánlat tulságosan készületlenül talált. Én azt hittem, hogy majd csak ősszel esküszünk... Meg kell értenie, az én lelkemet tulságosan felkavarták a közelmult eseményei...

- Még mindig Paulra gondol? Őt szereti? - kérdezte élesen Gwyer.

- Nem! Hiszen jól tudja... miért gyötör...

- Akkor mért habozik? Ha szeretne, maga sürgetné az esküvő napját!

- Nem szabad türelmetlennek lennie, Artur!

- De az vagyok! És semmi értelme sincsen a szeszélyeinek. Nagyon kérem, várjon meg itthon... azt hiszem, nagyon érdekes dolgokat fogok még ma magának mondhatni!

Elköszöntek és Gwyer lord Ledburyhez sietett.

- Kedves lord, - mondotta mosolygós arccal, - nagyszerü hireim vannak. A vezetésem alatt álló tröszt igazgatósága arról értesit, hogy sikerült végre létrehoznunk a Pankhurst-csoporttal való kapcsolatot. Ez annyit jelent, hogy részvényeink értéke abban a pillanatban, mikor ez a hir nyilvánosságra jut, meg fognak duplázódni. Azt hiszem, kedves apósom, meg lehet elégedve, mert Kitti hozománya, melyet persze Gwyer részvényekbe fektetek, már az átadás napján a kétszeresére fog nőni. Természetesen azonnal értesitenem kell az igazgatóság tagjaiból alakult szindikátust, hogy hány darab részvényt fogok átvenni.

Én a sajátomból ötszázezer dollárt fektetek bele. És mennyit jegyezzek Kitti számára?

- Kétszázezer dollárt! Sajnos, egyelőre nem tudok több pénzt felszabaditani. Ez az összeg az esküvő napján rendelkezésére áll...

Gwyer bólintott.

- Nagyon helyes! Most még valamit. A küszöbön álló óriási üzlet lebonyolitásában természetesen személyesen akarok résztvenni. Éppen ezért már a jövő hét végén vissza kell utaznom Chilébe. Az esküvőt tehát legkésőbb mához egy hétre kell megtartanunk...

A lord mosolygott.

- Ha Kitti beleegyezik... nékem nincsen ellene kifogásom!

És nevetve mutatott egy halom levélre, mely az asztalán feküdt:

- Amint látja, óvatos apa vagyok. Most már bevallhatom: kábelen szereztem be az önre vonatkozó összes személyi és üzleti adatokat és azok alapján nyugodtan bizom lányomat önre!

Gwyer mélyen meghajolt:

- Nagyon boldoggá tett... szivemből köszönöm, kedves apósom!

VI.

Kitti alig lépett a szobájába, a kerevetre vetette magát. Fáradt, ideges, kimerült volt. Valami tompa kábultság fátyolozódott rá már napok óta és Kitti érezte hogyan furja, rágja valami gyötrő nyugtalanság...

Mi történt vele?

Tulajdonképpen boldognak kellene lennie. Gwyer érdekes, szép férfi volt, aki ugy lépett az életébe, mint egy nagyszerü, forró vihar. Minden barátnője szerelmes volt Gwyerbe és Doli el is akarta rabolni...

A dolog ugy történt, hogy Huysmanék jelmezes bált rendeztek, melyen Gwyer is megjelent. Maharadzsának volt öltözve. Széditően jól festett az aranyhimzésü selyem kaftánban és fehér selyem turbánnal napbarnitott homlokán. Olyan gyémántok és rubinok szikráztak a turbánja csattjában és ruhája gombjain, hogy azokkal valódi maharadzsákat is elhomályositotta volna.

Éjszaka két órakor egy banditacsapat rohanta meg a termet. Csupa bájos, elragadóan szép fiatal lány. A vendégek elragadtatva kacagtak az eredeti ötleten. A lányokat Huysman Doli vezette, aki revolvert szegezett Gwyerre és felszólitotta, hogy kövesse.

Gwyer jóizüen nevetett és engedelmesen követte a bájos banditákat, akik arra kényszeritették, hogy a palota kapuja előtti autóba szálljon. Gwyer azt hitte, hogy ez is tréfa.

De azután kiderült, hogy Huysman Doli egy erdei kápolnába vitte, ahol már várta őket az anglikánus pap, akit előre rendeltek oda. Erre azután Gwyer ugy megijedt, hogy áttörte a leánykordont és ugy elszaladt, hogy még autóval sem tudták utolérni.

Ennek a mulatságos históriának persze hire ment és Doli érthető módon haragudott Kittire, amiért az ő megszökött vőlegényét a maga számára horgászta el. Meg is üzente, hogy nem hagyja ennyiben a dolgot.

Most mindez ugy pergett le Kitti előtt, mint egy film. Paul borzasztó leleplezése az estélyükön...

Érthetetlen!

Milyen különös és tikkasztó levegő veszi körül Gwyert? Csupa kellemetlenség, katasztrófa gyürüzik körülötte, mint egy fojtogató polipkar sápasztja el az örömöket...

Kitti félt tőle.

Miért? Maga sem tudta megmondani. Hiszen a férfi viselkedése korrekt és szeretetreméltó volt. Azt az ellenállhatatlan erőt sugározta, amely végzete lesz a nőknek!...

Talán azt fájt Kittinek, hogy Paul szenvedett. Jobban szerette volna, ha nem igy szakitanak. Sajnálta Pault és ez a sajnálat megrontotta a boldogságát...

A szobalány lépett be.

- Egy hölgy keresi a kisasszonyt!

Kitti ősi ösztönös mozdulattal egy kis pudert rakott az arcára.

A következő pillanatban szemtől szembe állt azzal a kreol szépséggel, akit a cukrászdában látott.

- Bocsásson meg, hogy ismeretlenül felkerestem önt! - mosolygott a nő.

Kittinek torkáig vert a szive. Csalhatatlanul megérezte, hogy ez a látogatás megint Gwyerrel függ össze, valami uj bajt, kellemetlenséget jelent.

- Mit óhajt tőlem? - kérdezte barátságtalanul.

- Miss Mary Churchil vagyok! - mutatkozott be a hölgy, akiről Kitti most ismét megállapitotta, hogy tökéletesen elegáns, cipője, kalapja, kesztyüje a legjobb szalonból került ki és ruhája olyan volt, mintha modellt akart volna állni valamelyik előkelő képeslapnak az ideális társaságbeli hölgyről készitendő fényképhez. Ez a nő nem volt lámpalázas. Minden mozdulatából áradt a fölényes biztonság.

- Kedves kisasszony, - kezdte mosolyogva - tulajdonképpen igen különös ügyben jövök. Szeretném önt egy sulyos kellemetlenségtől megóvni!

- Miféle kellemetlenségtől? - kérdezte meghökkenve Kitti.

- Oh! Ne nézzen kérem rám ilyen ellenségesen. Hiszen én azt szeretném, ha jól megértenénk egymást. Amint az két fiatal lányhoz illik, akik kölcsönösen megértik és méltányolják szivügyeiket...

- Miss Churchil - válaszolta Kitti -, nem tudom elképzelni, hogy mit akar tőlem. Beszéljen kérem világosabban!

- Az ideálomról van szó!

- Az ideáljáról? Engedelmet, de ki az az ur? És mi közöm van nékem hozzá?

- Nagyon sok! Ön ugyanis a menyasszonya!

- Mister Gwyerről beszél?

- Igen! Akit én jóval ön előtt ismertem meg. Még Amerikában. És aki után én ide hajóztam Európába.

- Gwyer házasságot igért önnek?

- Nem. De tetszik nekem. És nem vagyok hajlandó önnek átadni!

Kittiben fellángolt a dac. Ha ez az ismeretlen nő könyörögve jön hozzá, ha szerelmi tragédiát gyónt volna meg, akkor a női szolidaritás alapján megsajnálta volna. De ez a szemtelen fölény, ez a követelődző hang felháboritotta.

- Miss Churchil - mondotta - nem tudom, hogy önöknél Amerikában mennyire állnak a férfiak a nők gyámsága alatt és mennyire engedelmeskednek azoknak. Hallottam már, hogy boldogabb amerikai leánytársaim a férfiakból gerinctelen rabszolgákat neveltek. De remélem, hogy mister Gwyer mégis csak kivétel lesz és a maga izlése és szerelme szerint választja meg a jövendőbelijét. Ami pedig engem illet, arra kérem, hogy egészen különös és sértő kivánságával egy percig se legyen tovább terhemre...

Az amerikai lány mosolygott.

- Ön nagyon egyszerüen véli elintézni az ilyen sulyos dolgokat, miss Kitti! Sajnálom, hogy ebből a naiv hitéből ki kell ábránditanom!

- Ön fenyeget?

- Mindössze figyelmeztetni szeretném, hogy nagyon kockázatos játékba bocsátkozik. Értse meg: én meg fogom akadályozni ezt az esküvőt!

- Hát ide figyeljen, miss Churchil! Bevallom, egy kicsit még haboztam, hogy felesége legyek-e mister Gwyernek. De ennek most már vége! Hozzá megyek!

Miss Churchil felállt.

- Sajnálom önt, miss Ledbury! Szerettem volna megkimélni bizonyos fájdalmas és kellemetlen következményektől, melyeknek bekövetkezését most már magának kell, hogy tulajdonitsa! Isten önnel!

Kisietett a szobából. Csak a parfőmje maradt hátra. Ez a csodálatos, érzéki parfőm, amelynek varázsa megbóditotta az idegeket. Az ilyen illatszert nem lehet készen vásárolni a boltokban. A nagy életet élő ragyogó nők keverik a saját izlésük és tapasztalataikból leszürt müvészettel, mikor szerelmi harcba indulnak.

Néhány perccel utóbb Gwyer lépett be, kezében hatalmas virágcsokorral.

- Oh, éppen jókor jön! - kiáltotta kellemes meglepetéssel Kitti. - Már telefonon is kerestem. Sürgősen akartam beszélni magával.

- Nekem is sürgős közölni valóm van. Édesatyja éppen most adta beleegyezését, hogy jövő héten házasodjunk és nem is mondhatom, hogy milyen végtelenül boldog vagyok!

Kitti titokzatosan mosolygott.

- Kedves Artur, ugy látszik azonban, hogy a mi házasságunkhoz nem elegendő édesatyám beleegyezése, még másoktól is engedélyt kell kérni!

- Kitől? - kérdezte csodálkozva Gwyer.

- Hát például attól a szép kreol hölgytől, akivel a cukrászdában találkoztunk!

Gwyer megrezzent.

- Miért mondja ezt?

- Ugyanis az illető hölgy néhány perc előtt itt volt és maga adta a tudomásomra, hogy ebbe a házasságba sohasem egyezik be! Ő tart igényt magára...

- Ezt mondta? - kérdezte elsápadva Gwyer - de hiszen ez...

- Őrültség! - Ugy-e ezt akarta mondani? Hát legyen nyugodt, én is ezt válaszoltam! Megérttettem vele, hogy nem türöm azt, hogy ilyen frivol módon szóljanak az életembe!

- És ő... mit válaszolt?

- Fenyegetőzött! Hogy bizonyos kellemetlenségekkel fog szolgálni. Nem törődöm vele. Sértett hiuság... Mondja Artur, mi köze van magának ehhez a nőhöz?

- Semmi... egyáltalában semmi!

- Igen... ő is mondta, hogy egyoldalu a szerelem! Ő követi magát a világ egyik pontjáról a másikba! Gratulálok! Micsoda hóditás!

- Gunyolódik?

- Nem! Őszinte vagyok! Nekünk, nőknek éppen olyan nagy gyönyörüségünk elhóditani a mások ideálját, mint maguknak, férfiaknak! Látja, már is nyert!

Gwyer szemrehányóan nézett Kittire:

- Csak ezért?

Kitti vállat vont:

- Ki tudja? A nő szerelme olyan sok és bonyolult érzésből szövődik, hogy már magam sem ismerem ki magamat... De hiszen az a fontos: a felesége leszek!

- És én boldoggá teszem, Kitti!

Karjába zárta a nőt, aki ellenkezés nélkül türte csókjait.

De mikor Gwyer eltávozott, Kitti még kinzottabban vetette magát egy karosszékbe. Olyan kétségbeesés rohanta meg, hogy sirva fakadt. Érezte, hogy valami nincsen rendben, hogy az ő kacagó, gondtalan vidám fiatalságába olyan veszedelmek törtek be, melyekkel szemben teljesen védtelen...

VII.

Mikor Gwyer egy órával későbben a villájába lépett, csalhatatlanul érezte, hogy a nő várja.

Ingerülten lépett a szobába és meg sem lepődött, hogy Mary csakugyan ott ült az egyik karosszékben keresztbe vetett lábbal és nyugodtan cigarettázott.

- Megőrültél! - kiáltotta dühösen Gwyer. - Hogy merted ezt megtenni?

- Csak nem haragszol? - kérdezte mennyei ártatlansággal a nő. - Én azt hittem, büszke leszel és örülni fogsz!

- Minek örüljek? Hogy majdnem elrontottad életem legkitünőbb üzletét?

- Ah! Ki beszél mindig üzletről! A szerelemről van szó. Arról, hogy megint meggyőződhettél arról, mennyire ragaszkodom hozzád!

- Csak nem vagy féltékeny Kittire?

Mary vállat vont.

- Tudom, hogy szebb vagyok, de azért ez a lány is átkozottul csinos. Szőke, világos bőrü és te... nagyon szereted a változatosságot. Hát igen, féltékeny vagyok. Engem nem lehet megcsalni, félrevezetni. Tulságosan ismerem a férfiakat és különösen téged, John Butler!

A férfi rémülten nézett szét.

- Ne beszélj ilyen hangosan! A falnak is lehetnek fülei! Már megint a régi, ostoba szeszélyeiddel gyötörsz! Végre is mit akarsz?

- Nem szabad többé találkoznod Kitti Ledburyvel!

- Félrebeszélsz! Esküszöm, megzavarodtál. Ide hallgass. Éppen ma jelentette ki a lord, hogy kétszázezer dollárt kapok készpénzben. Ha ez a pénz a kezemben lesz, nyomban Plymouthba repülünk, ott hajóra szállunk és meg sem állunk, mig Ausztrália valamelyik kellemes szigetén ki nem kötünk!

Mary hidegen szivta tovább a cigarettáját.

- Lemondok a kétszázezer dollárról! Éppen eleget loptál már Londonban. Az ékszerek legalább háromszázezer dollárt érnek. A talaj már kezd inogni a lábunk alatt. A trükk, hogy a mellényzsebébe csempészett gyöngyökkel Copper Pault keverted gyanuba, elég jó volt, de ez az ember azóta állandóan a nyomodban van, London összes detektivjeivel nyomoztat utánad és...

- Hallgass! Vészmadár! - kiáltotta ingerülten Gwyer. - Még csak néhány nap és egész életünkre biztonságban leszünk. Legyen eszed Mary. No, ne nézz már ilyen haragosan! Hiszen tudod, csak téged szeretlek! - Hizelegve átölelte a nőt, aki szenvedélyes csókokkal árasztotta el.

- Ne csalj meg, John! Te ügyes, ravasz ember vagy, aki eddig még mindig megmentetted a bőrödet. De vélem ne huzz ujjat! Engem ne próbálj kijátszani! Én tudom egyedül életed nagy titkát és ha megpróbálnál cserben hagyni...

A férfi rémülten tapasztotta be a nő száját:

- Hallgass! Hallgass!

- Szeretsz?

- Imádlak!

Egy óra mulva, mikor Mary távozott, Gwyer idegesen csengette be inasát. A pofaszakállas, mindig merevarcu, sima modoru Jimi most csupasz arccal, ingujjban jelent meg és Gwyer látogatói bizonyára elámultak volna, ha meghallják, milyen bizalmas hangon szólitja meg gazdáját.

- No, mi van öreg fickó, - kérdezte Gwyertől, - miért vágsz ilyen savanyu arcot?

- Jimi, - válaszolta Gwyer, - baj van!

Jimi meghökkent.

- Rendőrség? - kérdezte ijedten.

- Nem. Maryvel van baj.

Jimi vállat vont.

- Mondtam neked, hogy ne hozd magaddal Európába!

Gwyer haragosan ráncolta homlokát:

- Tudod, hogy kénytelen voltam... Minden nagyobb üzletet ő szerzett meg számunkra. Gwyer iratait is ő lopta ki a milliárdos zsebéből. Neki köszönhetem, hogy nem mint John Butler dolgozom, hanem mint chilei salétromkirály jelenhettem meg a londoni társaságban.

- Hát ez igaz! - bólintott Jimi. - Okos, ügyes lány. Tulajdonképpen mi bajod van vele?

- Féltékeny!

- Szerencsés kópé! Örülj, ha ilyen remek nő szeret!

- De én másba vagyok szerelmes!

Jimi füttyentett.

- Ez a legujabb! Ezt elhallgattad eddig. Kicsoda az illető?

- Privát nő. Lord Ledbury leánya.

- John, ez képtelenség! Nem beszélsz komolyan! Ilyen nővel akarsz tovább dolgozni?

- Visszavonulok! Van elég pénzem. Ez a házasság az utolsó munkám... azután én is privát leszek.

- Ez lehetetlen! Ha a fiuk megtudják odaát, hogy te, a vezérük elhagytad őket, egy nő miatt... Ismered Huntert és Blacket. Azok nem ismernek tréfát ilyen dolgokban. Megölik a nőt, aki téged el akar vinni tőlük!

- Légy nyugodt. Nem fognak megtalálni. Hidd el, öreg fiu, nem az én idegeimnek való már ez az örökös hajsza. Szerelmes vagyok. Olyan szenvedélyesen és olyan halálosan, hogy azt te meg sem értheted.

- Marynél senki sem lehet szebb!

- Mit tudom én, hogy miért szeretem mégis jobban ezt a másik lányt? Talán azért, mert Mary az örök izgalom, a bün, a hajszoltság, ez pedig az uj, nyugodt, gondtalan életet jelenti. Ne próbálj ellenkezni, Jimi. Ismersz, tudod, hogy ez ugyis hiábavaló lenne. Maryt ártalmatlanná kell tenni!

- Hogy érted ezt?

- Marynek el kell tünnie!

- Meg akarod ölni?

- Nem. De mindenesetre ártalmatlanná kell tenni. Mary holnaptól kezdve nem hagyhatja el ezt a villát! Nem hiába választottam én ki ezt a magányos, elhagyott bagolyvárat. Számitottam arra, hogy esetleg el kell valakit tüntetnem, aki az utamba áll. És egy hete már azzal is tisztában voltam, hogy ez a bizonyos valaki Mary lesz. Most talán már megérted, hogy miért hoztam annyi konzervet haza az utóbbi napokban?

- Bezárod?

- Istenem, Mary amugy is tulságosan karcsu, nem fog ártani neki egy kis hizlaló kura! Holnap reggel, ha felébred, minden a legnagyobb rendben lesz a szobájában. A hideg-meleg vizcsap kitünően fog müködni, pizsamája az ágya mellé lesz készitve, ott fog állni a teás-szamovár, a sandwiche és hatvan doboz konzerv. Éppen elegendő kétheti táplálékra. Remélem, a villanylámpák is kifogástalanul égnek és igy nem lesz tulságosan nagy baj, hogy az ablaktáblákat nem fogja tudni kinyitni. Gondoskodtam arról, hogy a vastáblák olyan szerkezettel záruljanak, melyek csak kivülről nyithatók fel. Ami pedig a szoba ajtaját illeti, az olyan pompás, tömör tölgyfából készült, hogy még fejszével sem lehet széthasitani... Egy héttel azután, hogy Kittivel elutaztam, majd levelet kap az itteni rendőrség, amelyben értesiteni fogom, hogy micsoda titka van a Themse-parti villának. Képzelheted, milyen pompás formában fogja Mary elhagyni börtönét. Legalább négy kilót fog hizni!

Gwyer, - vagy helyesebben John Butler, - nagyot nevetett, de Jimi nem kacagott vele. Nem tetszett neki a dolog. Ő jobban tudta, hogy mennyire veszedelmes a játék, amelybe kezdtek.

- Igaz, - mondotta Butler, - majdnem elfelejtettelek figyelmeztetni, hogy mi ketten holnap reggel elköltözünk innen. A Hotel Cecilbe megyünk. Gondoskodj arról, hogy minden be legyen csomagolva!

VIII.

Paul olyan volt, mint egy feldühödött kopó. Félőrültként tombolt az első napokban és bosszut lihegett. Elbujt a világ elől, menekült az emberek elől. Egyetlen gondolata volt csak: elégtételt minden áron az őt ért gyalázatért. Rettenetesen szenvedett. De mindennél jobban fájt neki, hogy Kitti elhagyta. Meg volt győződve, hogy a fiatal lány okvetlenül jelentkezni fog. Melléje áll, közösséget vállal vele, nem hagyja el szörnyü szerencsétlenségében. De hiába várt. Napok multak és Kitti nem adott életjelt. Azután egy nap együtt látta Gwyerrel. Pault ez a látvány sziven sujtotta. Kis hija, hogy kétségbeesésében egy száguldó autó elé nem vetette magát az utcán. De neki nem volt szabad meghalnia. Hiszen akkor azt mondhatták volna, hogy a gyalázat elől menekült a halálba. Előbb tisztáznia kell magát a lappangó gyanu alól. Csak akkor cselekedhet! Csak akkor számolhat le Gwyerrel!

Kinyomozta, hogy hol lakik Gwyer és ott ólálkodott órákig a villa körül megbujva a fák és palánkok mögött. Maga sem tudta, hogy mi célja van ennek? Valami homályos félelem hajtotta, talán arról akart meggyőződni, hogy Kitti nem jár-e titokban Gwyerhez? De Gwyer mindig magánosan jött és távozott a villából.

Igy mult el három hét. Akkor egy éjszaka hevesen csengetett Paul telefonja. Kitti jelentkezett. Paul szivéből kiszökött a vér, mikor a lány hangját meghallotta.

- Paul, te vagy? - kérdezte Kitti.

- Kitti! - kiáltotta felindultan Paul. - Hát gondolsz rám? Te rossz, kegyetlen lány. Ha sejtenéd, mit szenvedtem... És nem jöttél el, nem vigasztaltál meg...

- Én egy percig sem hittem bünösségedben, Paul...

- Hát mért hagytál el? Mért nem jelentkeztél eddig?

- Majd mindent megmagyarázok! Most a segitségedet kérem!

- Az én segitségemet? Mihez?

- Paul, bármi történt, bármennyire ellentmond a látszat, én még mindig csak téged szeretlek...

- Kitti! Ezt mondod? Ezt mered mondani?

- Az Istenre kérlek, most ne tégy szemrehányást. Hallgass meg nyugodtan... Én magam sem tudom, hogy mi történt velem. És azt sem tudom, hogy volna-e mégegyszer erőm ezt elmondani. Engem valami büvölet tart fogva. Gwyer valami titkos hatalommal köt magához. Nem tudok neki ellentmondani. Ha mellette vagyok, megbénul minden akaratom. De ma éjszaka ráeszméltem az igazságra. Csak téged szeretlek és látod, felkaptam a telefont, felhivtalak, segitséget kérek tőled...

- Kitti... egyetlenem... de hát mit tehetek én?

- Mit tudom én? Csak segits! Siess! Ments meg! A szüleim már beleegyeztek a házasságba! Két nap mulva tartjuk meg... Ne hagyj el, Paul!

Paulon jeges borzalom futott végig. Ez a hang ugy hangzott, mint valami kétségbeesett jajkiáltás! Süllyedők vészjelzése, amelytől csodát várnak.

- Kitti, - kiáltotta a telefonba, - imádlak. Megmentlek! Bizzál bennem!

A telefon kattant. Paul megrendülve állt az elnémult készülék előtt.

Mit tegyen? Mihez fogjon? A feje zúgott. A szivét fagyos borzalom markolta.

Gépiesen az iróasztalához lépett és kivette fiókjából a revolverét. Érezte, hogy egy pillanatot sem veszithet. Még nem tudta, hogy mihez fog kezdeni, de beszélnie kell Gwyerrel. Most azonnal. Még az éjszaka. Meg fogják vivni döntő párbajukat. Ha kell, revolverével fogja kényszeriteni Gwyert, hogy mondjon le Kittiről.

IX.

Egy félórával utóbb Paul ott állt a Themse-parti villa mellett. A környék elhagyott volt, a holdat esőfelhők takarták és az eső szünet nélkül zuhogott. Sehol nem volt egyetlen élő lény sem látható, nagy messzeségben égett néhány halvány lámpa. Csend volt, csak a tócsákba hulló esőcseppek loccsanása hallatszott, még a környékbeli villák kutyái sem ugattak, fázósan és ázottan ólaikba huzódtak.

Paul a villa kapujához lépett és csengetett.

A csengő hangja kihallatszott az utcára. Élesen, kisértetiesen hasitott ez a hang a csendességbe. Paul arra gondolt, hogy micsoda riadalmat okozhat ez a hang most odabent a villában. Igy szólal meg a csengő, mikor váratlan szerencsétlenség hirét hozza a posta, rendőrök ütnek a házon, vagy mentők hoznak valakit haza...

De senki sem jelentkezett. Ujra csengetett. Azután ismét. Az ujját már le sem vette a csengő gombjáról. Dühösen, elszántan, sürgetően és parancsolóan csengetett. Hasztalanul! A villa néma és csendes maradt.

Paul idegei fel voltak borzolva. Minden idegszálával hallgatta a csendet. Mint valami tulérzékeny antenna igyekezett minden mozdulatot, surranó zajt felfogni, mely a villa felől jön.

De nem hallott semmit.

Érezte, hogy a sötét titok, amely Gwyer köré gyürüződik, egyre sürübb és nyugtalanitóbb lesz. Ez a csend is valami gazsággal függ össze. Vagy talán megbujt, titkos uton elmenekült... Érzi, hogy már nyomában van a bünhödés. Paul nem habozott tovább. Átmászott a keritésen. Most már az épület kapuja előtt állt. Ismét csengetett. Megint nem gyulladt világosság, nem hallatszottak lépések. Paul az öklével verte a kaput, a lábával rugta, hangosan kiáltozott. De csak a szél zúgása és az eső egyhangu csapkodása válaszolt. Most már végleg elvesztette hidegvérét. Elszántan fölkapaszkodott a villa előtt álló fára és onnan az elsőemeleti erkélyre tornászta át magát. Azután levetette köpenyét, ráburkolta az öklére és benyomta az ablakot. A következő percben ott állt a szalon közepén.

Vaksötét volt. Lassan, óvatosan végigtapogatta a falakat. Néhány székbe botlott. Ilyenkor revolverét előre tartva gyorsan körülnézett, hogy nem támad-e rá valaki rejtekhelyéről?

Végre megtalálta a villamos kontaktust. A csillár vakitó fénye élesen hasitott az éjszakába. Paul föllélekzett. Most már bátrabban haladt előre. Nyitva hagyta maga mögött az ajtót, ugy nyitott a másik szobába. Ez volt az ebédlő. Hideg, barátságtalan nagy terem volt. Nyoma sem volt benne annak a különös melegnek, amely nyomban elárulja, hogy egy szobának lakói vannak.

Közben hangosan kiáltozott. A hangja kisértetiesen visszhangzott a lépcsőházban, végigsüvitett az ódon falak között, de sehonnan sem érkezett válasz. Már az egész emeletet bejárta és mindenütt égtek a csillárok. Aki kivülről nézett volna most a villára, azt hihette, hogy valami nagy estély folyik ott.

Paul meg volt döbbenve. Tehetetlen dühe egyre növekedett. Nem értette, hogy mi történt? Hová tünhetett Gwyer? És a cselédség? Ismerte látásból Jimit, Gwyer inasát. Annak is itt kell lennie!

Elrejtőztek!

Egyre kétségtelenebbnek látszott ez a feltevés. De hát miért bujtak el? Ki elől?

És Paulban lassan megvilágosodott a gondolat, hogy Gwyer gonosztevő. Valami sötét bün lappanghat mögötte és most, mikor váratlanul megszólalt a csengő, azt hitte, hogy a rendőrség ütött rajta és elrejtőzött.

De hát akkor itt kell lennie!

Egyre óvatosabban, élesen figyelve haladt lefelé a hall lépcsőin. A földszintre ért.

- Halló! - kiáltotta hangosan. - Van itt valaki?

És ekkor mintha elfojtott hangot hallott volna, amely valahonnan a mélységből vagy a falból hallatszott volna.

Paul megdöbbenve állt meg. Feszülten hallgatódzott. Most már nem lehetett kétsége. Világosan, tisztán hangzott a női hang:

- Segitség!

A kiáltás a hall baloldaláról nyiló folyosó felől hangzott. Paul lassan, előreszegzett revolverrel haladt az irányába. S ekkor hirtelen gyenge fényt pillantott meg, amely az egyik ajtó hasadékán szürődött ki. Odalépett és erőteljesen megzörgette az ajtót:

- Ki van itt? - kiáltotta.

- Segitség! - hallatszott ujra a kétségbeesett női kiáltás.

Paul teljes erejével rázta a kilincset, de az ajtó nem engedett.

Belülről hisztériásan sikoltozott a nő:

- Mentsenek meg! Itt vagyok! Emberek! Erre jöjjenek!

Paul körülnézett. A hall falai tele voltak aggatva régi fegyverekkel. Kopják, buzogányok, kardok, puskák sorakoztak egymás mellett. Paul lekapott egy szeges, láncos buzogányt és azt megforgatva, iszonyu erővel sujtott az ajtóra. A tizedik csapás után az ajtó egyik táblája forgácsokra tört és a meglepett férfi előtt egy pizsamába öltözött, siró, ideggörcsökben vonagló gyönyörü nő állt, aki csak annyit tudott mondani:

- Levegőt! Levegőt!

És azután félig eszméletlenül omlott megmentője karjába.

X.

Kitti halálosan el volt keseredve. Paullal való beszélgetése után valami csodát várt. Azt képzelte, hogy Paul ugy jelenik meg, mint valami forró vihar, karjába ragadja, elviszi, megszökteti. De reggelre nem Paul jött el, hanem Gwyer és Kitti érezte, hogy mindennek vége, elveszett. Ismét tehetetlen rabja lett a férfi szuggesztiv erejének. Gyülölte Gwyert, fel akart lázadni ellene, de amikor mellette állt és parancsoló, kemény tekintetét, szurós szemét érezte magán, nem tudott védekezni. Rémülten látta, hogyan lesz biztos zsákmánya Gwyernek és hogy az esküvő elkerülhetetlen. Nem tudott tiltakozni, mikor Gwyer karjába ölelte és megcsókolta, nem tudott semmiben sem ellenkezni. Vakon követte a férfi minden parancsát. De belül, a lelke mélyén lázadozott, iszonyodva állapitotta meg, hogy ellenállhatatlanul sodródik egy borzalmas örvény felé...

Paul távolmaradása energiájának utolsó cseppjét is megsemmisitette. Most már egészen fásultan türte, hogy az események gyors egymásutánban peregjenek le. Gépiesen ment a szabónőhöz, hagyta, hogy felpróbálják menyasszonyi ruháját, tiltakozás nélkül nézte, hogyan csomagolják be ruháit, ékszereit nagy utitáskákba és a lakodalom előtti este a nagybácsik, nagynénik és unokatestvérek frakkos, estélyi ruhás koszorujába ékelve fogadta a gratulációkat.

Gwyer tiz óra felé érkezett. Szinte sugárzott a boldogságtól. Kitti olyan csodálkozva nézett rá, mintha most látta volna először. Nem értette, hogy ez a derüs, elegáns, jókedvü ember hogyan kapcsolódhatott hozzá, hiszen az ő lelke csupa nyugtalan szorongás, szomoruság.

A férfi éles szemét nem kerülte el menyasszonya idegessége. Gyengéden félrevonta a másik szobába.

- Szerelmem - mondotta behizelgő kedveskedéssel -, látom, hogy bánt valami! Én azt szeretném, ha semmiféle árnyék nem lenne közöttünk. Sejtem, hogy mi bánt és éppen erről akarok beszélni. Ugy-e Maryre gondolsz? Hát hajolj közelebb hozzám. Megsugom a nagy hirt: Mary már több napja elutazott és soha többé nem fog felbukkanni! No, mosolyogj már!

De Kitti csak egy fáradt sóhajtással válaszolt.

Gwyer homlokát ráncolta.

- Nagyon fáj, hogy ennyire titokzatos és szeszélyes vagy. Pedig én nagy, igen nagy örömet akartam okozni neked.

A zsebébe nyult és egy elegáns kis csomagot vett elő.

- A tied! Szerencse-gyürü. Azt kivánom, hogy sok szerencsét hozzon mindkettőnknek! No, miért nem nyitod ki, nem vagy rá kiváncsi?

Kitti kinzottan tolta félre az ékszerestokot.

- Nem érdemlem meg. Nem vagyok rá méltó!

Gwyer nevetett.

- Ugy teszel, mintha tanitó lennék, aki jutalmat osztogat. Szeretlek és a szerelmes azért ajándékoz, mert ebben neki telik a legnagyobb gyönyörüsége.

Kinyitotta a bársonybélésü, finom kis bőrdobozt, melyben egy mesés fényü, hatalmas brilliáns csillogott.

Gwyer kiemelte a dobozból és megcsillogtatta. Kitti elsápadt, de meg sem mozdult.

- Csodálatos! - suttogta elámulva.

- Huzd az ujjadra! Hiszen a tied!

- Nem! Nem akarom! - kiáltotta hevesen a lány.

Gwyer arcáról egy pillanat alatt eltünt a mosoly. Zsebébe tette az ékszert és megragadta Kitti csuklóját.

- Ugy? - kiáltotta magánkivül - hát ennyire vagyunk? Rá gondolsz? Paulra?

- Nem! Nem! - kiáltotta rémülten Kitti.

- De igen. Hiába tagadod. Térj magadhoz Kitti. Légy józan. Nyisd ki a szemed!

Hát nem látod, milyen gyáva, nyomorult az az ember? Ugy verték ki innen, mint egy tolvajt. És azóta nem jelentkezett. Bujkál az emberek előtt. Nem kért elégtételt, nem mutatkozott. Mert tudja, hogy semmivel nem teheti jóvá a leleplezését. Eddig nem akartam szólni erről, de most már megmondhatom: én többször láttam azóta... Alattomosan lappang a nyomomban, néha láttam elosonni, mint egy árnyékot... Orgyilkosok viselkednek igy!...

- Ne beszélj igy róla!... ne bántsd, ne gyalázd! - kiáltotta magánkivül Kitti. Gwyer meghajolt.

- Jó! Hagyjuk ezt. Tisztelem ezt az érzésedet is. Ettől sem félek. Én a testetlen árnyakkal is felveszem a küzdelmet és hiszem, hogy a szerelmem erősebb lesz, mint az ilyen fantómok kisértése. Soha többé nem beszélek róla. Rendben lesz igy?

Kitti felemelte könnyes szemét és a kezét nyujtotta:

- Köszönöm!

Az inas belépett és mély meghajlással jelentette:

- A vacsora tálalva van!

Gwyer karját nyujtotta Kittinek:

- Szabad?

És Kitti megint érezte, hogyan törik meg ellenállása. Gépiesen belekarolt a férfiba és ment vele, mint egy alvajáró.

Minden szem őket nézte és mosolyogva sugtak össze:

- Gyönyörü pár!

Lady Ledbury könnyet törölt ki szeméből és meghatottan mondotta Gwyernek:

- Ugy-e, nagyon fogod szeretni?

És Gwyer szerelmes pillantást vetve menyasszonyára válaszolta:

- Nagyon!

Az ünnepi vacsora példátlanul fényes volt. A rózsaszin husu rákok, halak fantasztikus pástétomokra ágyazva, óriási ezüsttálakon végtelen sorokban vonultak fel és a szakácsmüvészet remekei ezuttal a festőkkel és szobrászokkal akartak versenyre kelni, olyan bizarr formákban és szinekben sorakoztak a gombák, egzotikus gyümölcsök, szárnyasok, fagylaltok. Sajnos, a fejedelmi fogások gyönyörüségét lényegesen lecsökkentették a szünni nem akaró felköszöntők. Mindenki kötelességének tartotta, hogy néhány elmésséget mondjon.

A tizedik fogásnál Lord Ledbury emelkedett szóra. Mint politikus és a felsőház tagja megszokta, hogy hatalmas szónoklatokat vágjon ki. Ezuttal igen kényelmes dolga volt, mert a tél folyamán éppen a házassági törvény tervbevett megreformálása ellen tartott dörgedelmes beszédet a felsőházban és most csak meg kellett ismételnie akkori szónoklatát, amely a válóperek megengedése ellen szólt és a polgári erkölcsök épségben tartását hangsulyozta.

Gwyer rémesen unta apósa beszédét és még azzal sem tudta unalmát elüzni, hogy közben szerelmesen szorongatta menyasszonya kezét. Csak akkor kezdett élénkebben figyelni, mikor a lord beszéde végén kijelentette, hogy az ifju pár jövendő boldogságának anyagi részéhez ő is hozzá akar járulni és egy aranytáskában kétszázezer dollárról szóló csekket nyujtott át Kittinek!

A lord szavait általános éljenzés és gratuláció követte.

Azután Gwyer állt fel.

Az érdekes, szélesvállu, csupa erőt sugárzó ember mindenkinek nagyon tetszett. A család hölgy tagjai némi irigységgel gondoltak arra, hogy Kitti milyen remekül megy férjhez. Amerikának nem csak egyik leggazdagabb, hanem egyuttal legérdekesebb embere is veszi feleségül.

- Végtelen boldog és meghatott vagyok e pillanatban, - kezdette beszédét Gwyer - és szivből köszönöm a felémáradó szeretetet s szivélyes szavakat. Egész életemben a munka és becsület embere voltam és ugy érzem...

Ekkor egészen furcsa dolog történt. Gwyernek hirtelen torkán akadt a szó és meghökkenve nézett az ajtóra, melyen most egy férfi lépett be, aki hóna alatt hatalmas bőrtáskát szorongatott. Ugyanakkor Kitti élesen felsikoltott.

- Paul!

Az előkelő vendégsereg egyszerüen megdermedt. Ilyen hihetetlen vakmerőségre senki sem számitott.

Lord Ledbury egész méltóságában kiegyenesedett és az arca kipirult az izgalomtól és a felindulástól szinte kiáltotta:

- Mit jelent ez? Hogyan merészelt ide jönni?

A hölgyek már a kendőjük és szagos üvegcséik után nyultak, érezték, hogy valami rettenetes dolog fog történni. A gyengébb idegzetüek máris ájuldozva kapaszkodtak az urak karjába, akik elszörnyedve várták, hogy mi fog történni?

De Paul nem jött zavarba. Határozott és erélyes léptekkel az asztalig ment előre és ott élesen, kihivóan nézett Gwyer szemébe.

- Azért jöttem, - mondotta - mert én is át akartam nászajándékomat adni. Ime, hölgyeim és uraim, egészen különös, de annál értékesebb dolgokkal fogok önöknek kedveskedni!

És e szavakkal kinyitotta a kezében lévő táskát, bele nyult és a következő pillanatban egy remek brilliánst vett ki abból.

- Sir Hercules! Ismeri ezt a brilliánst? A Rózsaszin Mosoly! Keyber gróf estélyén tünt el az ujjáról! És ez a zafir gyürü kié? Nem Lady Dorothy-é? És a többi ékszer... ez a karkötő, ez a gyöngyfüzér, mind az a kincs, amely az utóbbi hónapokban eltünt és melynek hiába keresték a nyomait. Parancsoljanak, ebből a büvös táskából mindent elővarázsolok. Ugy-e, Gwyer Artur?

- Hazudik! Átkozott gazember! - orditotta Gwyer. - Ez a táska nem az enyém!

- Csodálatos! - kiáltotta Paul. - Pedig az ön szállodai szobájából hoztam ide. Sajnos, kénytelen vagyok bevallani, életemben először s utoljára csakugyan betörtem, mégpedig az ön szobájába. És most elég a komédiából! Tudják meg, hogy ez az ember nem Gwyer Artur, akinek csak okiratait lopta el, hanem John Butler, fegyházat ült amerikai bandita!

- Hazudsz! - üvöltötte vérben forgó szemmel Gwyer.

- Hát akkor majd gondoskodom tanuról, aki mindezt a szemébe mondja! - kiáltotta Paul és félre huzva az ajtó függönyét, előretolta Maryt.

Mikor Butler megpillantotta Maryt, valami artikulátlan, vad kiáltást hallatott. Érezte, hogy elveszett és sarokba szoritott fenevad utolsó kétségbeesésével megpróbálta a menekülést. Egyetlen mozdulattal kiragadta Paul kezéből a táskát és az ablak felé rohant. De ugyanakkor már mellette termett Paul és rettentő erővel az arcába sujtott. Butler hangos orditással rogyott össze. Paul égő arccal, lihegve állt mellette:

- Most kvitt a számlánk! - kiáltotta.

Meg akart fordulni, de nem tudott. Két kar fonódott köréje és egy égő könnyes arcocska simult az övéhez. És Paul csak annyit hallott, hogy az a drága, meleg száj, amely most hozzá tapadt, azt sugja:

- Szerelmem... Csakhogy visszajöttél!

VÉGE.