MESE-KINCSTÁR

FORDITOTTA:

GYŐRY ILONA

BUDAPEST

A „MAGYAR KERESKEDELMI KÖZLÖNY”

HIRLAP ÉS KÖNYVKIADÓVÁLLALAT

KIADÁSA

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5572-72-2 (online)

MEK-15071

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/15000/15071

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

Péterke.

Lottika.

Téli mulatság.

Késő bánkódás.

Egy baba története.

Szomoru történet.

A kit Dóra megirigyelt.

Az összetört virágcserép.

Bella.

Péterke.

Bizony mi tagadás benne, az egész iskolában nem volt olyan gyermek, kinek egyszer-másszor ne lopódzott volna irigység a szivébe, ha arra gondolt, hogy milyen jó dolga is van a kapitány ur gyermekeinek! A két kis leány, Flóri és Ella mindig gyönyörü ruhácskában és kalapban jöttek az iskolába; nekik voltak mindig a legszebb babáik; füzeteik pedig kivül-belül kifogástalan tiszták voltak, s ők hozták mindig a legizletesebb uzsonnát. De a két fiu, Guszti, a negyedik gymnasium egyik legjobb tanulója s Vilmos, a hatodik osztály legkisebb növendéke szintén sok jóval dicsekedhettek. Irónjaik mindig hegyesre voltak faragva; mindennapra volt nekik vakitó fehér keményitett gallérjuk s ehhez csinos, csokorra kötött nyakkendőjük. Könyveikre s füzeteikre gyönyörü kiczifrázott betükkel volt felirva a név, továbbá őszszel szép tarka sárkányokkal játszhattak s e mellett a pompás uzsonna az ő táskájukból sem hiányzott.

Azt mindenki tudta, hogy mamájuk gyenge, beteges asszony, kinek nyugalomra s kimélésre van szüksége. Igy tehát nem ő lehetett az, ki a gyermekek számára mindenről gondoskodott. Nem, valaki más volt ez az ezermester.

Ha a kis leányok azt kérdezték az iskolában Ellától: „Ugyan mondd csak, ki horgolta ezt a gyönyörü sapkát a babádnak?” akkor Ella egész közönyösen felelte: „Ezt? Ah a Péterke!”

Ha azt kérdezte valaki, hogy ki himezte ki nyári ruhájukat ily szépen, a felelet megint csak az volt: „A Péterke!” Ki készitette el a tizórai uzsonnát ily szépen? A Péterke. Ki hallgatta ki a gyermekeket, ki tanulta a fiukkal a latin feladványt, a leányokkal pedig a többi leczkéket s ki tartotta füzeteiket és tollaikat ily szépen rendben? Ismét csak a Péterke. Péterke főzött és vasalt, ápolta a beteges mamát; gondot viselt az eleven gyermekekre. Péterke mindent tudott; mindenhez értett; mindenkinek a baján tudott segiteni s mindenkihez kimondhatatlanul jó volt és szives. Szóval, Péterke a ház jó szelleme volt.

De tulajdonképen ki volt hát ez a Péterke? fogjátok kérdezni, azt gondolva, hogy bizonyára valami jóltévő kis törpe volt, vagy valami jó tündér.

S csakugyan Péterke ép oly kicsi és szürke volt, a minőnek a törpéket rajzolják, de csak azért nem valami mesebeli lény volt, hanem csak olyan emberi lény, mint akármelyikünk. Péterke tulajdonkép öreg kisasszony volt, kit igazi néven Petrea kisasszonynak hivtak, csakhogy a gyermekek már nem is ismerték ezt a nevet, sőt azt sem tudták, mióta van Péterke náluk s hogy rokona-e szülőiknek, vagy valami más körülménynél fogva él családjukban.

Annyi azonban állt, hogy mióta eszüket tudták, mindig Péterke volt az, ki esténként lefekvéskor melegen betakarta őket s ott maradt náluk, kezüket fogta, ha nyugtalanok voltak s nem tudtak elaludni.

Ha valaki ezt hallotta, mindjárt arra gondolt, milyen jó lehet, a hol egy ilyen áldott jó lélek van a házban s hogy a kapitány ur gyermekei bizonyára nagyon szerették azt, a ki annyi jóval volt irántuk.

Hiszen szerették, az igaz, de azért iránta való viseletük nem mindig mutatta ezt a szeretetet. Csakhogy Péterke nem is kivánt sokat. Mindig nyájas volt, csendes és szerény s minden zugolódás nélkül végezte el tenger sok dolgát, mintha ez nem is lehetne máskép. A helyett, hogy parancsolt volna a gyermekeknek, mindig csak kérte őket s minden kis szolgálatot oly szépen megköszönt nekik, mintha az valami nagy dolog lett volna, ha Guszti egyszer felvette neki az elgurult gyüszüt, vagy ha Ella odanyujtotta neki a czukortartót.

Igy aztán a gyermekek nem valami nagy tiszteletet tanusitottak iránta s jóságát, nyájasságát ugy tekintették, mint valami egészen természetes dolgot, mely nem is lehetne máskép.

„Péterke, fond be a hajamat!” - „Péterke mennyi 102 meg 82?” - „Péterke uzsonnát kérünk!” - „Péterke, varrd meg ezt, varrd meg azt!” -

És ez igy ment reggeltől estig, néha késő éjszakáig. Hogy Péterke is kifáradhat, arra senki sem gondolt. De a gyermekek mégis tudták, mi az a kimélet és gyengédség, mert anyjuk már évek óta beteges volt s azért az ő közelében a gyermekek halkan beszéltek, lábujjhegyen jártak, s ha néha szabad volt belépni az ünnepélyesen csendes betegszobába a halvány szép mamához, kit mindnyájan szivükből szerettek, ugy ezt mindig akként tekintették, mint valami nagy engedélyt. Itt, a mama közelében minden gyermek csupa jóság és szelidség volt.

Hanem Péterke, az egészséges volt; Péterke az övék volt egész nap. Kinek jutott volna eszébe, hogy talán Péterkét is kellene kimélni? Hiszen még ő maga is nevetett, ha a halvány, nyájas, kedves mama hálásan szoritá meg kezét, hogy megköszönje sok jóságát. Péterke ilyenkor mindig egész zavartan mondá: „De kérlek, kedves Virginiám, hiszen azért vagyok a világon!”

Mig a gyermekek csak ilyen közönyösek s néha nyelvesek voltak az öreg kisasszonynyal szemben, addig még csak nem volt baj. De egyszer aztán, Isten tudja, mi ütött hozzájuk! Egy reggel ugyanis Péterke, tulságos gondoskodásból még az iskolába is elvitte Guszti után az uzsonnát, melyet ez odahaza felejtett. Az öreg kisasszony épen akkor lépett be a gymnasium udvarára, mikor az egész osztály ott játszott és lármázott. Mikor a pajkos fiuk az öreg kisasszonyt meglátták, elkezdtek nevetni és suttogni s mikor Péterkének végre sikerült a tömegen keresztültörve Gusztihoz jutni, látta, hogy ez is együtt nevetett pajtásaival s hogy e mellett egészen elpirult zavarában, mikor Péterke az uzsonnát átnyujtotta neki.

Guszti e naptól kezdve soha sem akart Péterkével együtt az utczára menni s az is megtörtént nem egyszer, hogy ha az öreg kisasszony váratlanul lépett be a gyermekszobába, látta, hogy Guszti felhuzott vállal, meggörbült háttal utánozta az ő biczegő járását, mialatt a többiek nevettek és tapsoltak az illetlen játéknak. Igaz ugyan, hogy ilyenkor, ha Péterke belépett, mindnyájan szétszaladtak, de azért ebédnél vagy vacsoránál mindig nevetgéltek, titokban egymásra nézve, mert ilyenkor megint csak Guszti tréfája jutott eszükbe. Egyszer a fiu egy kis czédulát adott körül titokban testvérei közt s azt egyikük sem vette észre, hogy Péterke szeméből sürün hullanak a könyek a kezében tartott sapkára, melyet épen Vilmosnak horgolt.

Ezelőtt sohasem jutott eszükbe az, hogy Péterke csunya. De mióta Guszti pajtásai annyira gunyolták meghajlott alakja, hegyes sovány arcza és ősz haja miatt, azóta a gyermekek is észrevették s azóta nem volt nap, hogy a szegény öreg kisasszonynak ne kellett volna valami gunyolódást elszenvednie. Gusztinak veszedelmes utánzó képessége volt s ehhez járult még az, hogy néhány vonással pompás torzképeket tudott papirra vetni. Ilyenkor aztán testvérei sem tudták megállani nevetés nélkül s még Flóri is elnevette magát ilyenkor, pedig ez volt a testvérek között a legjobb és legokosabb. Igy aztán kitört Péterke és a gyermekek között a békétlenség.

Most történt meg először, hogy Péterke megdorgálta őket. De oly szeliden és félénken, hogy ez csak még inkább ingerelte a gyermekeket a nevetésre. Mikor egyedül maradtak, megbeszélték egymásközt, hogy a „Péter”, a mint most nevezték, nekik bizony nem fog parancsolni s most már csak azért is rosszak lesznek, mert meg akarják mutatni, hogy egy cseppet sem félnek tőle. De mikor aztán Péterke látta, hogy a gyermekek szándékosan boszantják, akkor oly szigorusággal szólt hozzájuk, minőt nem is vártak volna tőle. Ezzel végzé szavait: „Megálljatok, most már igazán megmondom a papának.”

A gyermekek az egész idő alatt, mig ily helytelen magaviseletet tanusitottak, érezték, hogy rosszul cselekszenek s most az utolsó szavak alatt már épen be kellett ezt látniok, mert tudták, hogy a papa bizonyára nagyon szigoruan büntetné meg őket, ha ezt megtudná. Mert a papa mindig rendkivül nyájas volt Péterke iránt; mindig hálásan köszönte meg sok szivességét s folytonosan a legnagyobb tiszteletet tanusitotta iránta.

Igy aztán, ha Péterke a papával fenyegetődzött, ugy ennek mindig megvolt a hatása.

De egyszer már ez sem tudta a gyermekek féktelen jó kedvét lecsillapitani. Ugyanis Ella - ki a mama engedelmével babaruhának valót keresett a foltok között - egy régi, megsárgult fejkötőre akadt, melyet aztán tréfából fejére tett s képzelhetni, mily furcsán állt ez a kopott, ócska, öreges főkötő a leányka szőke fürteihez, s rózsás arczához. Eddig csak nem lett volna semmi baj, de mikor Guszti a furcsa fejdiszt meglátta, azonnal valami gonosz tréfa jutott eszébe. Eldugta a fejkötőt s mikor aztán Péterke bejött foltozó kosarával s leült az asztal mellé, akkor a fiu észrevétlenül odalopódzott a háta mögé s fejére tette a furcsa, nevetséges, ócska fejkötőt. Péterke annyira el volt merülve munkájába, hogy egyideig észre sem vette s csak akkor pillantott fel, mikor a gyermekek hangos kaczajra fakadtak. Péterke csodálkozva nézett körül, de egy pillantás a tükörbe mindent megmagyarázott neki s ekkor Péterke megbotránkozva emelkedett fel és mialatt szomoru fekete szemében könyek csillogtak, odalépett Gusztihoz s gyorsan, váratlanul ráütött a kezére.

A mint a gyermekek ezt látták, kiabálni, lármázni kezdtek s Guszti igy szólalt meg: „Neked nem szabad bennünket megütnöd!” „De szabad”, felelt Péterke, „sőt a papát is meg fogom kérni, hogy verjen meg ő is, mert már nem türhetem tovább, a mit velem teszel!”

„Csak rajta, mondd meg a papának!” kiáltá Guszti csaknem magánkivül. „De én is megkérem majd, hogy beszéljen veled. Neked nincs jogod bennünket megverni, ha pedig ezt teszed, akkor elmehetsz a háztól. Most pedig tudd meg, hogy egyikünk sem szenvedhet téged, s örülni fogunk, ha elmész, mert csak szégyelnünk kell magunkat miattad.”

„De Guszti!” kiálták most a testvérek, kiket most már egészen megrémitettek a fiu szavai.

Péterke azonban intett kezével, hogy hallgassanak s aztán igy szólalt meg halkan, alig érthető hangon: „Csak hadd beszéljen! Jó, hogy tudom. Csak mondd meg ezt atyádnak, ha eljön, én pedig még holnap elmegyek innen és soha sem láttok többé.”

E szókkal eltávozott sirva és leverten, s épen azon perczben lépett ki az ajtón, mikor a folyosón szilárd férfi léptek és kardcsörgés zaja hangzott fel, a kapitány jövetelét hirdetve.

„Péterke!” hangzék most kivülről egy nyájas, szeretetteljes hang. „Mi történt? Hogyan, te sirsz?”

A szegény öreg kisasszony valószinüleg nem felelt e szókra, mert a gyermekek csak azt hallották, mikor becsukta a folyosón szobája ajtaját. De a kapitány gyors léptei már egészen a gyermekszoba közelében hangzottak s a másik pillanatban ott állt előttük, kérdőre vonva őket. S e rövid szigoru kérdésekre nem lehetett kitérő feleletet adni. A kapitány már az első pillanatban is vallomásra birta őket, mert szemének átható tekintete alatt egyikük sem mert volna olyasmit mondani, a mi nem igaz. „Na hiszen most jaj lesz nekünk!” gondolák a gyermekek, mialatt félve nézték atyjuknak mind jobban elsötétülő arczát.

De a kapitány némán nézett maga elé, mialatt arczán nagy szomoruság tükröződött vissza. „Lehetséges volna ez?” mondá néhányszor halk, fájdalmas hangon, mialatt a gyermekek szive mind jobban összeszorult. Végre Guszti nem állhatta tovább s zokogva kiáltá: „Büntess meg, atyám; tudom, hogy megérdemeltem.”

„Mindnyáján megérdemeltük”, mondák most a gyermekek, mire atyjuk igy szólt: „Tehát jertek velem!” E szókkal saját szobájába vezette a gyermekeket, de a helyett, hogy megbüntetésükhöz fogott volna, leültette őket s igy szólt hozzájuk: „Most elmondok nektek egy kis történetet, melyből megláthatjátok, mit tettetek!”

S ekkor elkezdett egy kis fiuról beszélni nekik, kit szintén Gusztávnak hittak. Ez az eleven, jókedvü fiu maga a kapitány volt negyven évvel azelőtt. Azután beszélt neki egy angyali szépségü kis olasz leányról, kit Petreának hivtak. Ez a gyermek ugy került ebbe a kis városkába, melyben Gusztáv élt, hogy nevelőszülői, kik czirkusz-tulajdonosok voltak, egyszer itt tartottak előadásokat, melyekben a kis leánynak is kellett szerepelnie. Az egész személyzetben Petrea volt a legszebb, a legkedvesebb. Minden este fellépett, mint kötéltánczosnő s mikor fehér selyem ruhácskájában, liliom koszorus hajával s a vállára erősitett ezüst szárnyakkal végig lebegett a magasan kifeszitett kötélen, oly tündéri szép volt, hogy az ember azt hihette volna, hogy nem is jár, csak szárnyai emelik.

A kis Gusztáv szülői ott laktak a főtéren, a vendéglő mellett, hol a vándortársaság volt szállva. Igy a két gyermeknek sokszor volt alkalma egymást látni s Gusztáv és Petrea csakhamar a legjobb barátok lettek. Gusztáv a czirkuszban látta a leánykát először s másnap aztán nem győzte csodálni, hogy ez a mesebeli alak milyen szerény, igénytelen leányka az életben. Ha néha átjött szegényes barna ruhájában a szomszéd kertbe játszani, minden jó szóért olyan kedvesen, olyan hálásan mosolygott Gusztáv édes anyjára. Különös, idegenszerü kiejtésével elmondta ilyenkor azt, hogy mily nehéz az ilyen czirkuszi élet, s hogy mennyi verést kapott, mig megtanulta, hogyan kell a vékony kötélen járni.

Az idegen gyermek napról-napra otthonosabban érezte magát a szomszéd házban, Gusztival pedig napról-napra jobban megszerették egymást. A fiunak az volt a gyönyörüsége, ha Petreát tánczolni vagy tornázni látta s ha a leányka egyszer csak repülni kezdett volna, Gusztávot ez talán meg sem lepi, mert meg volt győződve, hogy a kis Petreában valami varázserő van.

A két gyermek nagyon közel lakott egymáshoz, csupán egy rövid folyosó választotta el őket, mely a Gusztávék kertjébe vezetett. A fiucska ablaka épen e folyosóra szolgált s vele szemben volt a vendéglő azon szobája, melyben Petrea lakott szigoru nevelő-szüleinél. Mivel a két ablak épen szemben volt egymással, azért a gyermekek már korán reggel köszönthették egymást az ablakból.

Egyszer azonban hiába várta Gusztáv a kis leányt, pedig már igen szeretett volna vele játszani, mert nagyon unatkozott egyedül. Szülői ugyanis elutaztak s a fiu maga maradt. Odaállt az ablakhoz s átkiáltott hangosan a leánykának, ki erre megjelent az ablakban, de kisirt szemmel és halaványan. Tegnap elhibázott valamit előadás közben s azért most szülői bezárták büntetésből, ők pedig elmentek, Isten tudja, hova, merre?

„Jöjj át hozzám!” kérte a leánykát Gusztáv.

„Nem mehetek.”

„Tudod mit? Én majd átdobom neked a ruhaszáritó kötelet; azt kifeszitjük a két ablak között s azon aztán átjöhetsz!”

A leányka egy ideig hallani sem akart erről, de Gusztáv oly szépen kérte, hogy végre beleegyezett. Megindult a kötélen, de mikor feleuton volt, a kötél egyik csomója meglazult, a leányka elvesztette az egyensulyt és - lezuhant.

Mikor Gusztáv rémülten, kétségbeesve leérkezett az udvarra, addigra a leányka már ott feküdt egy idegen asszony karjában, mint valami letört virág. Nem látszott, hol sebesült meg, nem vérzett, de szemét nem tudta felnyitni s az odasereglett emberek mind azt hitték, hogy meg van halva.

De a jó Isten megszánta a kétségbeesett fiut. Petrea nem halt meg, hanem hónapokig feküdt iszonyu fájdalmak között Gusztáv ágyában, a hova a baleset után beszállitották. A szegény gyermeknek hátgerincze is megsérült, lába pedig kitörött. Később felkelt ugyan, de egész életére sánta maradt s alakja is meggörbült. A vándor társaság ekkor már hegyen-völgyön tul volt s igy a szegény gyermeknek nem lett volna senkije, ha Gusztáv szülői jószivüen házukba nem fogadják. De ezek e naptól fogva ugy tekintették, mint saját gyermeküket s a leggondosabb ápolásban részesitették. Petrea pedig oly hálás, oly szeretetteljes volt irántuk, a minő csak a legjobb gyermek lehet szülőivel szemben. Gusztávnak pedig soha, egy szóval, egy tekintettel sem tett szemrehányást azért, hogy szerencsétlenségének ő volt az oka.

Ápolta Gusztáv anyját egészen haláláig, azután pedig Gusztáv családjához költözött, itt ápolta ennek beteges nejét, gondozta, nevelte gyermekeit, a kik most ezért hálából - -

Itt egyszerre keserves zokogás szakitá félbe a kapitány szavait, ki már-már maga sem tudott szólni, mert könyei elfojták hangját. Most felkelt s intve gyermekeinek, hogy kövessék, megindult velük Péterke szobája felé. Mikor már ott álltak a bezárt ajtó előtt, a kapitány igy szólalt meg könyörgő hangon: „Kedves jó Péterkém, kérlek szépen, nyisd ki nekünk az ajtót!”

Erre azonnal megnyilt az ajtó s Péterke ott állt a gyermekek előtt halványan kisirt szemmel, de mielőtt megérthette volna, hogy mit jelent e látogatás, egyszerre csak mind a négy gyermek átölelte, körülfogta s mialatt könyezve csókolták az öreg kisasszony halvány arczát, igy könyörögtek neki a zokogástól el-elfojtott hangon: „Kedves, édes jó Péterkém, ugy-e nálunk maradsz örökre? Ugy-e itt maradsz mindig? Ugy fogunk szeretni! Oh ha tudnád mennyire szeretünk már most is! - - -”

Lottika.

„Ugyan hol jár mindig ennek a gyermeknek az esze?” mondá a mama. „Mennyi bajom van ezzel a kis alvajáróval! Mindig szórakozott, mindig egészen el van merülve. A másik négy együttvéve sem okozott nekem annyi gondot, mint ez a rossz kis Lotti.”

Ez utóbbi szavak nem voltak komolyan értve, mert a mama komolyan, sőt kissé szigoruan beszélt ugyan, de azért mégis szeretettel nézett arra az aranyszőke fejecskére, mely szégyenlősen rejtőzött ruhája redői közé. A mamának is rosszul esett, hogy ily gyakran meg kellett dorgálnia a kis leányt, ki különben oly jó, oly szeretetteljes és szófogadó volt. De mégis szükséges volt a kis Lottit néha megdorgálni, mert szülőinek igazán sok gondot okozott a gyermek rendkivüli szórakozottsága. Mert ugyan ki mert volna valamit rábizni Lottira, ki mindent eltévesztett és elfelejtett?

Egyszer épen az ebédtől kelt fel a család s egészségére kivánva egymásnak az ebédet, át akartak menni a másik szobába. De Lottika mindebből mitsem vett észre, mert már az evés alatt eszébe jutott valami s ugy elmerült gondolataiba, hogy elfeledte mind az ebédet, mind a körülötte lévőket s mikor bátyja tréfából odatartotta neki a sót e szókkal: „Nem czukrozod meg a tejbe rizskását?” akkor Lottika egész nyugodtan vette át a fiutól a sót s meghintette az ételt a nélkül, hogy észrevette volna, mennyire nevetnek a többiek. Szerencsére, nem evett a megsózott rizskásából, mert még azt is elfeledte, hogy most tulajdonkép az evés ideje van; szóval annyira elmerengett, hogy csak akkor tért magához, mikor atyja ebéd után igy szólitá meg hangosan és szigoruan: „Jó reggelt Lotti!”

„Jó reggelt!” felelt a leányka zavartan s gyorsan felugorva. De már a másik pillanatban észrevette tévedését s szégyenkezve, sirva rejté fejét anyja ölébe. Borzasztó az, mikor mindig kinevetik és kigunyolják az embert! S most még atyja is haragudott, sőt a jó mama is, ki Lottikát annyira szerette. Most még az is azt mondta reá, hogy „rossz kis Lotti!”

„Már csakugyan tennünk kell valamit!” mondá most a papa s ez alkalommal még egyszer napfényre került Lottinak minden apró vétke. Az igaz, hogy hallatlan dolgokat mondtak róla. Például egyik felemlitette azt, hogy Lotti a multkor, mikor az eső esett s neki a nagymamához kellett mennie, elfeledte a vizes esernyőt becsukni a kapu alatt s nyitott esernyővel ment fel a harmadik emeletre, sőt még a nagymama szobájába is. Máskor meg az történt, hogy a lóvasuton, mikor a kocsis azt kérdezte, hova akar menni, azt felelte, hogy „Zöldfa-utcza 13. második emelet balra”, mire a kocsiban ülők persze mind kaczajra fakadtak. De Lotti megint ugy el volt gondolataiba merülve, hogy azt sem vette észre, mikor a Zöldfa-utczáig érve, a kocsis bekiáltott, hogy tessék kiszállni. Lotti nem mozdult, mintha e szavak nem is neki szóltak volna s igy szépen elment négy utczával tovább. Tegnap feladványait feledte itthon, ma meg az uzsonnáját. „Holnap bizonyosan a fejét hagyja majd itthon!” mondá most a papa félig tréfásan, félig haragosan.

„Igazán igyekezni fogok megjavulni”, mondá a gyermek komolyan. Csak ne lett volna ez a megjavulás olyan nagyon nehéz. De mikor olyan jó volt elmerengeni, elgondolkozni mindenféle regés, csodás dolgon. Egyszer az jutott a leánykának eszébe, hogy milyen boldogság lehet az, ha valakinek olyan gyürüje van, melyet csak meg kell forditania, ha azt akarja, hogy láthatatlan legyen; máskor meg azon gondolkozott el, hogy milyen jó lenne néha fecskévé változni s elrepülni messze, messze, tul a városon, a hegyen és a tengeren. Hát az milyen szép lenne, ha egyszer csak minden baba elkezdene beszélni. Bárcsak jönne egyszer valami jó tündér, hogy meg lehetne erre kérni. Istenem, ha csakugyan eljönne s megengedné, hogy háromféle dolgot kivánjanak tőle. Mit is kellene akkor kivánni, hogy az ember aztán soha meg ne bánja? Ezen aztán egész napokon át elgondolkozott a leányka!

S igy akarata ellenére ujra meg ujra beleesett régi hibájába s akárhogy feltette is magában, hogy meg fog javulni, megint csak elfeledett maga körül mindent!

Valami olyannak kellett történnie, mi Lottit egyszer igazán felrázza álmodozásaiból, s mi nevetségessé tegye a gyermek ábrándos, bohó gondolatait.

S csakugyan nemsokára történt is ilyen dolog.

A gyermekek már hetek óta örültek valamire.

A mama fivére, ki még mint fiatal ember ment ki Amerikába s ott nagyon meggazdagodott, most nejével és gyermekeivel együtt visszatért hazájába s itt gyönyörü birtokot vett nem messze a várostól, melyben rokonai laktak. Mivel a két gyermek a hosszu tengeri uton kissé elgyengült, szülőik nem is állapodtak meg velük a városban, hanem igyekeztek őket mielőbb kivinni falura. Mikor itt aztán megtelepedtek, akkor a bácsi bement a városba, hogy rokonait meglátogassa s egyszersmind meghivja őket birtokára. „Ha már egészen rendben lesztek s ha majd kipihentetek, akkor mindenesetre kimegyünk!” mondá Lottika atyja s a gyermekek e naptól kezdve mindig csak azon gondolkoztak, vajjon mikor jön az utazás napja.

„Nemsokára!” „Csakhamar!” „Talán jövő vasárnap!” feleltek a szülők, ha a gyermekek kérdéseikkel zaklatták őket. De egyszer aztán az volt a válasz, hogy „holnap!”

Másnap aztán gyönyörü, napsugaras vasárnap reggel volt. A gyermekeket már korán felkeltették s aztán mindnyájukat szép uj vasárnapi ruhájukba öltöztették fel. Ekkor már két szép nyitott hintó állt a kapu előtt s mig a gyermekek izgatottan, szivdobogva itták meg a reggeli kávét, azalatt künn a ház előtt egyre hangzott a lovak dobogása és nyeritése.

Most az egyszer Lottira sem lehetett panasz, mert ugyancsak élénk volt az egész uton. A hintó szép hegyes-völgyes vidékeken repitette őket át s már dél volt, mikor a gyönyörü kastély elé érkeztek, hol rokonaik nagy örömmel fogadták a vendégeket. A villásreggelihez a park árnyas fái alatt volt teritve s mikor ennek vége volt, akkor kezdődött csak az igazi mulatság. A gyermekek csakhamar megbarátkoztak s együtt járták be a nagy parkot s az egész ház környékét. A kis amerikai rokonokat mind az öten nagyon megszerették, mert kivánni sem lehetett volna barátságosabb s vigabb pajtásokat. Fred, a legidősebb, roppant mulatságos fiu volt, ki mindig tudott valami érdekeset elbeszélni vagy valami jó tréfát mondani; a két kis leány pedig, Amy és Meg olyan jók, olyan kedvesek voltak, hogy öröm volt velük lenni.

Ebédre a kastély széles tornáczán gyültek össze s ekkor mindnyájan, még a gyermekek is igazi, gyöngyöző rózsaszinü pezsgővel koczintottak a barátságra. Ebéd után a gyermekek folytatták a játékot s egyideig a gyermekszobában mulattak, majd kimentek a kertbe s itt aztán csak ugy repültek a nagy labdák és tarka abroncsok. Mikor ebbe is belefáradtak, akkor a kis leányok beleültették a pompásan felöltöztetett babákat a szép kis kocsikba s mig ők ezeket tologatták a kavicsos utakon, addig a fiuk a felállitott fabábokat igyekeztek ledobni a golyóval.

Egy kis idő mulva Fred igy szólt a többiekhez: „Most megmutatom, hogy tudok tornázni!” s ekkor egy gyors szökéssel fenn termett a nagy diófán, innen pedig ügyesen átvetette magát egy hintára, mely a nagy diófa ágán volt megerősitve. Mikor ott állt, nevetve kiáltott le a többiekhez: „Innen az egész világot meg lehet látni, az egész völgyet, a szántóföldeket és a hegyeket, sőt még a város tornyait is.”

Persze most mindegyik szerette volna „az egész világot” látni, csakhogy a karcsu, izmos, ügyes Fred mutatványait bajos lett volna nekik is megcsinálni. Azért ugy segitettek a dolgon, hogy Amy elhozta az erkélyről azt a magas kipárnázott széket, melyen a mama szokott ülni s ennek segélyével aztán a kicsinyeknek is sikerült a magasan függő hintára feljutni.

Igy került fel végre Lottika is, ki ma szokatlanul élénk volt és vidám. Mikor ott ült a hintán, gyönyörü vidék terült el szeme előtt. Erdőkoszoruzta dombok, virágzó völgyek, melyekből édes illat szállt fel, mig a nap csak ugy ontotta fényes sugarait a bárányfelhős kék égről. Lottika mind lassabban és lassabban mozgatta a hintát s e közben egészen elmerült gondolataiba. Eszébe jutott, hogy hányszor kivánta, bárcsak tudna repülni s ime, most szinte ugy érzi, mintha repülne. Elgondolkozott, hogy ha csakugyan szárnya lenne, milyen messze elrepülhetne, mennyi népet láthatna s hogy irigyelnék, hogy csodálnák az emberek.

Hogy meddig ült ott a hintán, gondolataiba elmerülve, azt maga sem tudta. Azt sem vette észre, hogy a többi gyermekek, kik egyideig még ott játszottak mellette, egyszer csak felkerekedtek s elmentek a kis csikókat megnézni. Lármájuk és kaczagásuk egyideig még elhallatszott Lottihoz, de aztán minden csendes lett s a leányka egészen egyedül maradt. Ezalatt a nap is lefelé hanyatlott már, Lotti látta, mint merül bele a tűzgolyó a távoli folyam habjaiba; látta mint tartanak hazafelé a szénás szekerek a nyárfákkal szegélyzett uton, mely ugy kigyózott az aranykalászos szántóföldek között mint valami széles zöld szalag. Mily lassan mentek a szekerek! A leányka pedig repült; azt képzelte, hogy szárnya van s hogy most már csakugyan tud repülni.

De egyszerre csak vége szakadt az álmodozásnak! Mi volt ez? Jól látott-e? Nem szülői s testvérei mentek-e ott azon a két hintón, mely most ott kanyarodott be az országut sarkán? Igen, igen, semmi kétség. Látta testvérei szőke fejét a kocsikban s most már tudta, hogy csakugyan elindultak. De hát hogyan történhetett ez? Hogy kelhettek utra nélküle és ily hamar?

Vagy talán órákhosszat álmodozott volna? Csakugyan, már az egész ég alkonypirban ragyogott. Szülei bizonyára keresték is, de mivel nem találták, utra keltek. Oh csak a bácsi utánuk küldené kocsival őt is.

Ijedve nézett körül, keresve a széket, melyen ide felszállt, de most látta csak, hogy az nincs ott, a hol előbb volt, hanem legalább is tiz lépésnyire a hintától. A gyermekek valószinüleg játékközben vitték el ilyen messzire s most sem a széket nem lehetett elérni, sem a hintáról a földre lejutni, mert a hinta nagyon magasan függött, mivel csupán Fred vakmerő mutatványai kedvéért volt odaakasztva. Lottika ekkor keserves zokogásba tört ki; sirt, kiáltozott, könyörgött, de mind hiába, senki sem hallotta! A park nagyon nagy volt s a diófa ennek felső végében állott, tehát legtávolabb a kastélytól.

A szegény, elhagyatott gyermek mindjobban félt, mindjobban remegett. Ugy tetszett neki, mintha örökre el lenne szakitva szülőitől és testvéreitől, pedig hogy vágyott utánuk, s kivált az édes, drága jó mama után, ki most bizonyára épen igy aggódik gyermeke miatt!

Igy telt el egy idő, keserves könnyek között, mig végre a gyermek már egészen belefáradt a sirásba. Arra is gondolt már, hogy leugrik a hintáról, de a mint meg akarta kisérleni, egészen elszédült s igy kénytelen volt tovább is ott maradni. De ekkor meg az jutott eszébe, hátha itt annyira elálmosodik, hogy nem tud ébren maradni s aztán álmában majd leesik. Hátha még meg is hal? E gondolat aztán annyira megrémitette a szegény gyermeket, hogy kétségbeesve kiáltott fel:

„Anyám, édes jó anyám!” S ekkor - valóság volt-e ez, vagy álom? - egy hang hallatszott a bokrok közül, mely aggódva, de végtelen szeretettel kérdé: „Lottikám, hol vagy? Oh, mily régen keresünk már?”

Oh, ez nem volt csalódás! Ez csakugyan a mama jól ismert, nyájas hangja volt. E pillanatban világosság tört elő a bokrok közül s gyorsabban, mint sem leirhatnám, ott termettek Lotti szülői, testvérei rokonai.

„Lottika! - Nini, itt van! - Szegény, szegény gyermekem! - Oh, te kis alvajáró! - Lásd, ennek magad vagy az oka! Szállj le gyorsan!” hangzik most össze-vissza minden oldalról.

A mama azonban egy szót sem szólt, hanem ölébe vette a gyermeket s oly szeretettel ölelte át, mintha egyedül ő értené, hogy mit szenvedhetett a leányka e néhány óra alatt.

„Oh mamám, azt hittem, már egészen meg is feledkeztetek rólam”, zokogá a leányka.

Most aztán kiderült, hogy mikép történt a dolog. A két hintó nem a városba indult még akkor, midőn Lottika az országuton megpillantotta testvéreit, hanem csak az erdőbe, mert a bácsi ezt is meg akarta rokonainak mutatni. A társaság gyorsan elhatározta magát az indulásra s mikor a bácsi kérdésére, hogy mindnyájan itt vannak-e, annyi hang felelte, hogy „itt”, azt hitte, hogy már senki sem hiányzik s ezzel gyorsan kocsira ültetett mindenkit. A nagyobb gyermekek, kik az első hintóban ültek, azt hitték, hogy Lotti a mamánál van, a mama viszont azt gondolta, hogy Lottit is odaültették az első hintóba. Igy csak akkor vették észre, hogy Lotti hiányzik, mikor az erdőben kiszálltak. Erre természetesen csakhamar visszafordultak, mert a szegény anya nagyon aggódott gyermeke miatt s képzelhetni, mennyire megrémültek, mikor Lottit a kastélyban sem találták.

Arra, hogy még mindig a hintán ül, természetesen senki sem gondolt előbb.

Lotti kalandját a testvérek inkább nevetségesnek találták, mint szomorunak s a fiuk arczán meglátszott, hogy szeretnék egy kicsit megboszantani.

De mivel a szegény gyermek oly halványan és kimerülten feküdt anyja ölében, azért a papa maga parancsolta meg nekik, hogy a mai eseményt mindaddig ne emlegessék, mig csak Lottika ismét el nem merül álmodozásaiba.

A gyermekek megigérték s meg is tartották. S a papa előre tudta, hogy ezentul egyáltalán nem is lesz e boszantásoknak helye s igaza lett, mert Lottikát ez esemény egészen átváltoztatta. E naptól fogva soha sem merült el gondolataiba ennyire; megtanult nyitott szemmel nézni a világba s oly kedves, élénk, okos leányka lett belőle, hogy szüleinek mindig csak örömet szerzett.

Téli mulatság.

A város hóval fedett utczái és háztetői vakitó fényben ragyogtak, mikor a napsugár fénye reájuk vetődött.

Szombat délután volt, még pedig karácsony és ujév között. A templom harangja megkondult a toronyban kimenőre s fenn az égen, épen a befagyott folyam felett, mely keresztülszelte a várost, ott ragyogott a hold ezüstös sarlója.

A folyam tükrén tarka sokaság zsibongott. Vig tanulók, diszesen öltözött hölgyek, nyalka tisztek, de leginkább mégis a gyermekek lepték el a jeget. Ezek még mindnyájan el voltak telve a karácsony est boldogságával s mindegyiken volt valami olyan, mit a Jézuska hozott nekik. Egyiken egy uj kalap, másikon uj köpeny, harmadikon a fényes uj korcsolya.

De a legboldogabbnak mégis az a kedves arczu, halvány leányka látszott, ki szürke prémes vörös bársony téli ruhát viselt s kit egy pirospozsgás fiucska tolt egy diszes szánkóban. A leányka térdére meleg prémes takaró volt ráteritve s e gyengéd alkotásu gyermek csak arra látszék teremtve lenni, hogy mindenki szeresse, óvja, ápolja.

Évike csakugyan kissé gyenge, beteges leányka volt, nem úgy mint testvérei, kik sohasem panaszkodhattak valami betegségről. Mind a négyen erős, egészséges gyermekek voltak, s csak az ötödiknek, Évikének betegeskedése okozott a szülőknek sok gondot. Most sem azért ült ott a szánban, mintha kényeskedett volna, hanem azért, mert egy idő óta oly nehezére esett a járás, hogy néha a szoba egyik végétől a másikig sem tudott elmenni. Három éves korában elkezdett sántitani s mivel a dologra eleinte nem forditottak elég figyelmet, Évike baja idővel annyira sulyosbodott, hogy néha hónapokig is az ágyat kellett őriznie. Az orvosok eleinte gyors gyógyulással biztatták a szülőket, de év év után mult s ugy látszott, hogy sem a gyógykezelés, sem a fürdőzés mit sem használt, mert Évike lába mind merevebb lett s a járás mind jobban nehezére esett a szegény gyermeknek.

A szülők igen sokat busultak e miatt s csak az volt a szerencse, hogy a leányka nagyon türelmes volt, s panaszszó nélkül türt mindent. Még ő vigasztalta az aggódó anyát s a világért sem akart panaszkodni, nehogy szüleinek még több fájdalmat okozzon.

Egyetlenegyszer történt, hogy testvére, Rudi meglátta, hogy a kis leány sir.

Évikéék házának ablakai a folyóra nyiltak, honnan most, mióta minden hóval és jéggel volt boritva, csakugy hangzott a ház környéke a vig kaczagásoktól s a gyermekek zsivajától, mely belevegyül a katonazene hangjaiba. Rudi mindig egyike volt a legvigabbaknak, s a legügyesebb korcsolyázóknak, a mi nem is volt csoda, hisz már ötéves kora óta mindig volt korcsolyája s nagy biztonsággal és bátran siklott tova a jégen.

Évike nem irigyelte a mulatságot testvéreitől, de egyszer, midőn ezek mindnyájan lenn voltak, neki pedig otthon kellett ülni, a szoba falai közé zárva, akkor mégis elszomorodott s mialatt nézte, nézte a vig zsibongó tömeget, halvány arczán forró könnycseppek gördültek alá.

Rudi épen ekkor rontott be a szobába, hogy az elszakadt szij helyett egy ujat hozzon. De a mint a szeles, pajkos fiu a leányka halvány arczát s kisirt szemét látta, egyszerre oda lett minden jókedve. Egy szót sem szólt arról, hogy Évikét sirni látta, de az uj szijat sem vette elő, sőt korcsolyáját is falra akasztotta. Ekkor azután összeszedte legszebb játékszereit s képeskönyveit és odaült velük Évike mellé. Egész délután együtt mulattak s mikor estefelé a mama hazatért, a három nagyobb gyermekkel a városból, örömmel látta, hogy Évike milyen vigan játszik Rudival.

Vacsora után, mikor a leányka már lefeküdt, Rudi zavartan mondá atyjának, hogy valami mondanivalója lenne. E szókkal előhuzta zsebéből azt a szép fényes aranyat, melyet nagybátyjától kapott születésnapi ajándékul.

„Mondd csak atyám, lehetne ezen a pénzen egy szánt kapni, tudod olyant, a miben a jégen egyik a másikat tologatni szokta?”

„Ugyan minek neked már meg az a szánkó?”

„Nem magamnak veszem”, felelte Rudi gyorsan, „de nézd atyám, én most már egészen jól tudok korcsolyázni s azt hiszem, hogy Évikének nagy öröme telnék benne, ha mindennap kivinném egy kicsit szánkázni. Ha ez a pénz elég lenne, s ha ti is megengednétek, nagyon szeretnék neki karácsonyra egy kis szánkót venni!”

„S igazán rád bizhatnánk beteg hugodat?” kérdé az atya, mialatt vizsgáló tekintettel nézett a fiu piruló arczába. Nagyon jól tudta, hogy Rudinál a jószivüség és a könnyelmüség sokszor harczban áll egymással A fiu egy perczre zavartan hajtá le fejét, de a másik pillanatban ragyogó tekintettel nézett atyjára s aztán igy szólalt meg:

„Reám bizhatjátok atyám. Majd meglátjátok, hogy én is tudok egy kis áldozatot hozni! Felhagyok a versenyfutással és a hógolyó dobással s ha Évikét viszem szánkázni, csak reá fogok gondolni. Kisértsétek meg!...”

„Legyen! S ha csakugyan feltetted magadban, hogy megveszed a szánt, azt hiszem, ebből az aranyból kifutja. Mit gondolsz?” kérdé most a mamához fordulva. „Holnap mindjárt elmegyünk magunk s megvesszük a szánt!”

Ugy is történt, csakugyan megvették s a szán oly szép volt, oly fényes, mint a mesebeli hókirálynőé s épen ezért kissé hihetetlennek látszott Rudi előtt, hogy ezt a gyönyörü szánt egy aranyból kilehetett fizetni. De csakugyan ugy kellett lennie, mert karácsony estéjén, midőn az atya legelőször is ezt mutatta meg a kis betegnek, igy szólt hozzá: „Nézd gyermekem, ez Rudi ajándéka.”

Oh hogy ragyogott e szókra a leányka halvány arcza, hogy csillogott kék szeme, mialatt igy szólt Rudi nyakát átölelve: „Oh köszönöm, ezerszer köszönöm!”

A pajkos, szilaj Rudi ugy érzé, hogy a karácsonyestét sohasem találta oly szépnek. A fenyőfa még sohasem ragyogott ily tündéri fényben s az estharang hangja sohasem volt ily ünnepélyes. S ennyi ajándékot meg bizonyára még sohasem kapott. Hát még ha a holnapra gondolt! Az lesz csak az öröm! „Holnap! Holnap!” sugta kis huga fülébe, mikor ez lefekvéskor még egyszer átölelte Rudi nyakát, hogy megköszönje neki a gyönyörü ajándékot.

Napok multak s a testvérek már negyedszer mentek együtt szánkázni. Rudi csakugyan megtartotta szavát s jól gondját viselte kis hugának. Pajtásai hivták, de biz ő mindaddig nem ment velük játszani, mig csak Évikét haza nem vitte.

Egyszer a gyermekek kissé később érkeztek ki a jégre, mint máskor szoktak. Rokonaik érkeztek egy távoli városból; ezeknek aztán először is mind meg kellett mutatni az ajándékokat, azután pedig még sokáig tanácskoztak felőle, hogy most már menjenek-e vagy sem, mert öt órára az egész társaság a nagymamához volt hiva.

Végre Rudi ugy oldotta meg a dolgot, hogy legjobb lesz, ha Évikét most is elviszi szánkázni, csak ugy mint máskor, onnan pedig szintén szánon elviszi a nagymamához. A leányka nagy örömmel fogadta e tervet, s a szülők is beleegyeztek minden vonakodás nélkül.

Már esteledni kezdett, s az alkonypirban égő torony órája most ütötte el a félötöt.

„Még tiz perczig maradhatunk Évike”, mondá Rudi, „de aztán mennünk kell.” Évikének ma még a szokottnál is nagyobb gyönyörüsége telt a szánkózásban, de Rudinak épen ma nem volt olyan jó kedve, mint máskor. Volt ugyanis a jégen egy idegen fiu, ki bársony ruhájával s kaczkiásan megkötött skót selyem kendőjével nagyon feltünt mindenkinek. Ugy látszott, ennek különös kedve telt abban, hogy Rudit felingerelje. A hógolyók, melyekkel dobálózott, egyre ott röpködtek Rudi feje körül s ez akár merre indult is a szánnal, az idegen fiu mindig eléje vágott s közben egyre olyan szavakat hangoztatott, melyekkel Rudit ki akarta türelméből hozni. „Lusta kis király kisasszony!” „Milyen szent ez a fiu!” „Bizonyosan oda vannak nőve a szánhoz!” mondogatta az idegen fiu s Rudinak bizony össze kellett erejét szedni, ha azt akarta, hogy nyugodt maradhasson.

„Talán mehetnénk is már”, mondá végre, de e pillanatban egy kis kéz érintette meg a fiu vállát s egy vidám hang igy szólalt meg mögöttük: „Rudi, Évike, ugyan ne siessetek olyan nagyon, hisz a madár sem ér utol!”

„Te vagy az, Lili?” kérdé Évike örömmel. „Nézd csak milyen jó dolgom van!” „Csakugyan”, felelt Lili, „de én szivesen felváltanom Rudit egy időre!” „Csakhogy Rudi nem engedi ám!” felelt Évike. „Ugyan miért ne engedné? Mi volna abban, ha háromszor én tolnálak körül? Nem is kérdezzük Rudit. Nos Rudi, ugy-e hogy már egy kicsit megelégelted a tologatást?”

Rudi zavarodottan hallgatott. Ép e pillanatban repült arczába a tulsó partról egy jól irányzott hólabda. Csakugyan, már nem birta magát türtőztetni. Csak egyszer visszafizethette volna a kölcsönt! De hát vajjon miért ne? Baj lenne az, ha egyszer-kétszer Lili is körülvinné Évikét?

Lili hamis mosolygással nézett Rudira. „Nos, holnap reggelig fogunk itt állni?” kérdé, mialatt Rudit eltolva a szán mellől s megindult a sikos jégen.

A fiu néhány perczig habozva nézett utánuk. Mégis helytelen volt, hogy engedett, gondolá. De hát mi érhetné Évikét? Hisz Lili csak oly jól korcsolyázik, akár maga Rudi. Igen ám, de hát az igéret, a hüség, a kötelesség?

De most egyszerre haragosan kiáltott fel a fiu: „Megállj ficzkó most meglakolsz!” mert a másik egy jégdarabot dobott egyenesen az arczába. „Majd megtanitlak, hogy merj máskor belém kötni!” kiált az idegen fiunak, ki épen ott állt az egyik égő lámpa közelében a part mellett.

Rudi villámgyorsan közeledett feléje s mialatt a másik fiu még egy hógolyót rádobott, azalatt ő is összegyurt egy csomó fagyos havat.

„Egészségedre!” kiáltá Rudi, a mint a hógolyót a fiu felé dobta. De e pillanatban gunyos kaczaj hallatszott a partról s az idegen fiu vakmerő hangon kiáltá: „Korábban kelj fel, ha velem akarsz kikezdeni!” Rudi körülnézett, s ime, a másik már nem volt ott. De messze még nem lehetett, mert e pillanatban uj hógolyó repült Rudi fejének.

„Ezt még megbánod!” kiáltá Rudi egészen elvakulva a haragtól. Lehajolt s egy nagy hólabdát gyurva össze gyorsan és könnyedén átvetette magát a hótorlaszon. Ekkor czélzott - s a másik pillanatban a hatalmas hólabda ott volt a másik fiu nyakában.

„Jó, tehát csatázzunk!” kiáltá most a másik s erre egymásután dobálta a hólabdákat bámulatos biztonsággal, úgy hogy alig téveszté el csak egyszer is a czélt.

Erre aztán Rudi is egészen neki hevült a harcznak s a másik pillanatban feledve volt a szán, a meghivás, az igéret, minden! Csak azon volt, hogy minél jobban visszatorolhassa azt, a mit a másiktól elszenvedett. Azt észre sem vette, hogy a mint ellenfelét üldözte, mindjobban eltávozott a folyótól. Végre egy diadalmas dobás után a másik fiu bekanyarodott az utczasarkon, Rudi pedig lélekszakadva rohant utána. Ugy látszott, mintha az idegen fiunak nagyon tetszenék az, hogy a nálánál jóval kisebb Rudi hogy kergeti, azért néha meglassitotta lépteit, majd ismét gyors futásnak eredt, mig végre aztán egészen eltünt Rudi szeme elől. Erre Rudi haragosan dobta el a hólabdát s már épen arra gondolt, hogy visszatér, midőn egyszerre csak nevetve fogta meg valaki a karját s igy szólt hozzá:

„Én vagyok. Kár volt, hogy még egy kicsit nem tartogattad a hógolyódat!”

„Bocsáss el, ha mondom!” kiáltá Rudi, kinek most már csak az elmulasztott kötelessége járt eszében.

„Ohó, megállj csak!” felelt a másik. „Eddig verekedtünk, de most már férjünk meg egymással. Te mindjárt megtetszettél nekem! Jöjj el velem, itt lakom nem messze. Meglásd, még jó barátok leszünk.” - „Csak most bocsáss!” mondá Rudi aggódva. „Mennem kell, várnak reám a folyónál.” De a másik fiu, ki Rudinál jóval nagyobb és erősebb volt, ezalatt már bevonta magával egy háznak fényesen megvilágitott udvarába.

„Először mondd meg, akarsz-e barátom lenni?” sürgette Rudit nevetve, mialatt odaszoritotta a falhoz. - „Most semmit se mondok, csak azt, hogy bocsáss el, mert különben -” - „Ohó, hát még mindig kedved van a harczhoz? Nem, nem, most nem bocsátlak el; foglyom vagy s azt kell tenned, a mit én kivánok!” - „Kényszeriteni nem hagyom magamat semmire!” daczoskodott Rudi. - „Hát akkor itt maradunk holnaputánig. Nekem van időm!” felelt a másik. „De nekem nincs!” kiáltá Rudi s e pillanatban nagy erőfeszitéssel kirántotta magát s a másik fiut félrelökve utjából, kiszaladt a kapun. Ekkor aztán futott, mintha kergették volna. A másik pedig néhány pillanatig csodálkozva nézett utána s aztán megnézve zsebóráját, megindult arrafelé, amerre Rudi elszaladt. A másik fiunak az volt a szándéka, hogy utána megy s ha megtalálja, mindenesetre kibékül és barátságot köt vele.

Rudi égő arczczal érkezett meg a folyóhoz; de ekkor ijedve látta, hogy Évike szánja már nincs ott.

Lili eddig bizonyára már régen hazavitte, gondolá, mikor első ijedtségből kissé magához tért. Ekkor megindult s nyilsebesen futott haza. De kit látott a kapuban? Megint csak előbbi ellenfelét, ki igy szólitá meg: „Itt laktok?” „Itt, itt; de most nincs időm a beszélgetésre!” feleli Rudi s felrohanva a lépcsőn, azonnal becsengetett.

De itt uj rémület várja. Senki sem nyit neki ajtót, igy bizonyosan mindenki elment hazulról, még a két cseléd is. De hát Évike?

Rudi csaknem remegni kezd az aggodalomtól. De ismét támad valami mentő gondolata. Lili ott lakik a nagymamától nem messze, bizonyosan odavitte Évikét a szánban. Azonban egyre az jár eszében, hogyan lép szülei elé, kik eddig már bizonyosan tudják, hogy nem vigyázott kis hugára eléggé s hogy nem teljesitette azt, a mit igért.

S mégis legyőzi a félelmet, mert mindenáron meg akarja tudni és pedig minél előbb, hogy mi történt Évikével. A mily gyorsan csak bir, neki indul a sötét utczáknak s szalad a nagymama háza felé. A mint itt meghuzza a csengetyüt, hallja, hogy benn a szobában több hang is igy kiált fel: „Hála Istennek! Jönnek már!” Az ajtó azonnal kinyilik, mire Rudi igy szólitja meg az elősiető mamát: „Itt van Évike?”

De e kérdésre csak egy ijedt kiáltás a felelet. Később aztán igy szólal meg a mama: „Az Istenért, hát hol van Éva? Nincs veled?” kérdi, mialatt arczát halálsápadtság boritja el. Férje, ki e közben szintén elősietett, csak nehezen birja feltartani, hogy össze ne essék. A szegény mama szemrehányó, szomoru tekintete rosszabbul esik Rudinak, mint bármely büntetés.

Szegény fiu zavartan rebegi el a mentséget, miközben már mindenki ott áll az előszobában, kérdezősködve, sirva, jajgatva: „Ne félj, én azonnal megkeresem Évát s hiszem, hogy semmi baja sem történt.” Ezalatt Éva nagyobb nővérei elhatározzák, hogy elmennek Lilihez, a mama pedig arra kéri a nagyapát, kisérné őt haza, mert hátha Évát meg hazaviszik azalatt.

Rudi kétségbeesetten rohan le atyja után a lépcsőn s könyörögve fogja meg ennek kezét, de atyja ellöki a feléje nyujtott kezet s igy szól hidegen és szigoruan: „Kérd Istent, hogy bocsássa meg könnyelmüségedet!”

Az atya először is a folyóhoz megy, hol remegő hangon kérdezi meg egy őrtől, nem látott-e egy ilyen és ilyen szánt, melyben egy kis leányka ült. De mit hall?

„A szán egy ideig itt állott”, felel az őr, „de nem volt, a ki tolja, s igy aztán néhány vig fiu állt neki s azok kezdték el tologatni. De később oly meggondolatlanul huzták ide-oda, hogy a könnyü szánkó felborult s a szegény gyermek ekkor látszólag nagyon megsérült, mert feje vérzeni kezdett. Véletlenül épen erre ment egy ur, ki magát orvosnak mondta s ez a kis sebesültet kocsira téve, saját lakására vitte.” „Ki ez az ur? Hol lakik!” kérdé az atya gyorsan.

„Nem tudom, de egy másik őr, ki akkor szintén itt volt, felirta az orvos lakását. Mihelyt társamat megtalálom, azonnal megkérdezem tőle a czimet. De persze, ebbe néhány óra is beletelik.”

Néhány óra! Hát addig türje e kinzó bizonytalanságot? A szegény atya egészen megtörve érkezett lakására, hogy itt nejének lehetőleg kiméletesen tudtára adja a szomoru hirt. Rudi zokogva ment atyja után.

Most oly szomoru perczek következtek, melyekhez hasonlót Rudi soha sem élt át eddig. Rokonai mind összegyültek, testvérei pedig már hazatértek volt Lilitől, még pedig azon hirrel, hogy Lilinek bizonyos órára haza kellvén mennie, nem sokáig várhatott Rudira, s mikor ez nem jött, akkor otthagyta a szánt azon a helyen, a hova megbeszélésük szerint a fiunak is vissza kellett volna térnie.

Képzelhetni, mily keserü szemrehányásokkal kezdték Rudit most ujból ostromolni! Elannyira, hogy végre egész megváltás volt a szegény fiura nézve, mikor egyszerre csak megszólalt a csengetyü. Néhány pillanat mulva igy szólalt meg az előszobában egy tiszta hang.

„Nem lakik itt egy fiu, ki ma délután egy kis leányt vitt szánkázni a folyóra?” Rudi azonnal megismerte e hangot s gyors léptekkel ment ki az előszobába. Csakugyan nem csalódott; az a fiu állt ott, kivel ma délután oly elkeseredett harczot folytattak a jégen. De ugyan mit akarhatott? S épen ez órában? Talán hirt hozott róla? Néhány percz mulva az egész család körülállta az idegen fiut, mire ez igy szólalt meg komolyan:

„Nem Rudi az, a ki hibás a dologban, hanem én. Én csalogattam addig, mig végre csakugyan utánam jött. De hála Istennek, valami nagyobb baj még sem történt. Atyám tiszteletét küldi; ő az uj orvos, ki néhány nappal ezelőtt érkezett a városba. Látta, mikor a folyó partján a szerencsétlenség történt s azért vitette a leánykát a mi lakásunkra. De azt mondja, hogy a homlokán lévő seb nagyon csekély. A kis leány csakhamar felocsudott ájulásából, aztán pedig szép csendesen elaludt, ugy hogy holnap reggelre talán már egészen meg is gyógyul!”

„Hála legyen érte Istennek!” mondák most mindnyájan, mialatt a szegény anya zokogva borult férje vállára; annyira megrenditette előbb a sok izgalom, most pedig a váratlan öröm hire.

„Ugy-e elvezetsz bennünket atyádhoz?” kérdé Évike atyja a fiutól. „Mi is elmegyünk?” mondák a leányok s Rudi is sirva kérte atyját, hadd mehessen ő is. Csakhogy az atyja e kérést nem igen látszott figyelembe venni, mert mig leányaihoz igy szólt nyájasan: „Jó, eljöhettek, csak azt várjátok meg, mig mi visszatérünk”, addig Rudinak nem is felelt. Mikor azonban a fiu fejére tette sapkáját, hogy szülőivel menjen, akkor szigoru tekintettel fordult hozzá s igy szólt: „Hogy jöhetnél velem te? Nem fiam, neked semmi keresni valód sincs Évike mellett.” E szókkal elháritotta utjából a fiut s neje után sietett, ki eddig már lenn volt a kapu alatt.

Mikor Rudi egyedül maradt, nem tudta fájdalmát tovább leküzdeni s keserves zokogásba tört ki, ráborulva az elhagyott, sötét folyosó vasrácsára.

Néhány percz mulva azonban valaki szeretettel ölelte át a fiu nyakát s egy hang igy szólalt meg nyájasan, de komolyan: „Ne sirj, Rudi! Visszajöttem, mert meg akartalak vigasztalni. Ne félj, szüleid meg fognak neked bocsátani, mert én addig könyörgök nekik, mig csak ezt nem teszik. Tudom, hogy tulajdonkép én vagyok a bűnös, nem te s ezt nem is fogom elhallgatni. Meglásd, még jó barátok leszünk. Hanem én tudok ám valamit!” tette hozzá mosolyogva s mikor látta, hogy Rudi még mindig szomoru, igy folytatá: „Hallgass ide, de el ne mondd senkinek! Ugy-e hallottatok ti már atyámról, ki egyike a leghirnevesebb orvosoknak? Lásd, már száz meg száz bénát és nyomorékot gyógyitott meg, ugy hogy azok most mind egészen egészségesek. Még csak egy hete lakunk itt, de én azt mondom neked, valódi szerencse, hogy atyám ily hamar meglátta kis hugodat! Mindjárt látta, mi baja s én is hallottam, ugy bizony, én is hallottam, mikor azt mondta: „Igérem neked, kedves kis leányom, hogy egészen meggyógyitlak!” De most Isten veled, Rudi, sietnem kell, hogy megmutathassam atyádnak, merre lakunk.”

Azon remény, melyet a fiu Rudi szivében felébresztett, csakugyan beteljesült.

Évike azóta együtt ugrál és szaladgál testvéreivel; mindennap eljár az iskolába s vigan labdázik a többi leánykákkal. A hirneves orvos csakugyan megtartotta szavát s addig el sem bocsátotta hazulról, mig a maga lábán nem tudott hazamenni. Azon nehéz, csaknem csodás műtét, melyet rajta végrehajtott, egészen visszaadta a leányka lábának hajlékonyságát és erejét. De nincs is a világon ember, ki iránt Évike szülői hálásabbak lennének, mint a nagytudományu orvos iránt.

Természetesen, ezalatt Rudinak is megbocsátott mindenki. Ez nem történt ugyan meg azonnal, de a fiu uj barátja oly szépen, oly szivrehatóan kért Rudi számára bocsánatot s azonkivül Rudi is annyira megkomolyodott s oly bűnbánólag viselte magát, hogy a szülők végre csakugyan kiengesztelődtek s mikor Évike már csakugyan gyógyulófélben, volt, akkor Rudit is ujból a régi szeretettel zárták szivükre.

Ez esemény hatása Rudira nézve nem volt mulandó. Most már azóta tizenötéves és igen derék, okos, kötelességérző ifju. Remélhető, hogy e szép tulajdonságokat később is meg fogja őrizni, mert időközben elhatározta, hogy ő is arra a szép pályára lép, melyen a tudós orvos annyi jót tett a szenvedőkkel. Már pedig, hogy e pályán csak az haladhat, kit a legnagyobb lelkiismeretesség és kötelességérzet vezérel, azt Rudi kis huga jóltevőjének példájából csakugyan megtanulta.

Késő bánkódás.

Talán mindegyitek érezte már, milyen rossz az, ha saját magunknak kell valamiért szemrehányást tennünk: „Bárcsak megtettem volna ezt vagy azt!” vagy pedig: „Bárcsak bele ne kezdtem volna, ebbe vagy abba!” Az meg már éppen a legrosszabb, ha az embernek a kellő pillanatban eszébe jut, hogy mit kellene tennie, de aztán meggondolatlanságból, feledékenységből, könnyelmüségből vagy szórakozottságból mégis csak elmulasztja. Ha aztán később ez a mulasztás rossz következményeket von maga után, akkor igazán fájdalmasan esik visszagondolni rá s ilyenkor megint csak az jut az embernek eszébe: „Bárcsak ne igy tettem volna!”

A jó szándékban a kis Ernánál sem volt soha hiány. Minden reggel sok szépet és jót tett fel magában, de azért már a másik pillanatban mindent elfelejtett s igy aztán nagyon sokszor volt oka szemrehányást tenni saját magának.

Gyakran már korán reggel elhatározta, hogy mihelyt felkel, azonnal megöntözi virágait, megeteti a galambokat s a franczia verset is átolvassa még egyszer, de azért mindezen szép tervek megint füstbe mentek.

Ernának már egészen kis korában is sokszor volt oka igy sóhajtani: „Bár csak ne igy tettem volna!” de később, mikor nyolcz éves korában szülőinek falusi birtokáról a fővárosba jött, hogy az intézetbe lépjen, akkor még gyakrabban lehetett tőle e szókat hallani.

Otthon, a beteges mama mindig elnézéssel volt a leányka apró mulasztásai iránt, de az intézetben már nem igy volt, mert hiába, ilyen helyen szigoruan meg kell tartani a szabályokat, mert csak igy lehet rend, már pedig ott, a hova Erna járt, minden ugy ment, mint a karikacsapás.

Ernának eleinte bizony sehogysem volt inyére az intézeti élet, de nemsokára mégis csak beletörődött s később egészen megszerette uj otthonát. Ezt jórészt annak lehetett köszönni, hogy volt az intézetben Ernának egy osztálytársa, kivel nagyon megszerették egymást. Angela szelid, félénk s nagyon érzékeny gyermek volt, kit igen könnyen meg lehetett rikatni. Tanárai tréfából „nebántsvirágnak” nevezték, de azért mégis mindegyik nagyon szerette a leánykát, ki maga volt a jóság és a szorgalom.

Erna és Angela rövid idő mulva elválhatatlan barátnőkké lettek, kiket alig lehetett egymás nélkül képzelni. Erna védelmezte és bátoritotta a félénkebb Angelát, ki ezért a legőszintébb szeretettel csüggött az élénk, vidám, pirosarczu leánykán.

Egyszer, egy szép nyári napon a két elválhatatlan éppen ott ült a játszószobában, hol a legkisebb növendékek szokták volt tölteni szabad óráikat. A vizsgálatoknak már vége volt s a növendékek már majdnem mind haza utaztak a nyári szünidőre. Erna pedig alig várhatta már édes atyját, ki azt igérte neki, hogy mihelyt teheti, azonnal bejön érte s elviszi haza, ki a falura.

Angela számára nem igérkezett a szünidő ilyen mulatságosnak, mert szülői elutaztak s igy nem vihették volna haza. De a gyermek azért nem busult, nem panaszkodott, sőt egészen megelégedettnek látszék s odahordva játékszereit a játszószobába, vidáman töltötte el Ernával a délutánt. De nemcsak a babákkal mulattak, hanem azzal a gyönyörü képeskönyvvel is, melyet az egyik tanitónő adott kölcsön Angelának a könyvtárból.

Ez a kitüntetés nem mindenkinek jutott osztályrészül s csak a legrendesebb s legszorgalmasabb tanulók kaptak könyvet kölcsön, melyet aztán épen és tisztán kellett ismét visszaadniok.

Angela eleinte a szép könyvet nézegette, de mikor Erna belépett, akkor gyorsan félretette. Csakhogy Erna előtt bajos volt valamit eltitkolni s a mint csak rápillantott a könyvre, azonnal felismerte tarka táblájáról, hogy micsoda könyv lehet az. Angela most azt inditványozta, hogy játszanak azokkal a szép kis bádog kacsákkal és hattyukkal, melyeket a multkor nagynénje hozott neki. De hogy legyen hol usztatni az apró állatokat, Angela átment az egyik hálóterembe, hogy onnan egy mosdótálat hozzon. De alig lépett ki a játszószobából, Erna azonnal odasietett a szekrényhez, hova Angela a képeskönyvet eltette s elővéve azt, lapozni kezdett benne.

Most aztán Angela is visszatért, de nem egyedül, hanem a nagy szentbernáti kutyával, mely már évek óta hű őrzője volt a háznak.

Ez a váratlan látogatás annyira meglepte Ernát, hogy a képeskönyvet leejtette a földre. Angela nem vette észre, hogy a könyv Ernánál volt, ez pedig a másik pillanatban már tökéletesen megfeledkezett a könyvről.

Most volt aztán mulatság! Hogy a viznek egészen olyan szine legyen, mint az igazi hattyus tavaknak szokott, a két leányka elővette a festékes ládát és sötétkékre festették a vizet. Ekkor aztán rátették a hattyukat és vadkacsákat s ki nem fogytak a nevetésből, mikor látták, hogy Pluto mily csodálkozva követi szemével a bádogmadarak mozdulatait, melyek gyorsan usztak oda, a hol a leánykák a kis delejes vaspálczát tartották.

Ernának egyszer mégis eszébe jutott, hogy jó lenne a leejtett könyvet felemelni, de e pillanatban Pluto éppen odakapott az egyik hattyu felé s ezen a leánykák oly jót nevettek, hogy Ernának megint kiment eszéből a képeskönyv. Pedig ez nagy baj volt, mert a másik perczben Pluto egy nagyot ugrott, hogy megfogja a hattyut, de e közben ugy meglökte a biczegőslábu kis asztalt, hogy a kék viz kilocscsant a mosdótálból s végigömlött a nyitott képeskönyv lapján. „Istenem, bárcsak felvettem volna!” kiáltá most Erna, kit Angela halálsápadt arcza még jobban megrémitett, mint maga a könyv siralmas állapota. Odalépett Angelához s vigasztalni akarta, de e pillanatban kocsirobogás hangzott a ház előtt s valaki Erna nevét kiáltá, mire a leányka mindent feledve, rohant ki a szobából.

A lépcsőházból vidám hangok hallatszottak s Erna nem csalódott, csakugyan atyja érkezett meg, hogy haza vigye. „Gyorsan Erna”, kiáltá most egyik tanitónője. „Siess fel a szobába s öltözzél fel, mert a kocsi vár!”

Erna boldogan szaladt fel a lépcsőn. Holmija már mind össze volt csomagolva s csak felöltőjét és kalapját kellett lehoznia. Egy pillanat alatt felöltözött s ekkor ismét le akart menni, de egyszerre keserves sirás hangja ütötte meg fülét. Lenézett az első emeletre s látta, hogy a német kisasszony a játszószobából az igazgatónő lakására vezeti Angelát, ki sir és vonakodik a tanitónőt követni.

„Bizonyosan a könyv miatt vonják kérdőre!” villant át most Erna agyán s ekkor igy szólt: „Azonnal odamegyek s mindent elmondok a kisasszonynak!”

Oh bár igy tett volna! Bár csak ne mulasztotta volna el!

De mikor lélekszakadva odaért a kapu elé, atyja már várt reá s kitárt karokkal jött eléje. Mikor Erna odaért, atya felkapta oly könnyen, mint egy pelyhet s ölben vitte ki a kapu elé, hol a szép, tüzes lovak már toporzékoltak. Mikor az öreg kocsis Ernát meglátta, nevetve s örömmel köszönt neki s ekkor aztán felültek a kocsira. Csakhogy a jó szándék ugy kiment ezalatt Erna eszéből, mint a tavalyi hó. Most a kocsis megcsörditette ostorát s akkor aztán köd előttem, köd utánam! egyszer csak eltünt a kocsi a távolban.

Ernának csak akkor jutott eszébe, hogy mi történt a képeskönyvvel, mikor édes atyja az ő szokott nyájas modorában a leányka iskolai élményeiről kérdezősködött. Erna elmondta, hogy Angela volt legjobb barátnője s ekkor aztán eszébe jutott, hogy még csak el sem bucsuzott tőle: „Oh bár csak elbucsuztam volna tőle! Bár csak elmondtam volna a kisasszonynak, hogyan történt a dolog! De még nincs késő; még jóvá tehetem. Mihelyt hazaérek, első dolgom lesz, hogy egy hosszu levélben mindent megirok; a mama bizonyosan segitségemre lesz!” mondá magában.

Igen ám, csakhogy mikor megérkezett, otthon ismét annyi volt a látni való, hogy a jó szándék megint csak megmaradt szándéknak, de a levélnek hire-hamva sem volt. Ezalatt Erna születése napja is elérkezett s mivel a szülők nagy örömet akartak gyermeküknek szerezni, titokban beküldték a kocsit a városba s arra kérték az intézet igazgatónőjét, engedné meg, hogy Angela a szünidő hátralévő részét náluk töltse.

Mily nagy volt azonban meglepetésük, midőn a kocsit üresen látták hazatérni. Angela nem jött el s a kocsis csak egy levelet hozott az igazgatónőtől. A levél rossz hireket tartalmazott; az igazgatónő ugyanis azt irta, hogy Angela az utóbbi időben oly illetlen és daczos volt, annyit sirt és annyi boszuságot okozott az intézetben a kisasszonyoknak, hogy nem érdemli Erna szülőinek jóságát. A szünidő elején tökéletesen tönkretett egy szép és értékes könyvet s még sem volt rábirható, hogy bocsánatot kérjen. Minél többet figyelmeztették, annál makacsabb lett. Végre már azt kezdte el, hogy egész nap nem beszélt, alig evett valamit s folyton sirt.

„Meg nem foghatom, hogy történhetett ez?” mondá Erna édes anyja. „Mi lehet az oka annak, hogy ez a gyermek, kit kis leányom oly jónak s oly szelidnek festett le, most egyszerre ily daczos és makacs lett? Majd megkérdezzük Ernát, hátha tud valamit a dolog felől?”

Ernát csakugyan előhivták s kérdőre vonták, mire a leányka majd elsápadt, majd elpirult s végre zokogva vallotta be hibáját. De hát hogy gondolhatta volna, hogy ez lesz a vége? Most már látta, hogy Angela nem akarta őt elárulni s inkább maga állta ki a büntetést, semhogy Ernát is bevádolja. „Oh bár csak bevallottam volna, hogy én vagyok a hibás”, mondá Erna, ki fájdalommal gondolt arra, mennyit szenvedhetett szegény kis Angela.

A szülőket szintén elszomoritotta a dolog s bizony az idén szomoruan ütött ki Erna születése napja. De édes atyja nem nyugodott bele a dologba olyan könnyen, hanem elhatározta, hogy mindnyájan bemennek a városba; mindent elmondanak az igazgatónőnek s megkérik, ereszsze ki hozzájuk Angelát.

Csakugyan igy is lett, csakhogy fájdalom, már késő volt! Mikor elmentek az igazgatónőhöz, azt hallották, hogy Angela már nincs ott, mert szülei elvitték az intézetből s nem is jön vissza többé soha, mert szülői, kik eddig sokat utaztak, most egy szép birtokot vettek az ország legtávolabbi részében s most azt akarják, hogy kis leányuk ne legyen tőlük távol. Angela mindvégig szótalan volt és szomoru, de Ernát még sem árulta el, pedig mennyire fájhatott szivének az, hogy az egész intézet daczosnak és makacsnak tartotta.

Erna vigasztalhatatlan volt, mikor ezt hallotta: „Oh bár megkimélhettem volna Angelát e fájdalomtól!” mondá zokogva, de most már késő volt. Kis barátnőjét sohasem látta többé s nem is hallott róla, mert hogy Angela uj otthona hol van, azt az igazgatónő sem tudta. Erna majdnem belebetegedett a bánkódásba, de az az egy haszna mégis megvolt e szomoru eseménynek, hogy Erna tökéletesen kigyógyult hibájából s később sohasem volt oka megbánást érezni.

Egy baba története.

Minka és Dóra nagyon szerették egymást. Minka annyit csókolta Dórát, hogy végre egészen lecsókolta arczának szép piros szinét. Hosszu szőke haját pedig addig-addig fésülte, mig ez végre egészen kiment, ugy hogy végre a gyönyörü Dóra, az a szép baba, melyet Minka hatodik születése napjára kapott, olyan csunya lett, mint valami madárijesztő.

Dóra bizony sokszor boszankodott és haragudott kis urnőjére, hogy ez nem vigyázott rá jobban, de most már késő volt s nem lehetett a dolgon segiteni. Szegény Dórát bizony a legjobb akarattal sem lehetett volna szépnek mondani; ruhája csupa lyuk volt, kóczos haja rendetlenül csüggött fakó arczára s mikor Minka ezt látta, nem hogy megsajnálta volna Dórát, hanem haragosan dobta oda a szoba sarkába s a szép kis babaágy ezentul mindig üresen állt s Dóra már nem feküdt ott a szép fodros vánkosokon.

Nap nap után mult s Minkának eszébe sem jutott, hogy a szegény babát megkeresse, s Dóra csak akkor került elő az ágy alól, mikor a szobaleány benyult a seprüvel az ágy alá. Akkor aztán a szeméttel együtt szegény Dórát is kihuzta onnan. De micsoda látványt nyujtott a szerencsétlen baba! A por és a pehely annyira belepte, hogy alig lehetett megismerni.

A szobaleány odadobta a küszöbre s mikor a takaritással készen volt, akkor összeszedte az üres üvegeket s ezekkel együtt aztán a babát is felvitte a padlásra.

Szegény Dóra! Bizony soha sem gondolta volna, hogy ilyen szomoru sorsra jusson! Ott feküdt egy törött kalitka és egy rongyos csizma között, melynek talpát már kikezdték az egerek. A szegény baba ruhája csupa rongy volt, lábáról pedig Minka már régen lehuzta a szép fehér harisnyát és sarkos pirosczipőt.

Mialatt szegény Dóra a padláson buslakodott elhagyatva, egyedül, azalatt Minka türelmetlenül várta közelgő születése napját, mert ezen a napon mindig sok kellemes meglepetésben részesült. Nagyon kérte a mamát, hogy vegyen neki ismét egy szép babát születése napjára, de a mama csak fejét rázta s azt mondta, attól fél, hogy az uj baba is mihamarabb a szegény Dóra sorsára jutna.

Minka most egészen elszomorodott s csak most kezdett azon gondolkozni, hogy vajjon hova is juthatott a baba. Kereste, kutatta; tüvé tett érte mindent, de hiába! Végre megkérdezte a szobaleányt, hogy hátha az tud róla valamit. Ez csakugyan el is mondta, hogy néhány nappal ezelőtt felvitte a régi babát a padlásra s hogy valószinüleg még most is ott lesz. Erre aztán Minka nagyon szépen kérte a szobaleányt, hogy menjen fel vele a padlásra és segitsen megkeresni a babát. Csakugyan fel is mentek, de milyen nagy volt csodálkozásuk, mikor azt látták, hogy a baba már nincs ott a sarokban. A többi lim-lom mind ott volt, a hova a szobaleány lerakta volt, de a baba eltünt nyomtalanul.

„Ugyan hova lehetett?” kérdé Minka megijedve.

„Hátha utazni ment!” felelt a szobaleány titkolódzva.

„Ugyan ne tréfálj! Hogy mehetett volna szegény Dóra utazni?” mondá Minka, mialatt minden sarok felé vetett egy tekintetet.

„Ki tudja?” felelt a leány, mialatt bezárta a padlás ajtaját s aztán óvatosan levezette Minkát a lépcsőn.

Nemsokára csakugyan elérkezett Minka születése napja s mikor a leányka reggel kilépett az ebédlőbe, meglepetve látta, mily gyönyörüen fel volt az asztal virágokkal ékesitve, mig középen ott pompázott a szép születésnapi torta.

A leányka az első pillanatban azt hitte, hogy már mindent látott, pedig még csak akkor pillantotta meg a legfőbb meglepetést, mikor közelebb lépett az asztalhoz. A torta mellett ott állt egy szép uj baba. Mikor ezt Minka meglátta, azt sem tudta, hogy köszönje meg szülőinek e szép meglepetést. Ölelte, csókolta a szép babát s miközben szőke haját szeretettel megsimogatta, igy szólt hozzá:

„Ella lesz a neved, mert ez nagyon szép név!” mondá Minka s most még egyszer megcsókolta a babát, körültánczolta vele az asztalt s ezzel a baba meg volt keresztelve.

Ella épen akkora volt, mint a szegény Dóra; épen oly merev karja és lába volt s ugyanazt a szép fehér harisnyát és piros czipőt viselte, a mi annak idején Dóráé volt.

Délután Minka barátnői mind eljöttek hozzá s volt aztán játszás! Mindnyájan megbámulták Ellát s ez mindnyájukra rá nevetett fényes üvegszemével s piros ajkával. Uzsonnára aztán a szép tortát is felvágták s a leánykák ezt is elfogyasztották a többi édességgel együtt. De Minka nem vigyázott magára eléggé; többet evett a kelleténél s estefelé már oly rosszul érezte magát, hogy azonnal le kellett feküdnie. Kis barátnői mind odamentek ágyához, hogy elbucsuzzanak tőle, midőn már ott feküdt, Ellát karjaiban tartva. A szép baba még mindig mosolygott, arcza is még mindig piros volt, de Minka halványan és szomoruan feküdt vánkosán.

A kis leányok most lábujjhegyen távoztak el, mire a mama aztán keserü teát hozott s Minkának ezt meg kellett innia. „Most aludjál el szépen”, mondá a mama, „s holnap ismét olyan egészséges leszel, mint a makk!” E szókkal összevonta az ágy függönyeit s eltávozott. Mikor Minka egyedül maradt, érezte, hogy nagyon fáradt s szempillája oly nehéz volt, hogy magától is lecsukódott. De mielőtt a leányka elaludt volna, még egyszer szivére szoritotta Ellát s szép piros arczát megcsókolva igy suttogott: „Édes, kedves Ellám!”

De a baba e pillanatban kinyujtá karjait s halkan, légyzümmögéshez hasonló hangon igy szólalt meg: „Ne csókolj ennyit, mert különben megint olyan csunya leszek, mint a multkor s akkor aztán megint a padlásra kerülök, a por és a szemét közé.”

„Mit beszélsz?” kiáltá Minka meglepetve. „Hát te beszélni is tudsz? Hogy lehettél volna te a padláson?”

„Pedig ugy volt!” sóhajtá a baba. „S én tulajdonkép nem is Ella vagyok, hanem a te régi babád, Dóra, a kit addig-addig csókoltál, mig végre egészen csunya lett s akkor bedobtad az ágy alá. Mikor ott a szobaleány megtalált, felvitt a többi lim-lommal együtt a padlásra. De lásd, azért én még akkor is nagyon szerettelek, pedig te oly rosszul bántál velem s oly hamar elfelejtettél. Hát már nem is ismersz s nem akarsz ismét Dórának hivni ugy mint azelőtt?”

Minka könyes szemmel hallgatta a baba szavait. Most már felismerte Dórát; látta, hogy ép olyan szép, mint ujkorában volt, csakhogy azóta sokkal okosabb lett.

„Hát azután is szerettél engem s nem haragudtál rám, mikor eldobtalak?”

„Oh nem haragudtam, csak nagyon szomoru voltam.”

„De hogy történhetett az, hogy most megint igy megszépültél?” kérdé Minka tovább. „S hova lettél akkor, mikor a padláson kerestelek? Igazán elutaztál?”

„Hát te nem ismered azt a jó szellemet, a ki a születésnapi ajándékokról szokott gondoskodni?” kérdé Dóra.

„Nem, még sohasem hallottam róla. Kérlek, kedves, okos Dórám, mondd el, ki az a szellem?”

„Akkor először is ne szorits olyan nagyon!” mondá Dóra, „mert ha folytonosan csókolod az arczomat, megint oda lesz róla a piros szin. Lásd, lásd, a fürtjeimet is hogy összekuszáltad már! Attól félek, hogy nemsokára megint az ágy alatt fogok heverni.”

„Nem, nem, soha többé”, felelt Minka. „Mindig szeretni foglak, még ha nem lennél is szép többé. Ezentul ismét ott fogsz feküdni szép kis ágyadban; csak kérlek, mondd el, ki az a jó szellem!”

„Tehát hallgass reám!” kezdé a baba. „Kis leányoknak tulajdonképen nem is szabadna erről a tündérről hallaniok, de mivel te ilyen jó vagy hozzám, nem bánom, elmondom, ki az. Mióta a szobaleány felvitt a padlásra, ott feküdtem a többi lim-lom közt. Egyik oldalon egy törött kalitka volt mellettem, a másik oldalon pedig egy csizma, melynek a talpa az orránál már el vált a felső bőrtől s a csizma ugy tátogatott, mintha valami nagy állatnak a szája lett volna és én ettől mindig nagyon féltem. Hogy ezeken kivül mi volt még a padláson, azzal nem sokat törődtem, mert folyton csak te reád gondoltam, meg arra, hogy milyen hamar elidegenedtél tőlem. Szép puha ágyam is sokszor eszembe jutott s akkor mindig nagyon boldogtalannak éreztem magamat. A padláson sohasem volt világos, mert ablakai tele voltak porral és pókhálóval s igy csak homályosan láthattam a csillagokat vagy a holdat, a repkedő madarakat s a napsugarakat, melyben a porszemek vig tánczot jártak.

„Egy éjjel, midőn a hold épen besütött hozzám, egyszerre csak megnyilt a padlás ajtaja s egy kis emberke lépett be rajta bő, szürke köpenybe burkolva. Körülnézett, figyelmesen megvizsgált minden sarkot; egyet-mást kezébe is vett, de aztán megint csak letette mig végre engem pillantott meg. Gyorsan felemelt, lefujta rólam a port, aztán bedugott egy nagy zsákba, melyet köpenye alatt hozott. Mikor ebbe beleestem, valami megzördült alattam, mert a zsákban nemcsak magam voltam. Volt ott egy fejetlen ló is, meg egy diótörő, melynek a félszára hiányzott. Mi tagadás benne, ez sem volt sokkal fényesebb társaság, mint a törött kalitka és a lyukas csizma. De mit volt mit tennem, bele kellett nyugodnom, mert a kis szürke ember a ládákon és polczokon át odalépett az ablakba s azt kinyitva kibujt a háztetőre. Itt aztán megindult egy fényes holdsugáron, mely épen odaesett a ház tetejére. A holdsugáron aztán mentünk, mentünk megállapodás nélkül, azt hiszem, egyenesen fel az égbe. Oh, ha tudnád, milyen félelmet álltunk ki ott a zsákban! A szegény diótörőnek még a foga is vaczogott rémületében s én is reszkettem, mikor az ernyedt zsák likacsain keresztül ki-kitekintve láttam, milyen széditő magasban vagyunk.

„De a szellem egyszerre csak megállapodott s bekopogtatott egy nagy kék kapun, mely csakhamar kinyilt s ekkor vidám gyermekhangok ütötték meg fülemet.

„Most aztán valaki kinyitotta a zsákot, megfogott engem s letett egy asztalra. Ha láttad volna milyen szép volt itt minden! Gyönyörü, tágas teremben voltam, melynek mennyezete, falai, sőt még padozata is fényes kék kőből volt faragva. A teremben hosszu asztalok álltak egymás mellett s ezek körül sok-sok szép gyermek ült, kik a legkülönbözőbb munkával voltak elfoglalva. De mikor a szellem belépett, mindnyájan abbahagyták munkájukat s odacsoportosultak köréje, hogy lássák, mit hozott a zsákban.

„Mit hoztál? Mit hoztál?” kérdék tőle. „Mit láttál a földön? Mesélj valami szépet azokról a gyermekekről, a kik ott laknak!”

„Erre a szellem elkezdett mesélni mindazon jó és rossz gyermekekről, a kiket a földön látott s mesélt nekik a kis Minkáról is, a ki velem oly rosszul bánt s ugy elhanyagolt, hogy végre is a padlásra kerültem. Mikor a gyermekek ezt hallották, szánakozva vettek kezükbe s szeretettel simogattak és czirógattak.

„Erre a szellem kezébe vette a diótörőt, hogy ezt egy pajkos, vásott fiu rontotta el, mig a törött fejü ló egy szegény beteg egyetlen játékszere volt. Aztán megkérte az angyalokat, hogy csak szépen igazitsák össze a kis falovat. Igen, az angyalokat, mert azok a szép gyermekek, a kik közé most jutottam, angyalok voltak. Mikor zsákját kiüritette, ujra összehajtogatta s köpenye alá rejtve ismét megindult vándorutjára.

„De én ott maradtam a szép kék teremben s néztem az angyalokat, kik szorgalmasan dolgoztak, hogy a régi játékszereket megint ujjáteremtsék a gyermekek számára, mire születésük napja elérkezik. Láttam, hogy festettek, ragasztottak, szabtak és varrtak.

„Engem először is leporoltak, s akkor aztán festékes bögréket és ecseteket hoztak s arczomat ujból kifestették szép pirosra. Ezalatt mások ismét harisnyát kötöttek s szép piros czipőt szabtak. Egy harmadik összekuszált hajamat hozta rendbe, a negyedik pedig szép uj ruhát szabott számomra. Mindez képzelhetetlen gyorsasággal ment s egyszer csak azon vettem magamat észre, hogy ismét szép voltam.

„Ezalatt a diótörő és a faló is elkészültek, valamint több más játékszer is, melyet mind a földön lakó gyermekeknek készitettek az angyalok születésnapi ajándékul.

„Olyan öröm volt az angyalokat elnézni, hogy nekem szinte nehezemre esett, mikor a kis szürke ember ismét megjelent a zsákkal, hogy visszavegyen.

„Bizony sokkal jobban szerettem volna ott maradni, de hiába volt minden huzódás, vissza kellett térnem a földre. Betettek a zsákba s velem együtt a diótörőt is, mely szép fényesre ki volt csiszolva s törött szára is meg volt igazitva; továbbá a lovat is, melyre szép sörényes fejet tettek, s azután szép uj szijjal kantározták fel. Volt a zsákban rajtam kivül több baba is, s a szellem mindnyájunkat hátára vett és aztán megindult velünk.

„De most már nem vitt vissza a padlásra a porba és a lomok közé, hanem egyenesen be az ebédlőbe, hol az asztalon már ott álltak a virágok és a torta s a hol reggel aztán te is megpillantottál.”

Most elhallgatott a baba, de ekkor Minka, ki bámulatából alig tudott magához térni, száz meg száz kérdéssel ostromolta. Dóra azonban igy felelt: „Hanem most már aludjunk, mert későre jár az idő, te pedig beteg vagy.”

Igy aztán mindketten elaludtak s mikor a mama egy negyedóra mulva odalépett az ágyhoz, örömmel látta, hogy Minka mily mélyen és nyugodtan alszik. Még most is karjaiban tartá a babát, mig arczán boldog mosoly játszadozott. Bizonyosan arról a szép kék teremről álmodott, hol száz meg száz fényes, hófehér szárnyu angyal fáradozik azon, hogy a gyermekeknek örömet szerezzenek.

De annyi igaz, hogy Minka e naptól fogva sokkal jobban vigyázott Dórára, nem csókolta le arczáról a szép piros szint, haját sem tépte ki fésülés közben, hanem oly szeretettel és gonddal bánt vele, hogy mikor születése napja egy év mulva megint elérkezett, a jószivü szellemnek nem is kellett a babát megint elvinni, mert még akkor is olyan szép volt, mintha aznap került volna ki az angyalok kezéből.

Szomoru történet.

A mama ebéd után mindjárt elment hazulról s a gyermekek a nagymama gondjaira maradtak.

Már alkonyodott s künn ugyancsak tombolt az őszi vihar vadul rázva a fák ágait, melyek már majdnem egészen pusztán állottak.

A gyermekek mind oda csoportosultak a meleg kályhához, a nagymama köré, ki ott ült kényelmes karos székében.

„Meséljen valami szépet nagymama!” szólalt meg Emma, a legnagyobbik.

„Igen, igen, meséljen valamit!” mondták most a többiek is, mire a nagymama néhány pillanatig némán nézett ki a tomboló viharba.

„Ugy is épen mesélni akartam nektek valamit”, kezdé, „csakhogy a mit most fogok elmondani, az bizony szomoru történet.”

„Nem, nem; - inkább valami vigat meséljen nagymama!” mondá a kis Erzsike, ki ott ült egy zsámolyon a nagymama előtt.

„Csakhogy az élet nem csupa vigságból áll ám gyermekeim”, mondá a nagymama, „sőt nagyon sok szomoru van benne, még pedig olyan is, a mit már nektek, gyermekeknek is tudnotok kell. Tehát hallgassatok rám: Egy szép tavaszi napon, mikor a hó elolvadt a mezőkön, mikor a fák egészen el voltak boritva fehér és rózsaszinü virággal; mikor a levegő enyhe volt és illatos s a földből ezer virág dugta ki fejét, akkor vidám madárcsicsergést hallottam ablakom előtt az ágak között.

„A csizek visszajöttek s azt sem tudták, hova legyenek örömükben, mikor itt mindent ugy találtak, a mint ősszel elhagyták. Körülrepkedték a házat, a kertet s a nagy ősrégi, terebélyes fát. Mindjárt hozzá láttak a fészekrakáshoz s néhány hét mulva, mikor a lomb már sürübb és sötétebb volt: akkor a kis madárfiókák is kibujtak a tojásból s csőrükkel tátogattak eleség után. A két öreg madár egész nap azon fáradozott, hogy a kis fiókák elég eleséget kapjanak. De volt is láttatja, mert ezek szépen nőttek, tollasodtak s nemsokára repülni és énekelni is megtanultak.

„Az anyamadár a legnagyobb gonddal nevelte fel kicsinyeit s ezek olyan vigan éltek, hogy azt hitték, az élet csupa vigságból áll. Persze, még sohasem láttak szomoru napokat s azt gondolták, hogy a napfénynek és a bőségnek sohasem lesz vége.

„Pedig nem igy lett. Mult az idő, s egyszer csak elérkezett az ősz. Hideg szél süvöltött a fák között; a kis madarak fázósan bujtak össze és tollukat felfujva üldögéltek a fák ágain, melyekről egyenként verte le a hideg szél a sárga leveleket a nedves földre.

„Ekkor aztán megujult a kertben a csicsergés és csiripolás, mert az öreg madarak tanácskozásra gyültek össze s elhatározták, hogy itt az idő az utazásra; el kell menniök melegebb vidékre.

„A kicsinyek mindebből persze mit sem értettek, de azért együtt csiripeltek az öregekkel s olyan fontoskodva röpködtek ide s tova, mintha nekik lett volna a legtöbb dolguk.

„Végre meg volt határozva az utazás napja és órája s ekkor az öregek elbucsuztak a kerttől s minden kedves helytől, mielőtt utra kelnének; a kicsinyek azonban nem voltak ilyen szomoru hangulatban s alig várták az az indulás pillanatát.

„Holnap indulunk”, mondá atyjuk, „addig legyetek türelemmel!”

„A kis madarak ott ültek szép sorjában az ágon, melyen már alig volt néhány levél. Egyideig még beszélgettek a holnapi utazásról, de aztán egymásután repültek el az ágról, s csupán egy kis madár maradt ott, ki türelmetlenségében már nem is akart aludni menni.

„Ekkor néhány pajkos fiu jött a kertbe. Nem tudták, mihez fogjanak, hogy az időt töltsék s igy végre köveket szedtek fel a földről, hogy versenyezzenek, ki tud legmesszebbre dobni.

„Most az egyik igy szólalt meg: „Nézzétek csak, ott a fa tetejében egy madár ül. A ki azt megdobja, az lesz a nyertes.”

„Erre aztán mind megpróbálták, ki tudná a madarat megdobni. Egyik kő lejebb repült, a másik magasabbra, de az egyik mégis eltalálta a szegény kis madarat, mely erre fájdalmasan sipogott s a másik perczben már nem volt sehol. A fiuk találgatták, hova lehetett, de nem találták, mert ezalatt már egészen besötétedett.”

„De hát hova lett a madár, nagymama?” kérdé most Erzsike.

Mialatt a nagymama a fiuk kegyetlen tréfájáról beszélt, Andor nyugtalanul mozgott székén ide s tova, mintha nem a legkényelmesebben érezné magát. De a nagymama nem látszott ezt észrevenni s igy folytatá az elbeszélést:

„Elég az hozzá, hogy a madár nem volt sehol s erre aztán a fiuk is tovább mentek más mulatságot keresni.

„Másnap reggel aztán igy szólt fiaihoz az öreg madár: „Jertek ide mindnyájan, mert ma indulunk!”

„Lett erre csiripelés és röpködés! De a mint a többiek mind ott szállongtak a levegőben, a fű közül egyszerre csak fájdalmas sipogás hallatszott s mikor a többiek odanéztek, látták, hogy egy szegény kis beteg madár vergődik ott s nem tud felrepülni, mert szárnya egészen össze van zuzva. Ez volt az a szegény kis csiz, a melyet a pajkos fiuk kővel dobtak meg.

„Vigyetek magatokkal!” könyörgött a szegény kis madár, miközben kinosan csapkodott szárnyaival, hogy hátha fel tudna repülni.

„Atyja és anyja szomoruan röpködték körül a kis madarat, de hiába, nem segithettek rajta. Sem magukkal nem vihették, sem itt nem maradhattak mellette.

„Ezalatt a szomszéd kertből is odasereglettek a madarak, mert mindannyian együtt akartak utra indulni. Midőn az egész sereg felrebbent, akkor ismét felhangzott a fű közül a kis madár fájdalmas hangja: „Vigyetek engem is magatokkal! Ne hagyjatok itt egyedül megfagyni, éhen veszni.”

„De a madarak nem segithettek a megsebzett kis állaton, bármennyire fájt nekik, hogy szegény kis társukat itt kell hagyniok. Körül röpködték; szomoruan csicseregtek mellette, de aztán felemelkedtek s elrepültek a kék levegőn át messze, messze, idegen országba.”

„Milyen szomoru történet ez, nagymama!” mondá Emma busan, mire Erzsike könyezve szólalt meg: „Szegény, szegény kis madár!”

De a leányok meglepetve látták, hogy Andor e pillanatban felállott s zokogva karolta át a nagymama nyakát, miközben igy szólt: „De mikor én nem tudtam, hogy megdobtam a szegény kis madarat. Igazán nem tudtam, nagymama!”

„De mégis feléje dobtál s az volt a szándékod, hogy el is találd”, felelt a nagymama.

„Nem gondoltam arra, hogy annyira fog neki fájni!”

„Tudom, tudom, sokszor van az ugy az életben, hogy az emberek nem gondolják meg, milyen fájdalmat okoznak a másiknak”, szólt a nagymama szomoruan.

„Istenem, bárcsak segithetnék a szegény kis madáron”, mondá a fiu sirva.

„Hát te voltál az a szivtelen fiu, Andor?” kérdé Emma. „Ezt igazán nem hittem volna felőled.”

„De mi lesz most már a beteg madárral? Igazán meg kell halnia, hogy igy egyedül maradt?” kérdé Erzsike.

„Ugy hallom, mintha a mama jönne!” szólt a nagymama felállva. „Most mennem kell. De holnap reggel jertek be mindnyájan az én szobámba s akkor még majd beszélünk a kis madárról s meglássuk, lehetne-e még rajta segiteni.”

A gyermekek csak nagynehezen tudtak megnyugodni s Andornak sehogysem izlett aznap este a vacsora, sőt még mikor lefeküdt is, többször elfakadt sirva s aztán aggódva hallgatózott, nem hallja-e a szegény kis madár hangját künn a tomboló viharban.

Másnap a gyermekek már korán reggel ott voltak a nagymama szobájában.

„Emlékeztek még a kis madárra?” kérdé a nagymama, mire a gyermekek egy szivvel-lélekkel felelték: „Hogyne emlékeznénk!”

„Pi, pi, pi!” hangzék e pillanatban, s a mint a gyermekek arrafelé tekintettek, a honnan a hang jött, látták, hogy a sarokban le van valami takarva egy kendővel. Most a nagymama is odalépett s levette a kendőt, mire a gyermekek egy kis kalitkát pillantottak meg, melyben egy szép tarka kis csiz ült egészen összehuzódva.

„Nini, a kis madár!” kiáltá Emma. „Bizonyára a nagymama hozta fel, hogy meg ne fagyjon a kertben.”

„Ugy van!” mondá a nagymama. „Azért vettem magamhoz ezt a szegény kis állatot, mert meg akarom gyógyitani. Vagy azt hiszitek, meg tudtam volna állni, hogy ne segitsek neki, mikor fájdalmas sipogását hallottam? Oh ha tudnátok, hogy dobogott szivecskéje, mikor felvettem a földről. Bizonyosan azt hitte, hogy valami rosszat fogok vele tenni s azért félt annyira. De most már reménylem, hogy megszokja a fogságot.”

„Oh mennyire örülök, nagymama, hogy a kis madár nem veszett el a viharban”, mondá Andor meghatottan. „A szememet sem tudtam lehunyni egész éjjel, mert mindig a szegény kis madárra gondoltam.”

„Ez volt büntetésed”, felelt a nagymama. „Vagy azt hiszed, hogy a szegény kis madár talán tudott nyugodtan aludni, mikor megsebezve feküdt a hideg, nyirkos földön?”

„De ugy-e nem fog meghalni?” kérdé Erzsike, ki gyönyörködve nézte a kis vendéget.

„Azt még nem tudom, gyermekem”, felelt a nagymama. „Mindent meg fogok tenni, a mit csak lehet, hogy életben maradjon s igyekezni fogok neki a rabságot lehetőleg kellemessé tenni.”

A kis madár csakugyan egészen hozzá szokott a fogsághoz s ahhoz az áldott jó öreg asszonyhoz, ki oly szeretettel ápolta. Megsebzett szárnya nemsokára begyógyult s mikor már a kis madár nem volt olyan félénk, akkor a nagymama néha kinyitotta a kalitka ajtaját, s ilyenkor aztán a csiz kiugrott az ajtón s körülröpködött a szobában.

A gyermekek nagyon szerették a kis madarat; sokszor hoztak neki rovarokat, kukaczokat s zöld leveleket s igy annyira megszeliditették, hogy ez végre kezükből evett.

Télen át, ha hó esett és a szél süvöltött a kopár fák között, a csiz ott ült az ablakban a virágcserepek között s kis fejét féloldalra hajtva okosan nézett ki a havazó téli tájra.

„Talán szüleire és testvéreire gondol”, mondák ilyenkor a gyermekek. „Vajjon azok hol lehetnek most s vajjon gondolnak-e arra, a kit betegen hagytak itt?”

De lassanként elmult a tél is s megérkezett a tavasz, a mint meg szokott érkezni a legkomorabb tél után is. A kivirult réten s lombosodó fákon enyhe szellő lebegett át; minden élt, minden ébredt és virágzott!

S nemsokára ismét felhangzott a légben a madarak csicsergése, ugy a mint azt a nagymama mondta őszszel.

„Itt vannak a csizek!” kiálták most a gyermekek s figyelmesen nézték a visszatért vándormadarakat. Mikor a fogoly csiz is meghallotta a többiek csevegését, egyszerre nyugtalankodni kezdett s villámgyorsan repdesett a szobában ide s tova.

Mikor a nagymama ezt látta, igy szólalt meg: „Most pedig bucsuzzatok el a kis madártól gyermekeim. A könyörületesség munkája be van fejezve s kegyetlenség lenne, ha még tovább is fogságban tartanók a kis madarat.”

„Csak nem akarod szabadon bocsátani, a mi kis madarunkat?” kérdé Erzsike ijedten. De a nagymama ekkor már ki is nyitotta az ablakot, mire a kis csiz boldogan repült ki a szabadba társai közé.

Erre Andor odalépett a nagymamához s megölelte azt, ki szerető kezével begyógyitotta azt a sebet, melyet Andor meggondolatlanul ütött. „Ugy-e ezentul sohasem fogod az ilyen ártatlanokat és védteleneket bántani?” kérdé a nagymama szeliden, mire Andor megindultan mondá: „Soha, soha kedves jó nagymamám!”

A kit Dóra megirigyelt.

Éppen pünkösd ünnepe volt, mikor a hét testvér együtt ült a lugasban a reggeli kávé mellett. A lakóház, mely éppen csak hogy elég volt a nagy család számára, az országuton állott s mivel a kis kert a háznak az utczára néző oldalán feküdt, a gyermekeknek innen mindig akadt nézni valója; mert az országuton egymást érték a kocsik és szekerek s az emberek is leginkább arra jártak.

A gyermekek ugyszólván folytonosan beszéltek; örökké mutogatták egymásnak azt, a mi kint az utczán történt, s annyit mozogtak, ugrándoztak az asztal mellett, hogy Margitnak, a legidősebbiknek nem kis fáradságába került, ha a csészék feldülését meg akarta akadályozni.

„Uristen, mit csináltok már megint?” kérdé megijedve, mikor a hat szőke fej ismét mind ott volt a repkénynyel befuttatott lugas ablakánál, mialatt Feri feldöntött csészéjéből csakúgy ömlött a tej s a zöld viaszos vásznon ugy terjedt el, mint valami fehér tó.

De Margit bizony hiába beszélt, mert a gyermekek rá sem hallgattak, hanem igy kiáltoztak: „Nézzétek csak, egy királykisasszony jön!”

Erre Margit is közelebb ment az ablakhoz s látta, hogy az országuton egy gazdagon öltözött, szép leányka vágtatott tüzes pejparipán. Biztosan és könnyedén ült a himzett nyeregben s aranybarna haja csakugy röpködött a friss reggeli szellőben. Fekete szemének sugárzó tekintete is azt mutatta, hogy nagy gyönyörüségét találja a gyors lovaglásban.

„Istenem, milyen boldog lehet!” mondák sóhajtva Katicza és Erzsike, a kis ikrek.

„Nézzétek csak!” kiálták most a fiuk, „még inas is lovagol utána.”

Mindegyik talált rajta valami megbámulni valót s ez igy tartott egészen addig, mig a leánykát a porfelleg el nem takarta a bámuló szemek elől.

Mikor a gyermekek végre ismét lecsöndesedtek, Margit igy szólitá meg Dórát, ki ő utána a legnagyobb volt: „Hát te miért nem szólsz Dóra, miért nézesz ilyen mereven magad elé?”

E szókra Dóra halvány arczát élénk pir boritá el s aztán igy szólt kedvetlenül: „Hát ugyan mit szóljak hozzá? Istenem, milyen jó sorsa is van némely embernek! Semmi egyébre sincs gondja, mint csak a maga mulatságára. Miért nem lehet nekem is ilyen jó dolgom?”

„Tessék! Dóra már megint boldogtalan!” mondá Pali gunyolódva, mialatt igyekezett Dóra szomoru arczát utánozni.

Csakhogy Dórának semmi kedve sem volt a tréfálkozásra. Kedvetlenül tolta félre kávéscsészéjét s kiment a kertbe, hogy egy fa alá telepedve, kedves meséskönyvében keressen vigasztalást.

Mikor kiment a lugasból, testvérei, nem éppen a legudvariasabb módon, kaczagásba törtek ki. Csak Margit maradt komoly és szomoru.

Mióta anyjuk meghalt - a minek már három éve elmult - azóta ugyszólván Margit nevelte kisebb testvéreit s ez idő alatt már számtalanszor feltünt neki Dóra elégedetlensége, s ez mindig nagyon elszomoritotta. Dóra sohasem volt derült és vidám, mint a többiek. A kis háztartás szüknek és szegényesnek tetszett előtte, egyszerü ruhái hitványaknak, s egész életét az apró mindennapi gondokkal nagyon egyhangunak, csendesnek és unalmasnak találta. A leányka feje tele volt tarka fényes álmokkal, ragyogó mesékkel, melyeket képeskönyvében olvasott, s melyeket valóknak képzelt. Álmában mindig királykisasszonynak látta magát; fényes palotában lakott, vagy pedig beszáguldozta a rengeteg erdőket aranyos nyergü hófehér paripán, miközben uszályos selyem ruhája csak ugy lobogott utána, kibontott haján pedig arany korona csillogott. Gazdagnak lenni, vigan, munka és tanulás nélkül tölteni az életet; a szerény vacsora helyett drága süteményt és czukrot enni, - ez volt Dórának legkedvesebb gondolata s legforróbb vágya.

De még sohasem érezte magát ily boldogtalannak mint most, mióta az idegen leánykát látta az utczán ellovagolni szépen és fényesen, mintha csak a meséknek egyik királykisasszonya lett volna.

Dóra most órákig elüldögélt a bodzafa alatt s folytonosan az idegen leányka járt eszében. Ma még könyvei sem érdekelték s fejét hátrahajtva elkezdett gondolkozni, s mi tagadás benne, azon boszankodott, miért is nem engedte meg a jó Isten azt, hogy ő inkább valami királyi palotában születhessék, nem pedig egy szegény hivatalnok házában.

Mialatt Dóra igy álmodozott, addig Margit szép tisztán kitakaritotta a lakást. Ma nagyon sok dolga volt, mert az öreg szakácsnő elutazott a szomszéd faluba unokahuga esküvőjére s igy mindent Margitnak kellett elvégezni a kis szolgáló segitségével.

Hozzá is látott a munkához mindjárt reggeli után, de a mint éppen javában dolgozott, egyszerre csak az jutott eszébe, hogy atyja egy levelet bizott reá, s meghagyta neki, hogy azt még délelőtt vigye el valaki egy urhoz, ki a belvárosban lakott, a Zöldfa-utczában. „Ha talán magad nem érsz rá”, mondá atyja, „ugy bizd Dórára, de a fiuknak semmi esetre se add oda, mert a levél nagyon fontos.”

S Margit csakugyan nem ért rá a hosszu utat megtenni, mert már igy is nyolcz kezének kellett volna lennie, hogy mindenkinek eleget tehessen. A kis szolgáló maga sohasem lett volna készen az ebéddel; annak is kellett segiteni, de a lakást is ki kellett takaritani. E közben a többiek a tizórai uzsonnát követelték, a kis Feri pedig elszaggatott ruhával szaladt be a kertből.

„Hol vagy Dóra?” kiáltott most Margit, de jó ideig nem kapott feleletet. Végre sok keresésre és kiabálásra Dóra is kidugta az ágak közül halvány arczát, mely még most sem volt nyájasabb, mint mikor elhagyta testvéreit. Mikor előjött, Margit arra kérte szokott nyájas és szivélyes modorával, hogy legyen olyan jó s vállalja magára a levelet, mert ő sehogysem fog ráérni.

„Még ezt is!” mondá magában Dóra. „Ebben a hőségben menjek át a hidon s keresztül az egész városon! De hát igy van az a szegény embereknél! Soha sincs valami mulatságuk; örökké csak munkálkodni kell, vagy pedig ilyen unalmas dolgokat végezni.”

Kedvetlenül és boszankodva indult utra. A ragyogó napsugár, mely odasütött nagykarimáju szalmakalapja alá, bizonyosan nagyon elcsodálkozott azon, hogy egy kis leány ilyen haragos arczot tud mutatni ezen a gyönyörü nyári napon, mikor minden ugy mosolyog. Pedig Dórának csakugyan nagyon rossz kedve volt. Az az egy pillanat, melyben a szép leányka elvágtatott előtte pejparipáján, tökéletesen elrontotta Dóra napját.

Végre, majdnem egy óra hosszáig tartó út után czéljánál volt. A Zöldfa-utcza tulajdonkép csak egy egyszerü házsor volt, melyről nem is lehetett gyanitani messziről, hogy mily gyönyörü kertek és kastélyok vannak benne.

Dóra csengetett, de majdnem ijedve hátrált vissza, midőn csengetésére diszes, paszomántos ruhába öltözött inas nyitotta ki a kaput.

„Válasz is lesz a levélre?” kérdé az inas, midőn a leányka átnyujtotta atyja levelét.

„Nem tudom”, felelt félénken Dóra, kit a magas jegenyék és terebélyes hársak árnyában álló ház fejedelmi pompája egészen megzavart.

Erre az inas leereszkedőleg intett neki, hogy kövesse s ezzel megindultak. Utjuk gyönyörü virágágyak és pázsitos térségek között vitt el s mindenütt aranysárga poronddal és fénylő kavicscsal behintett utakon haladtak. Igy értek el egy rózsafáktól beárnyékolt tornáczra, hol Dóra egy galambősz férfit pillantott meg, ki egy nyugágyon pihent.

„Kit hozol magaddal János?” kérdé nyájas, szelid hangon.

E szókra az inas felsietett a tornácz lépcsőjén s átnyujtá urának a levelet, mialatt másik kezével a leánykára mutatott.

„Jól van!” mondá az öreg ur, miközben a levelet átfutotta. „Nincs reá felelet. Hanem azért ne menj el mindjárt kis leányom, hanem pihend ki előbb magadat. Jer ide, hadd beszélgessünk egy kicsit. Te pedig, János, hozz fel gyümölcsöt és egy pohár narancsosvizet a kis kisasszonynak.”

János gyorsan fordult vissza, hogy ura parancsát teljesitse, mialatt Dóra elfogódva és félénken haladt fel a lépcsőn.

„Istenem, ha én is ilyen gazdag lehetnék!” gondolá Dóra, mialatt a süppedő szőnyegeken végighaladva körültekintett s bámulattal nézte az aranyhimzésü teritőket, melyek a verandát ékesitették.

A mint a nyugágy mellé érkezett, az öreg ur barátságosan nyujtá eléje drága gyürükkel ékesitett finom fehér kezét. Dóra kezdetben nagyon félénk volt, de az öreg ur nyájassága egészen felbátoritotta s nemsokára oly vidáman beszélgetett vele, mintha régi ismerősök lettek volna. Beszélt az öreg urnak az iskoláról, otthonáról, testvéreiről s mikor elmondta, hogy heten vannak testvérek, akkor az öreg ur igy szólalt meg: „Ej, milyen vig élet lehet ott, a hol hét gyermek van a házban! És mind a heten egészségesek vagytok?”

Dóra elámulva tekintett az öreg urra. Persze, hogy mindnyájan egészségesek voltak, de miért kérdezte ezt ily szomoru hangon az az ember, ki oly gazdagnak látszott, mint valami fejedelem.

„Az Isten tartson meg mindnyájatokat”, mondá most, midőn Dóra igennel felelt előbbi kérdésére. „Lásd gyermekem, a világon nagyon sok a szomoruság. Adja Isten, hogy ezt sohase tudd meg! Nekem is van egy kis leányom, ki épen akkora, mint te s nekem ez a gyermek egyedüli vigaszom s legdrágább kincsem. Szükségem is volna a vigasztalásra, mert én béna vagyok, de lásd ez a szegény gyermek, az én kedves kis Verám meg süketnémán született s az orvosok minden tudománya sem képes neki megadni e drága adományokat.” E szókkal az öreg ur felsóhajtott s majdnem sirva temeté arczát kezeibe. E pillanatban lódobogás hangzik az utczán, mire az inas lesietett, hogy a kaput kinyissa. Erre az öreg ur is felemelte a fejét s mosolyogva, örvendő várakozással tekintett le a kertbe, honnan a lódobogás egyre közelebbről hallatszott. Végre az orgonabokrok közül előtünt a szép pejparipán az a leányka, kit Dóra reggel oly irigyen nézett. A szép gyermek nyájas főhajtással köszönt oda a tornácz felé, aztán lovagló ostorával üdvözölte atyját s ekkor egy könnyü szökéssel lenn termett a földön. Most felsietett a tornácz lépcsőjén s némán ölelte meg atyját.

Dóra mélyen meghatva nézte e jelenetet s eszébe jutott, hogy ime, az a két ember, kikre oly irigységgel gondolt, távolról sem oly boldogok mint Dóra hitte, sőt nagyon is rá vannak szorulva vigasz gyanánt egymás szeretetére, mert mindketten szerencsétlenek, egyik béna, a másik süketnéma.

De a mint az atya jelek által figyelmeztette Dórára a szép gyermeket, ez azonnal odament a másik leánykához s tekintetével és mozdulataival igyekezett megértetni Dórával azt, hogy nagyon szeretné, ha még itt maradna. Akkor aztán kézen fogta Dórát s körülvezette az egész házban. Megmutatta neki játékszereit s mindazon szép dolgokat, melyekért Dóra tegnap még bizonyára nagyon irigyelte volna a leánykát, de ma Dóra már nem érzett egyebet, mint a legőszintébb részvétet s a legmelegebb rokonszenvet.

Mily jelentéktelennek tetszett most előtte mindaz a kellemetlenség, a mi eddig egészen elkeseritette. Az elérhetetlen dolog utáni vágy egészen eltünt szivéből, hogy végtelen szánalomnak adjon helyét. Ez óra ugyszólván alapjában megváltoztatta a leánykát, ki most érzé először, mennyi hálával tartozik a jó Istennek. Talán ezen érzések tették a leányka arczát oly nyájassá s egész lényét oly szeretetreméltóvá, hogy a kis Vera is azonnal megszerette s bucsuzáskor egy kis czédulára néhány sort vetve, átnyujtá azt Dórának, hogy igy értesse meg vele, mennyire szeretné, ha mihamarabb ismét eljönne hozzá.

Dóra meg is tette ezt s a leánykák rövid idő alatt a legjobb barátnők lettek. Hanem Dóra most már testvéreivel szemben is egészen megváltozott. Mindig nyájas, barátságos és szolgálatrakész irányukban s nincs forróbb óhajtása, mint hogy szeretteit mindig egészségesen és boldogan láthassa.

Az összetört virágcserép.

Reggelenként, mikor a hat órát elütötte, bizonyosra lehetett venni, hogy a tejes-asszony kocsija mindjárt befordul a sarkon. A gyermekek nagyon jól ismerték már a fényes bádogedényekkel megrakott kis zöld kocsit meg Bundást, a nagy hosszuszőrü kutyát, mely eléje volt fogva. A tejes-asszony mindig pompás tejet hoz, a mi olyan szép fehér, olyan habos, olyan édes, hogy a gyermekek már mindig örülnek, ha jön. De Klárika, a legkisebbik kis leány már épen alig várja a jószivü tejes-asszony jöttét, mert ez nagyon szereti Klárikát s majdnem mindennap hoz neki még külön is valamit.

Néha-néha, különösen ugy a szép tavaszi és nyári napokon a tejes-asszony kis fia, a kis Pista is bejön a kocsival a városba s ilyenkor mindig szép mellény, tiszta kék kötény van rajta, lenszőke fején pedig szép uj szalmakalap.

Néha ott marad a kocsinál Bundással s vigyáz a bádogedényekre, mig anyja beviszi a tejet a házakba, de néha a kis fiu is bemegy vele s ilyenkor aztán mindenütt szivesen fogadják s a házi asszonyok, a szakácsnők meg a gyermekek sokszor adnak neki egyetmást.

Klárika és testvérei nagyon szeretik a kis tejes-fiut és sokszor behivják a gyermekszobába, a hol aztán jókedvüen játszanak együtt, mialatt a kis Pista mesél nekik a tyukokról, galambokról és a szép kecskéről, meg a veteményes és gyümölcsös kertről.

Minden nagyon tetszik a városi gyermekeknek és sokszor mondják egymásközt, hogy bizonyára sokkal szebb lehet ott falun, mint itt, a hol ők laknak.

Ugy szeretnének egyszer kimenni oda, a hol Pista lakik, hogy megláthassák azokat a szép dolgokat, a mikről a kis fiu olyan jól el tud beszélgetni.

Hazamenet aztán Pistának már oda szabad ülni a kocsira, mert akkor a bádogedények már mind üresek. Hej, hogy szalad ilyenkor a Bundás, csak ugy porzik utánuk az ut! Ugyis tudja, hogy otthon aztán jól tartják s másnap reggelig megint kipihenhet.

Egy szép tavaszi napon, mikor a cseresznyefák épen virágjukban álltak, szép hintó robogott végig a falun s ott állt meg, a major előtt, a hol Pista szülői laktak. A hintóban három kis leány ült édes anyjával s azért jöttek, hogy meglátogassák a tejes-asszonyt és a kis Pistát.

A szép hintó az egész faluban feltünést keltett; a tejes-asszony azonnal kijött férjével és kis fiával a kapu elé s ott fogadta a vendégeket.

A kis leányok vigan ugrottak le a kocsiról s akkor aztán a kocsis kifogta a lovakat, elővette az abrakos tarisznyát s megetette őket az istállóban, mialatt a kocsit betolták a szinbe.

A tejes-asszony bevezette vendégeit a lakószobába s leültette őket a fehérre gyalult asztal köré.

Nemsokára jó kávéillat terjedt el a konyhában s a tejes-asszony a legjobb tejszint hozta fel a pinczéből vendégei számára.

A kis leányoknak pompásan izlett az uzsonna már csak azért is, mert minden egészen más volt mint otthon.

A mint mindnyájan ott ültek az asztalnál, egyszer csak megnyilt az ajtó s egy kis leány lépett be rajta, de a mint az idegeneket megpillantotta, félénken állt meg a küszöbön. A tejes-asszony azonban egy nagy karéj kenyeret szelt le s megkenve azt a friss irósvajjal, odanyujtotta a gyermeknek. Ez eleinte alig merte elvenni s csak nézte az idegen gyermekeket, kik az asztal körül ültek.

„Ez az Esztike”, magyarázta a kis Pista, mire atyja hozzátette: „A kis leány innen való a szomszédból s Pistának a játszótársa, mivel ennek sincsenek testvérei.”

Ezalatt a kis leány odaült vajaskenyerével a sarokba s szemét sem merte felemelni.

Pista játszótársán bizony első pillanatra látni lehetett, hogy szegény gyermek, de azért egyszerü ruhácskáján még sem volt szenny vagy szakadás és haja is be volt fonva szép simára. Az urnő nyájasan intett a gyermeknek, mire ez mélyen elpirult.

Mikor aztán vége volt az uzsonnának, akkor a tejes-asszony elhordta a virágos tányérokat s a gyermekek kimentek Pistával játszani, édes anyjuk pedig körülnézett a majorságban.

A levegőt néhány óra előtt friss tavaszi eső hütötte le s most minden üde volt és harmatos. Az udvaron egész sereg baromfi szaladgált, röpködött s a félszer mellett pedig ott állt a jól ismert kis zöld kocsi. Csakhogy most egészen üres volt, mert a fényesre surolt bádogedények ott álltak szép sorjában egy padon, Bundás pedig leszerszámozva feküdt az udvaron, sütkérezve a napfényben, mint akármelyik más közönséges kutya.

A tehénistállóban öt szép tehén állt egymás mellett a jászol előtt s vigan ropogtatták a friss zöld luczernát, de az idegen hangok hallatára megfordultak s nagy, kerek szemükkel csodálkozva néztek azokra, a kiknek minden reggel friss tejet adtak.

Mikor a gyermekek már mind kimentek az udvarra, a kis Eszti is utánuk ment lassan. Pistát városi vendégei annyira elfoglalták, hogy nem igen vette észre a kis leányt, de Klárika, a ki egyidős lehetett vele, kezét nyujtá neki és nyájasan hivta, hogy jöjjön velük játszani.

A gyermeket ez egészen boldoggá tette s mikor látta, hogy a városi leánykák milyen barátságosak hozzá, egészen neki bátorodott s akkor aztán vigan játszottak együtt.

Kimentek a szérüskertbe s itt aztán megindult a játszás. Csakhogy nincs is ám mindenütt olyan jó játszóhely, mint ott, a réten, a hol ezer meg ezer virág integetett a fűben s hol a cseresznyefákról hó gyanánt hullottak a gyermekekre a szép fehér szirmok.

Mikor itt már eleget játszottak, akkor kimentek az utczára s itt, a major szomszédságában a leánykák egy szegényes kis házat pillantottak meg. A megfeketült zsindelytető alatt két parányi ablak látszott, mely csak épen akkora volt, hogy a fejét kidughatta rajta az ember s az egyik ablakban nagy bokor piros zsálya állott egy régi cserépben.

Esztike ebben a kis házban lakott anyjával, ki egy szegény napszámos özvegye volt.

A gyermek egész büszkén mutatta a virágot Klárikának s elmondta neki, hogy ő maga ültette el a magokat a cserépbe, maga gondozta s ez a virág volt a szegény gyermek életének egyetlen öröme. Anyja is nagyon szerette ezt az egyszerü virágot, reggel, mielőtt napszámba ment volna, mindig megöntözte s megszagolta.

Klárika, ki otthon, szülei városi kertjében a legszebb virágokat látta nyilni, mégis oly szépnek találta az egyszerü zsályát, hogy arra kérte a szegény gyermeket, adja neki a virágcserepet.

Szegény Esztike e szókra egészen megijedt. Klárika bizony nem is gondolta, mennyire szegény volt ez a kis leány és hogy mily drága volt előtte ez a szerény virág. Mikor látta, hogy Esztike habozik, igy sürgette: „Ugy-e nekem adod? Én pedig valami nagyon, nagyon szépet küldök érte neked a tejes-asszonynyal.”

„Valami nagyon, nagyon szépet!” ugyan mi lehet az? Esztike még soha életében nem látott valami nagyon szépet, kapni meg már épen nem kapott soha. S most ezért a cserép zsályáért megkaphatná! S e mellett a szép kis városi leány olyan kérőleg nézett reá, hogy Esztike nem habozott tovább, hanem kihozta a cserepet s odaadta Klárikának.

A többi gyermekek ezalatt már tovább mentek s a két kis leány odavitte a virágot a szinbe, a hol a kocsi állott, nehogy Klárika hazamenet itt találja felejteni.

Csakhogy Klárika alig kapta meg a virágot, már elfeledte s nem is gondolt többé vele.

Később, mikor már a nap hanyatlott s a levegő hüvösebb lett, akkor mindnyájan kimentek a szántóföldre, hol a gabona zölden hullámzott s a repcze aranyszinben virult. Itt a falusiak méltó büszkeséggel és örömmel mutatták városi vendégeiknek azt, hogy mit tud létrehozni a fáradhatatlan munka, ha Isten áldása járul hozzá.

A délután mindnyájukra nézve igen kellemesen telt el, de a legboldogabb mégis a szegény kis Esztike volt.

Mikor aztán a szántóföldről hazatértek, akkor Esztike elbucsuzott a többiektől, mert haza kellett sietnie. Bármily kicsi volt is, mégis neki kellett a vacsoráról gondoskodnia, hogy mire anyja hazatér, minden rendben legyen. Most kezét nyujtá mind a három leánykának s akkor hazament.

Nemsokára aztán hallotta, a mint a hintó elrobogott s a vendégek hazatértek. Ekkor eszébe jutott, hogy Klárika most viszi mind messzebbre az ő virágját.

Mikor Esztike anyja hazajött s az ablakot üresen találta, első kérdése is az volt, hogy hol a virág. Esztike elmondta, hogy egy városi leánykának adta ajándékba, mire anyja ugy megharagudott, hogy jól lehordta szegény gyermeket s mi több, ugy arczul ütötte, hogy csak ugy csattant.

Éjjel azután, mikor a hold fényesen sütött le a falura, a kis leány Klárikáról álmodott s boldogan mosolygott álmában.

Ezután a gyermek mindig türelmetlenül várta haza a városból a tejes-asszonyt, mert folyton Klárika szavai jártak eszében: „Valami nagyon szépet küldök neked!” Ezt mondta volt Klárika s a gyermek nem is sejtette, hogy az igéretekről meg is lehet feledkezni. Nem mert sem panaszkodni, sem kérdezősködni, csak nézte, nézte a tejes-asszonyt, mikor ez hazatérve lerakodott kis kocsijáról. S mikor aztán nap-nap mellett mindig azt kellett látnia, hogy a tejes-asszony megint csak nem hozott neki semmit, akkor aztán egészen elszomorodott.

Egyedüli vigasztalása az volt, hogy legalább Klárikának szerez örömet a virág, mely most bizonyosan valami szép helyen áll és gondos ápolásban részesül.

De mikor aztán őszre fordult az idő s a majoros a kerti szerszámokat odahozta az üres szinbe, takaritás közben egyszer csak egy törött virágcserepet talált, s mikor ezt kidobta, zizegve hullott ki belőle néhány száraz kóró.

Esztike épen az udvarban játszott Pistával s mikor odaszaladt a zajra, azonnal felismerte, hogy a száradt kóró nem más, mint az ő szegény zsályabokra. Most aztán megtudta, hogy Klárika még csak el sem vitte az egyszerü virágot s mikor látta, mivé lett az ő egyetlen öröme, keserves zokogásba tört ki. Letérdelt a földre, összeszedte a cserépdarabjait meg a száraz kórót és sirva indult meg vele.

De a parasztasszony épen ekkor lépett be az ajtón s csodálkozva kérdé a gyermektől, hogy mi lelte. Esztike elmondta, hogy a szegény virágot siratja, melyről azt hitte, hogy azt azóta Klárika ápolja. Erre azonban az asszony elnevette magát s igy szólt: „Jaj kis leányom, hát te azt hiszed, hogy kell azoknak a te virágod? Hiszen sokkal szebbek vannak a Klárikáék kertjében, nem kell azoknak a te zsályád.”

Csakhogy ez bizony nem vigasztalta meg Esztikét, mert folyton csak az járt eszében, hogy Klárika megfosztotta őt egyetlen virágjától, melyet aztán mégis itt hagyott, hogy gondozás nélkül pusztuljon el.

Esztike még sokáig sirt és ilyen keserü könyeket még sohasem hullatott. Még akkor sem, ha hirtelen természetü édes anyja megverte, pedig ez elég gyakran megtörtént.

Másnap reggel a tejes-asszony megint bement a városba s mikor a konyhában a Klárika mosolygó arczocskáját megpillantotta, egyszerre a másik gyermek jutott eszébe, meg az összetört virágcserép s ekkor elmondta a kis leány előtt, milyen együgyü kis teremtés is az az Esztike.

De mikor a kis leány e nevet hallotta, egészen összerezzent, mert csak most jutott eszébe, mit igért annak idején a szegény gyermeknek. Mert hát Klárikának azóta is annyi szórakozása és öröme volt, hogy bizony nem igen ért rá Esztikére meg a szegény otthagyott virágra gondolni.

De a mama nagyon haragudott Klárikára, hogy könnyelmüen ilyen bánatot okozott a szegény kis leánynak. Meg is dorgálta érte Klárikát, mire ez sirva fakadt s mikor a tejes-asszony azt látta, szerette volna a nyelvét leharapni, hogy ugyan miért kellett neki ezt az ostobaságot elmondani. De hiába, a mi megtörtént, az megtörtént s most már nem lehetett rajta segiteni.

Klárika most busan ment be a gyermekszobába és ott sokáig kaczatolt a játékszerek között. Végre legujabb és legszebb babáját vette kezébe s édes anyjához lépve, azt kérdezte, hogy szabad-e ezt elküldeni Esztikének.

„Szabad”, felelte a mama, „legalább egy kis örömöt szerzesz vele annak a szegény jószivü gyermeknek. De azért ne gondold, hogy ezzel már mindent jóvá tettél. Mert kétszeresen is vétettél a szegény gyermek ellen. Először azáltal, hogy megfosztottad egyetlen örömétől, másodszor pedig, mert nem tartottad meg azt, a mit igértél neki.”

Mikor a tejes-asszony hazaérkezett, egy csinos ládikát vett le a kocsiról s Esztikének nyujtotta azt azon izenettel, hogy Klárika küldi neki.

A gyermek remegő kézzel bontotta ki a csomagot, melyben csakugyan „valami nagyon, nagyon szépet” talált. Egy oly gyönyörü babát, melyhez hasonlót a szegény gyermek még álmában sem látott soha.

A szép baba selyemruhájára egy levélke volt tüzve, melynek boritékjára Klárika ezt irta fel: „Esztikének.”

Esztike még nem tudta az irott betüket olvasni, hanem Pista már tudta s el is olvasta a leányka előtt a levelet, mely igy hangzott:

„Kedves Esztikém!

Nem is tudom elmondani, mennyire sajnálom, hogy a nyáron elvettem tőled a virágodat s hogy aztán feledékenységből ott hagytam a kocsiszinben. Hallottam, hogy tegnap milyen keservesen sirtál e miatt s azért most itt küldöm neked vigasztalásul a legszebbik babámat, melyet én is nagyon szeretek. Én eddig Arankának hivtam, de ha akarod, ujra megkeresztelheted s más nevet adhatsz neki, azért tudom, hogy arra is fog hallgatni. Szivből üdvözöl

Klárika.”

A szegény gyermek azt sem tudta, mit nézzen először: a babát-e vagy a levelet. Egész nap magánál hordta mind a kettőt s hálával és szeretettel gondolt arra, a ki neki ezt a kettős örömet szerezte.

Bella.

Már azt csakugyan senki sem tagadhatta, hogy Bella bizony pajkos szilaj leány volt. Nem hiszem, hogy valaha rosszkedvünek látta volna valaki. Szeme csakugy ragyogott a vidámságtól s ha nevetett, az egész ház hangzott bele.

És mégis volt valami, a mi ennek a jókedvü kis teremtésnek sok keserü órát okozott. S ez nem volt más, mint a leányka dus vörösbarna haja. Hiába volt szép sürü, hiába csillogott aranyos fényben, ha nem lehetett sem összefonni, sem feltüzni. Soha sem látott senki olyan akaratos, makranczos hajat mint a Belláé. Bármily simára kefélte is a mama reggelenként ezt a hajat, egy óra sem telt bele s a selyemszalag már kiesett és a haj szétbomolva hullott a gyermek vállára.

Egyszer Bella és két testvére, Károly meg Vilma, kimentek egy rokonuk falusi jószágára, a hol lovagolni is lehetett egy kis poni lovon.

Ez volt aztán az öröm! Mind a három gyermeknek nagyon tetszett a mulatság, de legkivált Bellának, a ki egészen magánkivül volt a gyönyörüségtől s oly hévvel élvezte a lovaglást, hogy kalapja is lemaradt fejéről, haja pedig egészen kibomlott s csakugy repült a szélben.

A kis csikó sörénye is röpködött s ép oly aranyos szinben fénylett mint Bella haja.

Károly rögtön észrevette e hasonlóságot, mihelyt Bellára nézett s nevetve mutatta a néninek, ki szintén mosolygott rajta. De Károly nem elégedett meg ennyivel, hanem mikor Bella visszatért a lovaglásból. Károly oda mutatott a leányka hajára s igy kiáltott Bellának: „Csikó, csikó!”

Mikor Bella ezt hallotta, akaratlanul is elnevette magát. Hanem később, mikor már nagyon is sokszor mondogatták, boszankodni kezdett rajta, mert hiába, nagyon kellemetlen is az, ha valakit lépten-nyomon egy gunynévvel üldöznek.

Ez az egyetlen egy szó ugyszólván egészen megváltoztatta Bella kedélyét. Károly szüntelenül azt hajtotta: „csikó, csikó!” s ez annyira keseritette Bellát, hogy nem egyszer sirva is fakadt haragjában.

Ezentul még haragosabban kefélte hátra engedetlen haját, hogy ne hasonlitson még jobban a csikó sörényéhez.

Midőn egyszer a mama váratlanul lépett be a szobába, ott találta Bellát az asztalra borulva, keserves könyek között. Megsajnálta a szegény gyermeket s szeretettel ölelte meg, mialatt azt kérdezte tőle, hogy miért sir?

„Hogyne sirnék mama”, felelt a gyermek zokogva, „mikor Károly örökké azzal boszant, hogy olyan vagyok, mint egy csikó. Pedig én sohasem bántom őt és szeretem is nagyon.”

Mikor a mama ezt megtudta, szigoruan megtiltotta Károlynak az ilyen ingerkedést. Ettőlfogva csakugyan nem is lehetett a csikó szót hallani, hanem azért Bellának mégis ugy tetszett néha, mintha Károly gunyosan mosolygott volna, ha látta, hogy a leányka haja játékközben kibomlott.

Egyszer a gyermekek épen a kertből jöttek, a hol egész délután javában folyt a játék. Bella ruhája összevissza volt gyürve, arcza égett s haja kibomolva lobogott.

A mint a szobába lépett, látta, hogy Klára néni, a ki most tért haza az utról, ott ül a mama mellett és harisnyát köt.

Az ajtó nyilására felemelte fejét s reá nézve szemüvegén keresztül a leánykára, fejét csóválta s igy szólt:

„Igazán ép olyan mint a csikó sörénye!” Erre aztán Károly hangos kaczajra fakadt, a mama azonban megfenyegette s haragosan nézett rá. Csakhogy Bella ekkor már megfordult s mélyen elpirulva, könytelt szemmel rohant ki a szobából. Ki, ki a kertbe, a cseresznyefa alá. A mint odaért, látta, hogy a létra még mindig ott van, mert tegnap cseresznyét szedtek. Bella felment a létrán a fára, fel, fel magasan s aztán ott, a hol senki sem látta, senki sem csufolhatta, leült az ágak közé s itt aztán előtört a zokogás a leányka szivéből.

Bella annyira el volt keseredve, hogy azt mondta, most már nem szereti többé Károlyt, a ki még nevetett is a néni kegyetlen szavait hallva.

Most zsebébe nyult és kendőjét akarta elővenni, hogy könyeit letörülje, de e pillanatban valami idegen tárgy akadt a kezébe. Kihuzta s látta, hogy a kis olló volt, melyet szokott szelességével zsebébe dugott a varróleczke végén.

Ekkor egy gondolat ötlött eszébe, mire könyei azonnal felszáradtak.

„Igen, igen, akkor egyszerre vége lenne a keserüségnek és a gunyolódásnak!”

Még egy pillantást vetett a kezében lévő fényes ollóra s akkor egyszerre felkapta, és a másik perczben ott hullott le az ágak közül a fűre az aranyfényü haj tömeg, mely a szegény kis Bellának annyi keserüséget okozott.

Oh, milyen szabadon, milyen megkönnyebbülten lélegzett fel, mikor fejét megrázva érzé, hogy semmi sem lobog válla körül!

„Bella, Bella, Bella!” hangzék e pillanatban s a leányka azonnal megismerte Károly hangját, de nem is mozdult, hanem csendesen ült s az ollót azonnal visszadugta zsebébe.

„Bella, Bella!” hangzék most közelebbről s a leányka most már láthatta is Károlyt, a ki egyenesen a cseresznyefa felé tartott. Már ott állt a fa alatt, de nem nézett fel s a másik pillanatban tovább akart menni. De egyszerre észrevette, hogy valami csillog a fűben. Egy csomó haj volt! Még egy, amott ismét egy! Károly megijedt, mert azonnal megismerte huga haját.

Most feltekintett a fára s az ágak közt csakugyan egy világos ruhát pillantott meg.

„Bella! Bella!” kiáltá ujra, de a leányka megint csak nem mozdult. Károly jószándékkal jött, anyja ugyanis nagyon szivére beszélt neki s meghagyta, hogy keresse fel Bellát és kérlelje meg.

Mikor látta, hogy Bella a fán van, felment a létrán s már csak egy fok volt hátra, midőn Károly feltekintett s Bella rövidre nyirott haját meglátva, nem állhatta meg a nevetést s hangos kaczagásba törve ki, igy szólt a leánykához: „Ejnye csikó, mit csináltál a sörényeddel?”

Ez ugy esett Bellának, mint egy késdöfés.

Hát még most is csak gunyolódnak vele!

„Hanem most már szállj le innen!” mondá Károly még mindig nevetve, mialatt karját kinyujtá, hogy a leánykát megfoghassa.

De erre Bella is felkiáltott s teljes erejével megtaszitotta a fiu karját. Károly visszatántorodott, a létra megingott s a fiu velőtrázó sikoltással zuhant le a fűre.

„Jaj a karom, a karom!” kiáltá fájdalmasan.

De e pillanatban már Bella is lenn volt a földön. Haragja egészen elpárolgott s épen fel akarta emelni Károlyt, midőn rémülve pillantotta meg a nénit, ki a kertajtón belépve egyenesen feléjük tartott.

„El innen!” gondolá Bella, kinek lelke elé ezer kérdés tódult: „Mi lesz most? Mit mond majd a néni? Vajjon igazán eltört-e Károly karja?” - Most megfordult s mielőtt a néni észrevehette volna, elszaladt, de Károly jajgatását azért egyre hallotta.

Most jutott csak eszébe, mit tett! - Ezalatt odaért a sövényhez, s mivel ugyis ügyes mászó és ugró volt, gyorsan átvetette magát s azután szaladt tovább, tovább!

Alkonyodott s az utcza egészen csendes volt s Bella mindössze néhány járó-kelővel találkozott. Ezek csodálkozva néztek ugyan a gyermekre, de azért senki sem kérdezte, hova szalad.

Mikor a kertek közül kiért, a szántóföldekről friss szellő lengedezett feléje. Előtte egész tenger gyanánt hullámzott az érőfélben lévő gabona. Most egyszerre félelem szállta meg a gyermeket s ugy tetszett neki, mintha a szilárd talajt elhagyva a sik tengerre ért volna. Vissza akart fordulni, de eszébe jutott, hogy bizonyára szigoru büntetést fog kapni s igy esztelen félelmében megint szaladt tovább. Egyszerre lépteket hallott maga mögött. Megijedt, de mivel épen egy kanyarulathoz ért, gyorsan jobbra fordult s egy árkot átugorva elrejtőzött a kalászok közé.

Most ismét elcsendesült minden, Bella nem hallott mást, mint saját szive dobogását s a kalászok zizegését, melyek egymáshoz dörzsölőztek a langyos szellőben.

De a leányka egyszerre csak érezni kezdte, hogy nagyon éhes, már pedig itt nem volt mit ennie. Azután meg az jutott eszébe, hogy hol alszik az éjjel?

A mint igy gondolkozott, mind jobban belátta, mennyire helytelen, gyáva, meggondolatlan tett volt ez a szökés. Most már szülői nem csak Károly miatt, de még ő miatta is fognak aggódni.

Igen, igen, vissza kell térnie! Csakhogy ekkor meg az jutott eszébe, hogy Károly ágya mellett a néni ül ott, az ágyban pedig Károly fekszik kitört karral!

Nem, inkább várni fog, mig jobban besötétedik s majd akkor tér vissza. Addigra már a néni is bizonyosan hazamegy s szülei pedig, kik mindig oly jók voltak, bizonyára meg fognak bocsátani, ha töredelmesen bevallja nekik hibáit.

Leoldozta kötényét s vállára teritette, mert érezni kezdte, az est hüvösségét, de azért nem tért vissza, hanem ott ült s addig-addig nézte a hullámzó kalászokat, mig ezek lassanként ugy folytak össze előtte, mint a tenger zöld hullámai.

A kalászok közt vérpiros pipacs hajlongott s a mint Bella ezt nézte, az jutott eszébe, hányszor szedtek pipacsot Károlylyal együtt.

A virág szárán egy kis bogár mászott fölfelé. Milyen szép volt fekete pontokkal diszitett piros szárnyával! De egyszerre csak megakadt valamiben, mert leesett a földre s tehetetlenül vergődött a fűben, mert hátára esett.

Bellának ismét Károly jutott eszébe s erre gyorsan lehajolt, letört egy fűszálat s odatartotta azt a kis bogárnak, mely azonnal felkapaszkodott rá s ekkor Bella odahelyezte a virág biborpiros kelyhébe, mint valami selyem bölcsőbe.

E perczben oly szabadnak s boldognak érezte magát, mintha valami nagy tettet vitt volna végbe. Elgondolkozott, s a mint felnézett a sötétedő égre, és a lassan kigyuló csillagokra, szeme egyszerre csak könybe lábadt.

Ezalatt már egészen besötétedett. Bella észrevette, hogy ruhája egészen tapadóssá lett a harmattól. Látta, hogy haza kell mennie; felemelkedett tehát s az árok mentén haladva végre kijutott az utra.

Innen már látszottak a házak kivilágitott ablakai, de köröskörül oly csendes volt minden, hogy Bella félni kezdett s futásnak eredt. Mikor beért a kertek közé, kissé megnyugodott s meglassitá lépteit, mialatt élvezettel szivta be a kertekből kiáradó rezeda- és rózsa-illatot. Végre odaért szülői házához s szive ekkor ismét gyorsabban kezdett dobogni. A konyhaajtó nyitva állott s az udvar is meg volt világitva. Bella habozott, nem mert belépni s elszaladt a kert keritéseig. Itt aztán ismét átugrott az alacsony sövényen s akkor ott állt a kertben, a honnan délután elindult. Csupán a hálószoba ablakán látszott világosság, különben minden ablak sötét volt.

Bella most a hátsó kis ajtón, a lépcsőn, s a konyhán át végre bejutott a homályosan megvilágitott hálószobába.

A szobaleány, kit estefelé Bella keresésére küldtek, sietségében elfeledte az ajtókat bezárni.

A hálószobában minden csendes volt s Bella senkit sem látott. Az ernyővel leboritott lámpa ott állt egy kis asztalon, az ágy melletti nagy karosszék üres volt, de Károly ott feküdt az ágyban, csendesen, mintha aludnék, de jobb karját, mely be volt kötözve, egyenesen, mereven nyujtotta ki a takarón.

Bella lábujjhegyen közeledett az ágyhoz s elszorult szivvel tekintett arra a kedves arczra, mely most, a zöld ernyős lámpa fényénél oly halványnak látszott.

Bella nem akarta az alvót felkelteni, de a zokogást nem tarthatta vissza s ez teljes erővel tört elő szivéből. De e pillanatban egy vidám hang vegyült össze a zokogás hangjával s Károly igy kiáltott: „Bella, édes Bellám!” Most felemelte karját, hogy testvérjét megölelje, de a fájdalom oly nagy volt, hogy egy halk jajkiáltással ismét le kellett karját eresztenie.

De ekkor Bella ölelte át Károly nyakát s a két testvér meghatottan csókolta meg egymást.

„Nem haragszol már Bella?” kérdé Károly.

„Nem, nem, a világért sem!” zokogott Bella s aztán félénken kérdé: „Ki van a karod törve? Nagyon fáj?”

„Nem tudom, ki van-e törve, de fáj, nagyon fáj. Hanem a mama azt mondja, hogy most az egyszer megérdemeltem, miért csufoltalak örökké; - de igérem, hogy ezentul soha, soha nem teszem többé.”

„Én mégis nagyobb hibát tettem”, mondá Bella, „mert haragudtam reád s haragból taszitottalak le a létráról, szegény Károlyom.”

„De hol voltál ennyi ideig?” kérdé Károly, „ha tudnád, mennyire aggódtunk miattad. Papa és Mari egész délután kerestek.”

„Félelmemben s aggodalmamban szaladni kezdtem s meg sem álltam a szántóföldekig, a hol aztán a buzába rejtőztem el, mert ott akartam bevárni, mig besötétedik és Klára néni elmegy.”

E pillanatban kinyilt az ajtó s a mama lépett be, ki egy mosdótálban hideg vizet hozott a borogatáshoz. Mikor Bella meglátta a mamát, odarohant hozzá s nyakába borulva kiáltá: „Bocsáss meg, kedves jó mamám, Károly már megbocsátott!”

„Te vagy az Bella? Hála Istennek, csakhogy már megjöttél!” kiáltá első meglepetésében a mama, ki szeretettel ölelte szivére a leánykát. A jó mamának ugyan lett volna oka Bellát megdorgálni, de ez annyira megbánta már ugyis, a mit tett; oly szivrehatóan kért bocsánatot; annyira magára vállalt minden hibát s azonkivül annyira ki volt merülve, hogy először is nyugalomra s frissitőre volt szüksége s igy a mama nem is tett neki szemrehányást, hanem intő szavait későbbre halasztotta. S vajjon nem bünhődött-e a két gyermek ugyis eléggé?

Szerencsére Károly karja nem volt kitörve, csak kificzamodva, de azért mégis sokat szenvedett s ugyancsak keményen lakolt azért, hogy Bellát előbb annyiszor csufolta.

Mikor azonban Károly karja meggyógyult, Bella haja pedig ujra megnőtt, akkor nem lehetett a föld kerekségén jobb testvéreket találni náluk. Oly szépen megfértek egymással, hogy még a zsémbes Klára néni is meg lehetett elégedve. Károly egészen leszokott az évődésről és gunyolódásról, Bella pedig örömmel mondhatta el magáról évek mulva, hogy csak egyetlenegyszer tett valamit haragjában, de azóta soha.