NASZREDDIN HODSA TRÉFÁI

TÖRÖK ADOMÁK

ELBESZÉLI
KÚNOS IGNÁCZ

BUDAPEST, 1899
SINGER ÉS WOLFNER KÖNYVKERESKEDÉSE

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5572-19-7 (online)
MEK-15088

Vámbéry Árminnak
a török nyelvek nagymesterének
                            KUNOS IGNÁCZ.

Bevezetés.
Naszreddin Hodsá-nak hivják a törökök Csalóka Péterjét. A 14. század első éveiben élhetett a Hodsa, azokban az időkben, a mikor Kis-Ázsiának az a területe, a hol Naszreddin született, előbb Karamánia fejedelemségéhez, majd Bajazid szultán uralma alá, végül pedig a tatár Timurlenk birtokaihoz tartozott. Alig van birodalma a széles nagy Keletnek, a hol a tréfás szavu Hodsa neve a legösmertebbek közé ne tartoznék. Egy Szivri-Hiszár nevü városkában született, a kóniai kerület egyik községében; de azok az összes tréfák és adomák, melyek ma sem tévesztik el viditó hatásukat, egy másik helységgel, Ak-Sehir-rel vannak kapcsolatban. Itt végezte volt Naszreddin az ő hodsai teendőit és ugyanitt van a türbé-je (siremlék) is.
Hodsa, vagyis egyházfi volt a mi Naszreddinünk, amolyan tanitó, biró és papféle egy személyben, községének a legtudósabb és legbölcsebb embere. Nevéhez a tréfás történetkéknek és humoros mondásoknak egész sorozata fűződik, melyek még mai nap is közszájon forognak és apáról fiura, nemzedékről nemzedékre átszállanak. Alakja nem a mű-irodalomban, hanem a nép emlékezetében kövesedett meg, amint hogy az a műfaj is, melyet csak az ő egyénisége teremtett meg, népies szinezetü népi termék. Mondásai a folklor szavaivá finomodtak, alakja egy legenda-kör hősévé alakult. Innen magyarázható meg az a nagy népszerüség, mely az ő nevéhez fűződő és az ő neve alatt ismeretessé vált tréfákat (keleti néven lataif) közkeletüekké, a népnek ugyszólván közkincsévé tette.
A Naszreddini tréfák humora első sorban török humor. Hisz a Hodsából is első sorban a «török» szólal meg, a mint hogy nemzetiesen törökös, és törökösen mohamedános a Hodsa mindegyik tréfájának nyers, látszólagosan együgyü és olykor-olykor trivialis volta is. Mintha csak a maga eszejárását, a maga gondolkozása módját látná benne az a pór-mohamedán, a kinek a tréfálkozása és ezekben nyilvánuló humora még mai nap is azonos a Hodsáéval. Ez a humor, hol póriasan furfangos, hol nevettetően együgyü. Különösen akkor, ha feleletekben nyilatkozik meg. És ebben a szándékos és tettetett naivságban nyilatkozik meg leginkább nemcsak a Hodsa, hanem általában a keleti nép humora. Érzi a kérdésnek naivul nevetséges voltát és feleletével még inkább fokozza. Hallgatóiról azonban fölteszi, hogy szavait megértik és elburkolt czélzatait helyeslik, ha mindjárt a saját megaláztatása árán is. Hány meg hány tréfa esik meg a Hodsa rovására, hányszor vall a szinlelt tudatlanságával és póriaskodó együgyüségével kudarczot. Mintha csak az volna a főczél, hogy minél nevetségesebb és minél mulattatóbb alakká váljék. Mestere ő a szinlelésnek, virtuóza a tudatos és eltanult bárgyuságnak. Annyira a nép szelleméből valók e tréfák és annyira össze vannak forrva a nép benső életével, hogy alakilag is csak a nép nyelvén fejezhetők ki, a nép egyszerü szavainak a közvetitésével. Hiszen e tréfák egész fogalomköre és gondolatvilága nem is terjedhet tul a népén.
Nem egyforma keletüeknek látszanak a Naszreddini adomák. És amint hogy régibb időbeli tréfákat az ő nevével szokás összekötni, azon mód találunk ujabb keletü, sőt európai uton átjött történetkéket is, melyeket ugyancsak a Hodsa nevével hoznak kapcsolatba. Lehet, hogy a népszellem rokonságának ugyanegy megnyilatkozásai, de lehetséges az is, hogy vándorlásnak vagy átvételnek az eredményei. Még mai nap is szokásban van, hogy az ujabban és rendesen a nép ajkán keletkezett tréfákat ugy adják elő, mintha csak a Hodsával és a Hodsa idejében történtek volna meg. Igy inkább megmosolyogják és jobban el is hiszik. Noha nem volna nehéz épp azokat a lataif-okat különválasztani, melyek kétségen kivül bizonyitják a Hodsa egyéniségének teremtő humorát. Annyira sajátosak, annyira egyéniek e történetkék, hogy az ujabb idők és más fajbéliek humorával nem is téveszthetők össze. Ilyenek főleg azok a tréfák, melyek a Hodsa korabeli társadalmi, közigazgatási és erkölcsi szokásokra és a mainál primitivebb életmódra vonatkoznak. E szokásokkal oly bensően függnek össze a Hodsa mondásai és humoros cselekedetei, hogy csakis az ő korában és első sorban az ő személyével történhettek meg.
Ha messze idegenből kerül valaki a községébe, a Hodsa van megbizva a szóbeli fogadtatásával és ha idegenbe kell valakit küldeni, megint csak a Hodsára vár a feladat, hogy leleményességével helyt álljon. Hogy a legtöbbször nem ugy viselkedik, a hogyan kiválasztottsága és Hodsa voltának a méltósága megkövetelné, azt ismét csak a mindent kibékitő humorával lehet kimenteni. Szókimondó és néha nagyon is trivialis volta, különben sem szurhatott akkortájt szemet. Az efféle tréfái az akkori közizlésnek a hőmérői, és az ezen csoportba tartozó lataif-okból csak érdekes tanuságokat vonhatunk le az idejebeli társadalmi és erkölcsi világnézletre. Hisz nagyjában ugyanilyenek az állapotok még a mai Kis-Ázsiában is.
A Hodsa tréfái még rendszeresen összegyüjtve nincsenek. Csupán egyes kis füzeteket, népolvasmánynak szánt ponyva-termékeket ismerünk, melyeket irni is alig tudó emberek állitottak össze, mint a Hodsa nevéhez fűződő és neki tulajdonitott tréfákat. Ezek alapján készültek azok az idegen nyelvü átültetések is, melyek a világirodalomban a török Eulenspiegel, vagy a keleti Aesopus-jelzőjével ajándékozták meg az ak-sehiri tréfamestert. E gyüjteményemben csak az élvezhetőbbeket és az izlésünkkel össze nem ütközőket illesztettem bele. Sőt czélzatosan válogattam össze az olyan tréfákat, melyeknek európai vagy a messzebb keletről is ismeretes másai csendültek meg bennem. És midőn évekkel ezelőtt a Hodsa hajdani székhelyében, a kóniai vidéken jártam, közvetlen a nép ajkáról leshettem el őket és azzal a közvetlenséggel volt módomban lejegyezni, a hogyan talán a Hodsa szájából kihangzottak. Hisz e tréfákban önkéntelenül is megkövesedett a török kifejezések és nyelvhasználat népies zamatossága.
A Hodsa élte körülményeiről alig tudunk valamit. Egyetlen emléke az a máig is fennlevő hires türbe (siremlék), melyet a hagyomány szerint, még életében állitott fel magának, hogy a késő utókort is megnevettesse vele. Nyitott csarnokban van a siremléke, falazat helyett csak oszlopok tartják. Az északi fal helyét egy nagy ajtó foglalja el, melyet egy vaslakat tart zárva, hogy a nyitott sirhely megközelithetlen voltát szimbolizálja. És jelképe lett az örök tréfának, a soha ki nem haló humornak. Aminthogy a Hodsa alakja is egy fogalommá finomult, a török nép-humor meg nem hamisitott fogalmává.*

TRÉFÁK.
Mikor még kis legényke volt Naszreddin, megszólitja az utczán egy koldus és alamizsnát kér tőle. Odahaza ugy is sok jóban van része. Igy válaszolt a leendő Hodsa: «Estétől reggelig anyám veri az apámat, reggeltől estig pedig engem ver a tanitóm. Átengedjük neked akár az egészet.»
*
Szószékre lépett egy nap a Hodsa és igy szólt a hivőkhöz: «Tudjátok-e óh müszülmánok, hogy mit leszek nektek mondandó?» - «Nem tudjuk», válaszolják a hivei. - «Ha nem tudjátok, hát akkor minek mondjam el?», felelt vissza a Hodsa. A következő nap ismét felmegy a szószékre és megint azt kérdi hiveitől, hogy tudják-e mit akar nekik mondani. - «Tudjuk óh Hodsa», felelik ezuttal vissza. «No ha már tudjátok, akkor minek mondjam el?» szól és leszállt a szószékről. A hivők megütköznek a feleleteken és megbeszélik egymás közt, hogy hogyan fognak ki rajta. Harmadnapra megint elkezdi a szószékről: «Tudjátok-e óh müszülmánok, mit leszek nektek mondandó?» A hivők egyik csoportja azt feleli, hogy: «Tudjuk», a másik csoportja, hogy: «Nem tudjuk.» - «Be jó», szól erre a Hodsa, «a kik már tudják, majd el fogják mondani azoknak, akik még nem tudják.»
*
Kölcsön kér a Hodsa a szomszédjától egy kazánt és a mikor már nem kellett neki, egy kicsike kis kazánt tett még bele és ugy vitte vissza. Kérdi tőle a szomszédja, hogy mit keres benne az az edény. «Azt a kicsit - feleli rá a Hodsa - a nagy kazán szülte.» Megörül neki a szomszéd és elfogadja. Egy pár nap mulva megint kéri a Hodsa a kazánt, jó darabig használja és mikor látja a gazdája, hogy nem hozzák vissza, elmegy érte a Hodsához. «Te életben légy, a kazánod meghalt», mondja a Hodsa. «Hát meghalhat egy kazán?» kérdi a szomszéd. «Ha elhitted, hogy szülni tud, azt is hidd el, hogy meghalni is képes», válaszolt a Hodsa.
*
Fehér ruhát mosott a Hodsa felesége és a kaftánt kiakasztotta a kertre száradni. Éjféltájban kiment a Hodsa és ugy látta, hogy valaki van a kertben. Kéri a feleségétől az ijját, nyilát. A felesége odaadja neki, keresztüllövi vele a kaftánt, aztán becsukja az ajtót és lefekszik. Reggelre kelve látja, hogy a kaftánját lőtte keresztül az ijjával. «Hála neked óh Allah - szólt a Hodsa - ha benne lettem volna, rég meghaltam volna.»
*
Három font hust vesz egyszer a Hodsa és odaadja a feleségének, hogy főzze meg. Az asszony megfőzi és azon mód meg is eszi. Estefelé jön a Hodsa és mondja az asszonynak, hogy adja elő a hust, had egyék meg. Az asszony azzal hozakodik elő, hogy megette a macska. Fogja a Hodsa a macskát, megméri és látja, hogy csak három fontot nyom egészben. «Oh te hazug asszony», mondja feleségének, «ha ez a macska, hol a hus; ha pedig ez a hus, hol a macska?»
*
Vizet merit egyszer a Hodsa és amint belenéz a kútba, a holdvilágot pillantja meg benne. «A kutba esett a hold», kiáltja; horgot, kötelet hoz és lebocsátja a vizbe. Addig erőlködik, mig a horog beleakad egy kőbe, a kötél elszakad, ő pedig hanyatt vágódik a földön. De ime, ahogy az égre esik a pillantása, meglátja odafent a holdat. «Áldassék Allah», kiált fel örömében, «sokat fáradoztam, de helyére is került a hold.»
*
Amint heverész egyszer a Hodsa, nagy zajt hall a kapuja előtt. Odaszól a feleségének, hogy keljen fel és gyujtson gyertyát, szét akar odakünt nézni. Az asszony azt mondja neki, hogy sohse törődjék vele. A Hodsa nem fogad szót, magára teriti a paplanját és amint kimegy benne, valaki lekapja róla és elfut vele. A Hodsa dideregve tér vissza és mikor kérdi tőle a felesége, hogy miért lármáztak odakünt, igy felel neki: «Ugy látszik, a mi paplanunkon vesztek össze. Alig hogy elvették tőlem, vége lett a lármának.»
*
Egy zöldséges kertbe tévedt egyszer a Hodsa és ami répa, retekféle csak a keze ügyébe esett, mind bedugta a zsákjába. Meglátta ezt a kertész és ráförmed a Hodsára, hogy mi keresni valója van itt. A Hodsa nem tudja, hogy mit mondjon és nagy zavarában azt feleli, hogy a minapi nagy vihar hajtotta ide. «Hát ezeket ki tépte ki?» kérdi a kertész, rámutatva a kitépett veteményekre. - «A nagy vihar ide-oda dobált», feleli a Hodsa, «és amibe csak belefogózkodhattam, mind a kezemben maradt.» - «Hát a zsákba ki töltötte őket?» kérdi a kertész nagy haraggal. - «Épp ezen gondolkozom én is», volt a Hodsa válasza.
*
A folyó partjára megy egyszer a Hodsa felesége, hogy fehér ruhát mosson. Leteszi a szappant és hozzá lát a munkához. Egyszerre csak leszáll egy fekete holló és elkapja a szappant. Kiáltja az urának,. hogy fusson a holló után. «Sohase bántsd», mondja a Hodsa, «piszkosabb az mint mi, hadd mosakodjék meg egyszer ő is.»
*
Amint elérkezett a bőjtök hónapja (Ramazán), egy nagy edényt vesz elő a Hodsa és hogy a napok számát el ne felejtse, mindennap egy-egy követ dob az edénybe. Egy kis lánya volt a Hodsának, aki az apja példáját látva, szintén beledobálgatott egyet-egyet. A bőjtölések huszonötödik napján kérdi tőle valaki, hogy hányadik napot bőjtölik már. «Várj egy kissé», - mondja a Hodsa, «mindjárt megmondom», és azzal siet hazafelé. Otthon előveszi az edényt és amint kezdi a köveit számlálgatni, százhuszat talál benne. «Ha valamennyit bevallom», gondolja magában a Hodsa, «kinevetnek és azt fogják rám, hogy megbolondultam. Legjobb lesz, ha eltagadom a javát.» Azzal visszatér és azt mondja, hogy ma a negyvenötödik napja van. «Oh Hodsa», mondják neki, «hisz harmincz napból áll az egész bőjthónap, hogy mondhatsz ilyet.» - «Még keveset is mondtam», feleli a Hodsa. «Ha az edényem kövei után indulnék, százhuszadik napja volna ma a hónapnak.»
*
Egy létrát kap egyszer a Hodsa a vállára, odatámasztja egy kert falához, fölmászik rá és bemegy a kertbe. Megpillantja a kertész és kérdi tőle, hogy mit akar. A Hodsa nagy gyorsan odasiet a létrájához és igy szól: «Létrát árulok.» - «Itt szoktak létrát árulni?» kérdi a kertész. - «Oh, te tudatlan ember», szólt a Hodsa, «létrát ott árulnak, ahol van.»
*
A temetőben sétál egyszer a Hodsa és megpillant egy jó régi sirkövet. Holtnak tetteti magát, hogy lássa, vajjon eljönnek-e hozzá a kérdező angyalok. Egyszerre csak harangszót hall. «Itt az itélet napja!» kiáltja el magát és futásnak ered. Egy karaván haladt volt arra felé, az öszvérek megijedtek és össze-vissza gabalyodtak. «Ki vagy ember?» kérdi a Hodsától a karavánfőnök. «Halott vagyok, egy kis sétára jöttem elő», feleli a Hodsa. «No majd megsétáltatlak én!», mondja az ember és azzal szolgáinak egy-egy botot ad a kezébe és jól agyba-főbe verik a Hodsát. A Hodsa menekül és amint haza érkezik, kérdi a felesége, hogy mi lelte, hol volt. «Meghaltam volt, a temetőben feküdtem», szólt a Hodsa. «Hát mi van a más világon?» kérdi a felesége. - «Ha a karaván öszvéreit meg nem ijesztik, nincs semmi különös», felelt a Hodsa.
*
Összeszedi egyszer a Hodsa a tyukjait, egy kasornyába teszi és viszi őket Szivri-Hiszárba. Útközben, hogy valahogy meg ne fulladjanak, kiengedi őket a szabadba. Ahány annyifelé szaladt. Veszi a Hodsa a botját, a kakast üldözőbe veszi és igy korholja: «Éjfél után tudod, hogy hol hasad a hajnal, fényes nappal meg az egyenes utat sem ismered?»
*
Ágyban feküdt a Hodsa, valami betegség bántotta. Sorba látogatják a szomszédjai és annyi ideig elüldögélnek mellette, hogy rájuk un a Hodsa. Egyszerre csak felkel az ágyából és igy szól hozzájuk: «Most már semmi bajom, mehettek haza.»
*
Igy szólt egyszer a Hodsa egy faluban: «Tudjátok meg óh emberek, hogy a mi városunk levegője ezzel a faluéval egy és ugyanaz.» - «Honnan tudod?» kérdik tőle. - «Onnan», felelt a Hodsa, «mert éppen olyan csillagok vannak itt is, mint a mi Ak-Sehir városunkban.»
*
Kilencz parát kapott egyszer a Hodsa álmában. «Tizet adjatok legalább», veszekedik a Hodsa és amint fölriad az álmából, látja, hogy üres a marka. Nagy gyorsan behunyja a szemét, a kezét meg kinyujtja és igy szól: «No nem bánom, legyen hát kilencz para.»
*
A mezőn sétált egyszer a Hodsa és néhány lovast pillantott meg, akik egyenesen feléje tartottak. Hirtelen lekapja magáról a ruháit és a közeli temetőnek egyik sirja mellé buvik. A lovasok megpillantják és kérdik tőle, hogy mit keres ezen a helyen. A megszeppent Hodsa azt feleli rá: «Halott vagyok, kijöttem a siromból, hogy egyet sétáljak.»,
*
A Hodsa azt mondta egyszer egy gyülekezetben: «Hálát adjatok, óh földik a nagy Allahnak, hogy szárnyat nem adott a tevének. Ha szárnyasnak teremtette volna, házatokra szállott volna és rátok szakasztotta volna.»
*
Elveszett egyszer a Hodsa szamara és kérdi valakitől, hogy nem látta-e. «De igen, feleli neki - ebben és ebben a városban birónak választották meg.» - «Igazad lesz - mondja a Hodsa - mert mikor a tanitványaimat tanitottam, egyre hegyezte a fülét és ugy figyelt a szavamra.»
*
Egy folyó partján üldögélt egyszer a Hodsa. Tiz világtalan ember jött arra felé és megalkudnak a Hodsával, hogy egy-egy garasért átviszi őket a vizen. A mint átkelőben van velük, egyet elragad belőlük a viz és oda fullasztja. A vakok erre nagy siránkozást, jajveszékelést csapnak, a mire a Hodsa igy szól: «Miért siránkoztok annyira, egy garassal kevesebbet fogtok fizetni.»
*
A turbánját akarja egyszer a Hodsa megkötni, de nem találja a végét sehogyse. Elfogy a türelme és fogja, elviszi a vásárba, hogy túladjon rajta. Amint meg akarja tőle egy ember venni, oda sugja neki a Hodsa: «Valahogy meg ne vedd ezt a turbánt, nem találod meg a végét.»
*
Egy asszony jön egyszer a Hodsához, odaad neki egy levelet és kéri, hogy olvassa el. A Hodsa nem igen tudott olvasni, de minthogy szégyenlette bevallani, veszi a levelet és olvassa, hogy «Nagyságos, méltóságos uram», és igy tovább; a mint egyik jóbarát a másiknak irni szokott. Az asszony odaszól neki, hogy nem egy jó emberétől való levél az, hanem az adóczédulát küldik neki. «Miért nem mondtad előbb, - felelt a Hodsa - akkor másképp olvastam volna.»
*
A Hodsával találkozik egyszer egy ember a bazárban. «Hányadika van ma, harmadika vagy negyedike?» kérdi az ember. «Nem tudom, hónapokkal nem kereskedem», válaszolt a Hodsa.
*
Kilencz tojást vesz egyszer a Hodsa egy akcsáért és ugyanannyi pénzért tizet ad el. Kérdik tőle, hogy miért vesz kilenczet és árul tizet. «Csak azért», feleli a Hodsa, «hogy lássák a barátaim, hogy foglalatoskodom valamivel.»
*
Egy városba jut el egyszer a Hodsa, a hol mindenkit evés-ivásban talál. A Hodsát is kinálgatják, ételt adnak neki, holott szüken voltak ebben az esztendőben. Jóllakik a Hodsa és mondja, hogy milyen nagy lehet itt az olcsóság. «Megbolondultál Hodsa?» - mondják neki. «Bajrám (ünnep) van ma, otthon sütnek-főznek, idehozzák, azért olyan sok az étel.» - «Be jó volna, ha mindennap bajrám volna», mondja a Hodsa.
*
Egy báránya volt a Hodsának, vigyázott rá mint a szemefényére. A barátjai meglátogatják egyszer és azt mondják neki, hogy holnap lesz a végitélet, vágják le a báránykát és egyék meg. A Hodsa nem hiszi, de megint jő egy ismerőse, az is azt mondja. Most már valónak hiszi a dolgot, fogja a báránykát s levágja; aztán kiviszik a mezőre, tüzet raknak és kezdik a husát pörkölgetni. E közben levetik az emberek a ruháikat, rábizzák a Hodsára és jobbra-balra sétálni mennek. A Hodsa veszi a ruhadarabokat és bedobálja a tűzbe. Mikorára megéheztek, vissza kerülnek a sétálók és látják, hogy hamuvá vált a ruhájuk. «Ki cselekedte ezt?» kérdik a Hodsától. «Ugyis itt az itélet napja - nyugtatja meg őket a Hodsa - nem lesz többé ruhára szükségetek.»
*
Egy ember jön a Hodsához és kölcsön kéri a szamarát. «Nincs itthon», mondja a Hodsa; de már is orditoz bentről a szamár. «Azt mondod, hogy nincs, pedig hallod, hogy ordit», mondja a kölcsön kérő. «Együgyü ember - szól a Hodsa - a szamárnak hiszel, ilyen ősz szakálu embernek meg mint én, nem?»
*
Lakodalomba megy egy nap a Hodsa. De mert kopottas volt a ruhája, alig hogy megtessékelik. Kapja magát a Hodsa, haza megy, felölti az uj bundáját és ugy tér vissza. Ekkor már elibe jönnek, asztalfőre ültetik és ugyancsak kinálgatják. A Hodsa veszi a ruhája széleit és igy szól: «Tessék ruhám, tessék.» - «Mit csinálsz?» kérdik tőle. «A ruhámat illeti a tisztesség, az ételt is hadd egye ő», feleli a Hodsa.
*
Libát sütött egyszer a Hodsa és a mint a khánhoz tart vele, utközben megéhezik és az egyik libaczombot megeszi. Aztán odajut a khán elé és elibe teszi a libát. «Hol a féllába?» kérdi tőle a khán. «A mi városunkban csak féllába van a libának», mondja a Hodsa. «Ha nem hiszed, jer és nézd meg őket a forrás vizénél.» A forrásnál épp ott volt egy sereg liba, féllábon állott valamennyi. Timurlenk hivatja a fődobosát, hogy üssön egy néhányszor a dobjára. Alig hogy megtörténik, két lábra állanak a libák. «No látod» - mondja a khán. - «Ha terád vernék azt a dobot, négylábuvá lennél», felelt a Hodsa.
*
A helység fiataljai egy fa alatt gyülekeztek össze és mialatt játszadoznak, látják, hogy jön a Hodsa. Legott összebeszélnek, hogy felmászatják a fára, a papucsait meg ezalatt ellopják. Odaér a Hodsa és azt mondják neki, hogy senki se bir arra a fára felmászni. «Én felmászok», mondja a Hodsa. Azzal az övébe dugja a kaftánja szegélyeit, a papucsait meg a hónalja alá csapja és kezd a fára felmászni. «Minek a papucs, miért viszed fel?» kérdik tőle. «Jobb ha velem van, - válaszol a Hodsa - talán túlfelülről is van egy út és tovább mehetek majd rajta.»
*
Azt kérdezték egyszer a Hodsától, hogy ujholdkor mit csinálnak a régivel. «Szétdarabolják és csillagokat csinálnak belőle», volt a Hodsa válasza.
*
Három nagy szilva-szemet tesz egyszer a Hodsa egy deszkalapra és viszi a bejnek ajándékul. Amint az uton ide-oda gurulnak, megharagszik a Hodsa a szilvákra és kettőt megeszik belőlük. Egyet elvisz a bejnek. A bej szivesen fogadja és megajándékozza a Hodsát. Egy pár nap mulva répát akar vinni a bejnek és a mint halad az uton, kérdezi tőle egy ember, hogy hová viszi a répákat. «A bejnek viszem», felelt a Hodsa. - «Fügét vigyél inkább», ajánlja neki az ember. A Hodsa szót fogad, fügét vesz és azt viszen a bejnek. A bej fogja a fügéket és a Hodsa fejéhez csapdostatja. Örül ennek a Hodsa. «Min örvendezel annyira?» kérdezi tőle a bej. «Azon, hogy ha répákat hoztam volna, összezuzódott volna már a fejem», válaszolt a Hodsa.
*
A vásárra viszi a Hodsa a szamarát és a mint mennek, besározódik a szamár farka. A Hodsa hamarosan levágja a besározott farkot, az iszakjába teszi és a vásárra érve kinálgatni kezdi a szamarát. Egy ember megvenné, de nem tudja, hogy mit kezdjen egy farka nélküli szamárral. «Te csak vedd meg - biztatja a Hodsa - a farka bent van az iszakomban.»
*
Meglátogatta egyszer a Hodsa a bejt, a ki magával viszi vadászatra és egy csökönyös lóra ülteti fel. Eső kezd el esni, mindenki megsarkantyuzza a lovát és vágtat, csak a Hodsáé nem akar menni. Ugy segit magán, hogy leveti a ruháit és maga alá teszi. A mint megszünik az eső, ismét felölti a ruháit és utoléri a bejéket. Csodálkozik a bej, hogy meg nem ázott a Hodsa. «Olyan szilaj ez a ló - mondja a Hodsa - hogy csak ugy repült velem és meg nem áztam.» Amint hazaérnek, a főistállójába kötteti a bej ezt a lovat. Nemsokára ismét vadászni megy, maga a bej ül rá a lóra és amint ismét megered az eső, mindenki elvágtat, csak a bej ázik meg csökönyös lován. Megharagszik a Hodsára, másnap magához hivatja és szemére hányja, hogy hozzá nem illő hazudozása miatt megázott. «Miért haragszol bejem? - mondja a Hodsa. - Ha eszed lett volna, te is magad alá veszed ruháidat és nem ázol csontig.»
*
Leczkére indul egyszer a Hodsa és a mint ráül a szamarára, látja hogy elmaradnak tőle a mollák. «Igy nem lesz jó», gondolja magában és visszájára ül a nyeregbe. Kérdik a mollák, hogy miért ül igy megforditva. «Azért - válaszolt a Hodsa, - mert ha egyenesen ülnék, mögöttem maradnátok.»
*
Házasodik egyszer a Hodsa. A lakadalom estéjén jönnek a meghivott szomszédok és evéshez, iváshoz látnak. A Hodsát meg se kinálják és ezért ugy megneheztel rájok, hogy ott hagyja őket és elmegy. Lefekvéskor keresik, kutatják a Hodsát, de nem találnak rá; azt hiszik, hogy szégyenlős. Ahány annyifelé keresi, mig végre ráakadnak. «Hová indultál?» kérdik tőle. «A ki a lakadalmi ételből evett, az had feküdjék le», szólt a megsértődött Hodsa.
*
Igy fohászkodik egyszer a Hodsa: «Oh Allah, ezer aranyat adj nekem, de ha kilenczszázkilenczvenkilenczet adsz, el nem fogadom.» Meghallotta ezt egy jahudi (zsidó) szomszédja. Beletesz egy zacskóba kilenczszázkilenczvenkilencz aranyat és a kéményen át bedobja a Hodsához. «Meghallgatták a kérésemet», gondolja a Hodsa és amint megolvassa a pénzt, látja, hogy egygyel kevesebb. «A ki ennyit adott, azt az egyet is megadhatja még», gondolja magában és elteszi az aranyakat. A jahudi megneszeli a dolgot, odasiet a Hodsához, jó napot kiván neki és kéri az aranyait. «Megbolondultál kereskedő?» mondja a Hodsa. «Én Allahtól kértem és ő megadta.» Hiába mondta a jahudi, hogy ő csak tréfált, hogy hallotta, amint ezer aranyat kért és kevesebbet nem. A Hodsa Allahval hozakodik elő. «Menjünk a biróhoz», - mondja a jahudi. «Gyalog nem megyek», mondja a Hodsa. Öszvért kellett a jahudinak hozni. «Bunda nélkül sem mehetek ám», mondja a Hodsa. Bundát kapott az utra, prémeset; ugy mennek a biró elébe. A jahudi elmondja a panaszát, hogy a Hodsának ezer aranyat adott és nem akarja neki vissza adni. Ránéz a biró a Hodsára. «Efendim», mondja a Hodsa, «napok óta imádkozom Allahhoz ezer aranyért, egy hiján megadta. A milyen gonosz ember ez a jahudi, még a rajtam levő bundát és az öszvért is, a melyiken idejöttem, a magáénak képes vallani.» - «Uram, - vágott a szavába a jahudi - azok is az enyéim.» Haragra lobban a biró, összeszidja és kikergeti a jahudit. A Hodsa pedig indul az öszvérével és bundájával hazafelé.
*
Tarfejü volt a Hodsa, és amikor a borbélynál beretválkozott, egy akcsát tett a tükörre. Néhány nap mulva megint borotválkozik és a mint elébe tartják a tükröt, igy szól: «A fejem egyik fele kopasz, egy akcsáért két beretválkozás illet meg.»
*
Egy szofta járta be egyszer Arábiát, Perzsiát, Indiát, szóval az egész világot és kérdéseire senki sem tudott feleletet adni. Valaki azt mondta ennek a szoftának, hogy csak a Hodsa fog a kérdéseire megfelelhetni. Eljött hát Ak-Sehirbe, vesz egy akcsáért gránátalmát, a zsebébe dugja s amint a város határa felé közeledik, látja, hogy ott szánt-vet egy ember. A Hodsa volt. Feléje közeledik a szofta, üdvözli és a Hodsának arra a kérdésére, hogy mi járatban van, azt feleli, hogy egy kérdése volna, meg tudna-e rá felelni. «Meg - feleli a Hodsa - de nem ingyen.» A szofta előveszi a gránátalmát és odaadja neki. A Hodsa megeszi és a feleletet is megadja. A szofta még egy kérdést akar hozzá intézni. «Ne csacsogj annyit - mondja neki a Hodsa - hanem menj, hozz előbb gránátalmát, aztán ismét kérdezhetsz.» A szofta erre igy szólt magában: «Ha Ak-Sehir parasztjai ilyen furfangosak, hát még milyenek a tudósai», és azzal útra kelt másfelé.
*
Egyszer a mint együtt volt a Hodsa a feleségével, azt mondja neki az asszony, hogy menjen odébb. Felkel a Hodsa, felveszi a papucsait és megy, megy, két napig meg sem áll. Találkozik egy emberrel és azt mondja neki: «Menj és kérdezd meg a feleségemtől, hogy menjek-e még, avagy elég lesz-e már?»
*
Tolvaj lopózkodik egyszer a Hodsa házába. «Efendim, tolvaj van a házban», mondja az asszony az urának. «Meg ne moczczanj!» feleli vissza a Hodsa. «Hátha talál valamit, amit majd elvehetek tőle.»
*
Halászni megy nehányad magával a Hodsa, és hálót vetnek a tengerbe. Egyszerre csak kapja magát a Hodsa és beleugrik a hálóba. «Mit csinálsz» kérdik tőle a többiek. «Azt hittem, hogy hal vagyok», válaszolt a Hodsa.
*
Egy betegje volt egyszer a Hodsának, akit ő gyógyitgatott. Jönnek is hozzá és kérdezősködnek a beteg hogylétéről. «Napkeltekor még épkézláb volt, most halálán van», felelte a Hodsa.
*
Messze útról jött egyszer a Hodsa és útközben ugyancsak megszomjazott. Nagy volt az öröme, midőn megpillantott egy kutat, melynek a csövébe egy fadarab volt beleillesztve. Odamegy a Hodsa, hogy csillapitsa a szomját, és amint kihuzza azt a fadugót, ugy rálocsant belőle a viz, hogy nem maradt szárazon rajta semmi. Ráförmed a Hodsa a kútra, és igy szól hozzá nagy mérgesen: «Bizonyára azért dugták beléd azt a fadarabot, mert bolond módra folyatod a vizedet.»
*
Egy nyulat hozott egyszer egy paraszt a Hodsának. A Hodsa megvendégeli és levessel kinálja meg. Egy hét mulva ujra jön, a Hodsa ismét megvendégeli. Néhány nap elteltével ismét megjelenik nála néhány ember és vendégként ülnek le. «Kik vagytok?» kérdezi tőlük. - «Mi a nyulat hozó embernek a szomszédjai vagyunk», felelik a Hodsának. A Hodsa ezeket is megvendégeli. Nemsokára ismét csak jön néhány ember. «Hát ti kik vagytok?» kérdi tőlük. - «Mi annak a nyulat hozó ember szomszédjainak a szomszédjai vagyunk», felelik. A Hodsa üdvözli őket és kis idő multán egy nagy bogrács vizet tálaltat elibök. «Mi ez Hodsa?» kérdik tőle. - «Ez annak a nyul levesének a levese», feleli nekik a Hodsa.
*
Egy kötelet kértek egyszer kölcsön a Hodsától. A Hodsa bemegy a szobájába, aztán kijön és azt mondja, hogy lisztet teritettek rá. «Hogy lehet kötélre lisztet teriteni?» kérdik tőle. - «Ha nem akaródzik odakölcsönözni, akkor lehet ráteriteni», válaszolt a Hodsa.
*
Fehér ruhát mosni megy a Hodsa felesége, a szomszéd asszonyok vele együtt. Ott sétálgatott akkor a falu birája és odamegy az asszonyokhoz, ugy nézegeti őket. «Mit nézel, te aljas ember?» rival rá a Hodsa felesége. Kérdi az ember, hogy kinek a felesége ez az asszony; megmondják neki. Másnap hivatja a Hodsát és meghagyja neki, hogy küldje el hozzá a feleségét. «Mit akarsz tőle?» kérdi a Hodsa. - « Valamit akarok neki mondani», mondja biró. - «Te csak mondd meg nekem és én majd visszamondom neki», válaszolt a Hodsa.
*
Egy ismeretlen jön egyszer a Hodsához látogatóba, tanyáznak, beszélgetnek és aztán távozni készül az ember. «Ki vagy te tulajdonképpen», kérdi a Hodsa, «nem ismertelek eddig?» - «Ha nem ismertél, miért fogadtál ismerősöd gyanánt?» kérdi a másik. «Ugy hasonlit a turbánod az én turbánomhoz és a kaftánod az én kaftánomhoz, hogy saját magammal tévesztettelek össze», felelte a Hodsa.
*
Mindentudó három szerzetes járta be egyszer a világot és Ala-eddin khán birodalmát is utba ejtvén, vitatkozni kezdenek az emberekkel. A khán az igaz hitre akarja őket tériteni, de a szerzetesek csak ugy hajlandók rá, ha kérdéseikre meg tudnak felelni. A khán összehivatja a tudósait, hogy adják meg a feleletet, de ezek azt mondják, hogy csak az egy Naszreddin volna rá képes. Legott elküld a Hodsáért és magához hivatja. Szelámot (üdvözletet) ad a Hodsa a khánnak és kérdi tőle, hogy miért hivatta. A khán helylyel kinálja meg és felszólitja a feleletadásra. A Hodsa oda fordul a papokhoz és kérdi tőlük, hogy mire akarnak feleletet. Elő áll az egyik és azt kérdi, hogy hol a világ közepe. A Hodsa odalép a szamarához, rámutat botjával előlső lábai egyikére és azt mondja, hogy itt a világ közepe. «Honnan tudod?» kérdi a pap. «Ha nem hiszed», válaszolt a Hodsa, «nézd meg és ha nem ugy lesz, megfelelek rá.» A másik pap azt kérdi tőle, hogy hány csillag van ebben a városban. Azt feleli a Hodsa, hogy annyi, a hány szál szőr a szamarán. «Hogyan bizonyitod be?» kérdi a pap. «Hanem hiszed, számláld meg és ha nem ugy lesz, megfelelek rá», szólt a Hodsa. Elő áll a harmadik pap és igy szól: «Ha az én kérdésemre is megfelelsz, áttérünk mind a hárman.» - «Kérdezz», mondja neki a Hodsa. «Hány szőrszál van a szakállamban?» kérdezi a pap. - «Annyi, a hány szőrszál a szamaram farkán», feleli a Hodsa. «Honnan sejted?» kérdi a pap. «Ha nem hiszed, számláld meg.» A papnak nem igen akaródzik. «Ha nincs hozzá kedved - mondja a Hodsa - jer, tépjünk ki egy-egy szálat a te szakálladból és egyet-egyet a szamaram farkából és akkor meglássuk.» A papok belátták, hogy le vannak győzve és ott maradtak, szolgálják a Hodsát.
*
Az ak-sehirbeli gyerekek fürdőbe vitték egy nap a Hodsát. Mindegyik egy tojást vett titokban magához és ugy keltek utra. A mint az izzasztó kövön (göbek-tas) ültek, azt mondja az egyik, hogy a ki nem tojik tojást, a fürdőpénzt a többiért is fizeti. Erre a gyerekek kotkodácsolni kezdenek és mindegyik egy-egy tojást tesz le a kőre. A Hodsa a mint ezt látja, egyszerre csak kukorékolni kezd. «Mit csinálsz?» kérdik tőle a gyerekek. «Ennyi sok tyúk közt csak elkél egy kakas», volt a Hodsa válasza.
*
A Hodsa földjére odatéved egyszer egy ökör. Botot ragad a Hodsa, de az ökör elfut. Egy hét multán egyszer csak azt látja a Hodsa, hogy ez az ökör egy taligába van fogva. Ismét botot ragad és ráhuz nehányat. «Mit akarsz a jószágomtól?» förmed a Hodsára a taligás. «Tudatlan eb - szól rá a Hodsa - tudja az már, hogy mit vétett a multkoriban.»
*
Felül a Hodsa a szamarára és megy rajta a kertjébe. Útközben le kellett róla szállania és mig elvégzi a dolgát, leveti a kaftánját és ráteriti a nyeregre. Odalopózkodik eközben egy tolvaj és lelopja a szamárról a kaftánt. Erre fogja a Hodsa, leveszi a szamárról a nyerget, ráköti a maga hátára és odakiáltja a fülesének: «Ha megkerited a kaftánomat, visszakapod a nyerged.»
*
Látja egyszer a Hodsa, hogy egy tó vizében sok kacsa uszkál; meg akarja őket fogni, de elröppennek előle. A Hodsa egy darabka kenyeret vesz a kezébe, leül a viz mellé, belemártja és eszegeti: «Mit eszel?» kérdi tőle egy ember. «Kacsa-levest» feleli a Hodsa.
*
Levest szürcsöl egyszer a Hodsa és ugy megégeti a száját, hogy orditozni kezd és kinjában kiszalad az utczára. «Meneküljetek emberek - kiáltozza - tűz ütött ki a gyomromban.»
*
Májat vásárol egyszer a Hodsa és amint hazafelé viszi, egy gólya lerepül és kikapja a májat a kezéből. Erre fogja a Hodsa, kikapja a májat egy szomszédjának a kezéből és felmászik vele egy kőre. «Mit művelsz Hodsa?» kérdi tőle a jámbor. «Gólya lettem én is», felelte a Hodsa.
*
Egy tolvaj lopódzik be egyszer a Hodsához, mindenét összeszedi és elviszi. A Hodsa erre összekeresi a mi még megmaradt és utána iramodik a tolvajnak. A mikor mind a ketten odaérnek a tolvaj háza kapujához, ez kérdi a Hodsát, hogy mit akar. «Hurczolkodunk», feleli neki a Hodsa.
*
Egyszer, amint hazafelé ballag a Hodsa, találkozik nehány mollával és meghivja őket, hogy ő nála igyák meg a vendég-levest. A mollák megköszönik és a Hodsa házába mennek. A Hodsa igy szól a feleségéhez: «Nehány vendéget hoztam, főzz egy bogrács levest.» Ráförmed az asszony: «Hát hoztál valamit, hogy levest akarsz?» Veszi erre a Hodsa a leveses bográcsot, oda megy vele a vendégeihez és igy szól hozzájuk: «Ha zsirom meg rizsem lett volna, ebben az edényben főztem volna nektek levest.»
*
Meg akarja egyszer a Hodsát bosszantani a felesége. Forró levest tesz az asztalra, de időközben megfeledkezik róla és a mint eszik belőle egy kanállal, ugy megégeti a torkát, hogy a könye is megered. «Mi lelt, - kérdi a Hodsa - tán forró volt a leves?» - «Dehogy, - szólt az asszony - eszembe jutott, hogy mennyire szerette volt apám a levest, azért könnyezek.» A Hodsa elhiszi és amint ő is lenyel egy kanállal a levesből, ugy megégeti a torkát, hogy sirásra fakad: «Mi lelt?» kérdi a felesége. - «Azon sirok - szólt a Hodsa, - hogy apád, anyád meghalt, te pedig életben maradtál.»
*
Egy juhászszal találkozik egyszer a Hodsa. «Hé ember, Hodsa vagy-e?» kérdi tőle a juhász. «Az», feleli a Hodsa. «A holtaktól kérdeztem valamit, nem tudtak megfelelni. Jer és egyezkedjünk meg. Ha kérdéseimre megfelelhetsz, megkérdezlek; ha nem, a többi az én dolgom», szólt a juhász. - «Mi a kérdésed?» kérdi tőle a Hodsa. «Mikor a hold megujul, kicsinynyé válik; aztán meg ismét olyan nagygyá lesz, mint egy kerék. Tizenöt nap multán megint kicsi lesz, mit csinálnak a régivel?» kérdi a juhász. - «Ezt nem tudtad? - mondja Hodsa. - A régi holdat kinyujtják és villámot csinálnak belőle. Nem látod-e, hogy mikor menydörög, ugy czikázik, akár egy kard.» - «Egészségben maradj, - mondja a juhász - jól megfeleltél. Én is ugy gondoltam a dolgot.»
*
Találkozik egyszer a Hodsa a mollákkal, meghivja őket és együtt mennek hazafelé. A Hodsa bemegy és mialatt a mollák künt várnak, azt mondja a feleségének, hogy kergesse el azokat az embereket. Az asszony kimegy és kérdi tőlük, hogy kire várnak. «A Hodsára», felelik. - « A Hodsa nem jött haza», mondja az asszony. «Velünk együtt jött, most lépett be», erősitgetik a mollák és szóváltásba kerülnek az asszonynyal. A Hodsa a mint hallja felülről, hogy hogyan veszekednek, kidugja a fejét az ablakon és igy szól; «Hé emberek, miért veszekedtek? Hátha kettős kapuja van a háznak; az egyiken bejött, a másikon meg ki is mehetett.»
*
Szivri-hiszárba ment egyszer a Hodsa és csodálkozva látja, amint egy csoport ember a hold felé néz és figyelmesen vizsgálja. Az uj-holdat várták, azt nézték oly figyelemmel. «Különös egy város - gondolja magában a Hodsa. - Nálunk ügyet se vetnek a holdra, ha akkora is, mint egy malomkerék; itten meg ugyancsak bámulják, pedig egy fogpiszkálónál se nagyobb.»
*
Az utczán járt-kelt a Hodsa, midőn figyelmezteti valaki: «Ni Hodsa, hogy fut ez a liba?» - «Mi közöm nekem hozzá?» feleli neki. «A te házadba fut ám», mondja neki. «Mi közöd neked hozzá?» volt a Hodsa válasza.
*
Egy idegen kertbe tévedt egyszer a Hodsa, felmászik egy baraczkfára és hozzálát az evéshez. Észreveszi a kertész és odakiált a Hodsának, hogy mi ott a keresni valója. «Fülemüle vagyok, énekelgetek», szól le a Hodsa, «Hadd hallom az éneked», parancsol rá a kertész. A Hodsa erre olyanforma hangot hallat, mintha énekelni akarna. «Hisz énekelni se tudsz», kiáltja a kertész. «Kezdő fülemile vagyok, jobban még nem tudok», válaszolt a Hodsa.
*
Fürödni ment egyszer a Hodsa, a hol alig vetnek rá ügyet. Törülközőt piszkosat adnak ki, fürdő-ruhát pedig rongyosat. A Hodsa nem szól semmit, hanem amint kimegy a fürdőből, tiz akcsát tesz rá a tükör lapjára. Ennyi pénzt pedig csak gazdag emberek szoktak adni. Csudálkoznak is rajta a fürdő-szolgák. Egy hét elteltével megint ott van a Hodsa a fürdőben. Ezuttal rendkivül megbecsülik, alig találják a helyét. A Hodsa ismét nem szól semmit, hanem amint otthagyja a fürdőt, csak egy akcsát tesz rá a tükörre. Csodálkoznak a fürdősök és kérdezik az egy akcsa okát. Igy szólt hozzájuk a Hodsa: «A mai pénz a multkori fürdőzésért való, a multkori tiz akcsa pedig a mai fürdőzésért.»
*
Az ablaknál üldögélt egyszer a Hodsa, a mint kopogtat valaki a kapuján. «Ki az?» kérdi a Hodsa. «Jöjj le egy kissé, - mondja az idegen - valami mondani valóm volna.» A Hodsa kimegy és kérdi tőle, hogy mi járatban van nála. «Szegény ember vagyok, alamizsnát kérnék tőled», mondja az ember. A Hodsa megfordul, felmegy a szobájába és a szegény embert is hivja, hogy menjen fel utána. A mikor bent vannak a szobában, azt mondja a Hodsa: «Allah adjon, én nem adhatok semmit.»
*
Feketét öltött egyszer a Hodsa és abban ment ki az utczára. «Mit gyászolsz?» kérdik tőle az emberek. «A fiam apja halt meg, azt gyászolom», válaszolt a Hodsa.
*
Vendég állit be egy este a Hodsához és ott marad nála éjszakára. Éjfélkor felébred az idegen és azt mondja a Hodsának: «Hozd ide azt a gyertyát, hadd gyujtom meg, ott van a jobbod felől.» - «Tán megbolondultál - feleli a Hodsa - mit tudhatom én a sötétben, hogy merről van a jobbom.»
*
Éjjel volt, az atyja rabnőjéhez suttyonkodott a Hodsa. A lány felriad az álmában és kérdi, hogy ki az. «Csitt - mondja a Hodsa - én az apám vagyok.»
*
Dolga akadt valahol a Hodsának, és felül a szamarára, hogy azon tegye meg az utját. Utközben elszunyókált a Hodsa és amint felébred az álmából, látja, hogy más irányba viszi az állatja. «Hova mész öreg?» - kérdi tőle egy ember, amint egy karaván-szeráj előtt elhalad. «Azt a szamaramtól kérdezd, ne én tőlem», feleli neki a Hodsa.
*
Egy borbélyhoz tévedt egyszer a Hodsa, a ki nem igen tudott bánni a beretvájával. Ahányszor csak a fejéhez ért vele, megsebezte a Hodsát és azután pamuttal ragasztotta be a helyét. «A fél fejemre már eleget vetettél pamutot, a másik felére ültess legalább kendert», fakadt ki a Hodsa.
*
Vizet meriteni ment a Hodsa és amint meg akarja tölteni a korsóját, kiesik a kezéből és lemerül a tóba. A Hodsa letelepedik a viz mellé és várakozik. «Kire vársz?» kérdi a szomszédja, a ki szintén vizért jött a tóhoz. «Lemerült a korsóm - mondja a Hodsa, - várom a mig megtelik és a viz szinére kerül.»
*
Egy bödönye volt egyszer a Hodsának, viszi a vásárra, hogy eladja. «Öt parát sem ér az edényed, hisz meg van repedezve», mondják neki az emberek. «Dehogy van, - mondja a Hodsa - pamuttal van tele és még se folyik ki belőle.»
*
Amint vezeti egyszer a Hodsa a szamarát, utána sompolyog egy pár legény, hogy ellopják tőle. Az egyik utána kullog a Hodsának, leveszi a szamárról a kötőféket és ráilleszti a maga fejére. A társa pedig fogja a szamarat és viszi a vásárra. Hátrafelé néz e közben a Hodsa, hát látja, hogy egy embert vezet, a kinek kötőfék van a fején. «Ki vagy?» kérdi tőle a Hodsa. «A szamarad, - feleli a legény. - Azelőtt én is emberfia voltam, de szülőim megharagudtak rám, elátkoztak és szamárrá változtam. Előbb egy pékhez kerültem volt, azután egy kertész vett meg, végezetül pedig hozzád jutottam. A hogy a kötőféknél fogva vezettél, rám ismertek a szülőim, megsajnáltak és addig imádkoztak, mig ismét emberré nem lettem.» Gondolkozóba esik a Hodsa, végig simogatja a szakállát és igy szól: «Nem lehetetlen a mit mondasz, csak az a kár, hogy éppen velem esett meg ez a dolog. Most menj fiam, de meg ne bosszantsd többé a szülőidet.» Azzal utnak engedi a legényt. A Hodsának azonban szüksége volt egy szamárra és megy a vásárra, hogy vegyen egyet. Alig hogy odaér, megpillantja a saját szamarát. Oda megy hozzá és belesugja a fülébe: «Ej, ej ficzkó, hát megint megbosszantottad a szüleidet?»
*
A vásárra viszi a Hodsa a szamarát és odaadja egy tellálnak (kikiáltó), hogy adja el. Veszi a tellál a szamarat, vezetgeti a vásárban és aközben olyannyira dicséri, hogy a venni szándékozók felverik az árát. Amint ezt látja a Hodsa, neki is kedve támad a szamarához, még többet igér érte és meg is kapja. A pénzt kifizeti és viszi a szamarat haza. - A feleségének e közben tejfelre vásott a foga. Elmegy a tejes boltba és amint mérik neki a tejfelt, odacsusztatja a karpereczét a mérőre, hogy többet nyomjon és több tejfelt kapjon. - Amint elbeszéli ezt a dolgát az urának, ilyen szókra fakad a Hodsa: «Ha igy gazdálkodunk továbbra is, majd csak zöld ágra vergődünk valahogy.»
*
Igy szól egyszer a Hodsa fia az apjához: «Én tudom ám, hogy hogyan jöttél a világra.» Az anyja is meghallja ezt félfüllel és rákiált, hogy miket fecseg az a kölyök összevissza. A Hodsa emigy csititja az asszonyt: «Ugyan ne lármázz, asszony. A fiu tulságosan okos, lehet hogy tudja.»
*
Azzal lepi meg a Hodsát egy ismerőse, hogy egy jó hirért jutalmat kiván tőle. «Mi jó hirt hoztál?» kérdi a Hodsa. «Fiad született», mondja az ember. «Neked mi közöd hozzá, hogy én nekem fiam született», kérdi tőle a Hodsa és azzal ott hagyja az utfélen a hirnököt.
*
Imám korában történt a Hodsával, hogy baja támadt a főbiróval és egy ideig perlekedtek is egymással. E közben meghalt a főbiró és készülnek a temetésére. Küldenek a Hodsáért, hogy jöjjön el a gyászházba és imádkozzék a halottért. «Mást hivjatok - izeni vissza a Hodsa - én perben állok vele, nekem nem fog szót fogadni.»
*
Egy folyó partján végzi a Hodsa az abdesztjét (vallási mosakodás) és félpapucsát eközben elragadja a viz. Félreugrik a Hodsa, elszellenti magát és igy szól: «Fogd az abdesztemet, a papucsomat meg add vissza.»
*
Istállót akart a Hodsa épiteni és vájja a földet a háza alatt. Oly mélyre találta azonban ásni, hogy a szomszédja istállójáig került, mely szintén a föld alatt épült volt. Amint megpillantja az istállót és benne a sok jószágot, felsiet a feleségéhez és igy szól hozzá: «Jó hirt hozok asszony. Egy mult századbeli istállóra bukkantam, még ökrök is vannak benne.»
*
Gólyát fogott egyszer a Hodsa és viszi a házába. Orrát, lábát levágja és ugy teszi ki az utczára. «Most már inkább hasonlitasz madárhoz, mehetsz utadra», mondja a Hodsa és elzavarja a világba.
*
Felmászik a Hodsa egy fára és épp azt az ágat kezdi vágni, a melyiken ül. Lentről fölkiált hozzá egy ember: «Mit művelsz Hodsa; leesel a fáról.» A Hodsa nem szól semmit, hanem a mint elvágta a fát, lepottyant a földre. A Hodsa utána siet annak az embernek és igy szól hozzá: «Ha tudtad, hogy le fogok esni, azt is kell tudnod, mikor halok meg.» Látja az ember, hogy nem szabadul tőle és ezt mondja neki: «Terheld meg jól a szamaradat és hajtsd a hegyre, a mikor előszörre ordit, a fél lelked száll el; másodszorra pedig egészen meghalsz.» Szót fogad a Hodsa és a mint a második is megtörténik, elterül a földön, hogy ő meghalt. Megtudják ezt az emberek és elmennek érte, hogy haza vigyék. Ráfektetik egy fára és a mint viszik, eljutnak vele egy mocsaras helyig. A mint tanakodnak, hogy hogyan kerüljék meg a mocsarat, felemeli a Hodsa a fejét és igy szól: «Mit tanakodtok? mikor még éltem, erről kerültük meg ni.»
*
Májat vett egyszer a Hodsa és amint viszi haza, kérdi tőle a szomszédja, hogy tudja-e, hogyan kell megfőzni. A Hodsa azt mondja, hogy mint rendesen. A szomszédja meg akarja neki magyarázni, hogy hogyan kell ezt az ételt finomabb módra megfőzni. A Hodsa feliratja vele egy papirosra, hogy el ne felejtse, mig haza ér. Azzal siet a Hodsa haza felé, de egyszerre csak lerepül egy gólya, elkapja a májat és elrepül vele. Utána néz a Hodsa a gólyának és ezt kiáltja felé: «Hiába viszed a májat, ugy se tudod megfőzni, mert nálam a papirja», és azzal mutatja a magyarázatos irást.
*
Elveszett a Hodsának a szamara. Utána indult, hogy megkeresse és a közben hálálkodik is. «Miért hálálkodol?» kérdik az emberek. «Azért - feleli a Hodsa, - hogy rajta nem ültem, mert ha rajta lettem volna, én is odavesztem volna.»
*
Megsugják egyszer a Hodsának, hogy a felesége emennek a házába is eljár, amannak is. «Akkor hát az én házamba is el talál egyszer vetődni», vigasztalódott a Hodsa.
*
Elveszett egyszer a Hodsa általvetője. Közhirré téteti a községben, hogy vagy megtalálják az iszákját, vagy pedig tudni fogja a teendőjét. A községbeliek megszeppennek, keresik az iszákot, meg is találják és elviszik a Hodsának. Furta az oldalukat a kiváncsiság és kérdik a Hodsától, hogy mit tett volna velök, ha meg nem kerül az iszákja. «Azt, - mondja a Hodsa - hogy másikat csináltattam volna.»
*
Beteget látogatni ment egyszer a Hodsa. Azon kezdte, hogy ugy vigasztalgatta a családbelieket, mintha már meghalt volna a beteg. Mondják is neki, hogy hiszen él még a szegény. «Öreg ember vagyok, - mondja a Hodsa - sokat nem szaladgálhatok el hozzátok.»
*
Veszekedik egy éjjel a Hodsa a feleségével és eközben olyat rug rajta az asszony, hogy a Hodsa csak ugy gurult lefelé a lépcsőn. A szomszédok megneszelték a nagy zajt és reggelre kelve faggatni kezdik a Hodsát. Azt mondja nekik, hogy a feleségével volt egy kis összezörrenése. «De nagy zajt meg csetepatét is hallottunk ám», mondják a szomszédai. «Amint veszekedtünk, - magyarázza a Hodsa - annyira nekihevült az asszony, hogy belerugott a kaftánomba és leguritotta a lépcsőn.» - «Csak nem okoz olyan nagy zajt egy kaftán», mondogatják a szomszédok. «Ugyan mit firtatjátok annyira - szólt végül a Hodsa - én is benne voltam abban a kaftánban.»
*
Elveszett a Hodsának a szamara és mialatt keresi, nótákat dudolgat magában. Szemére lobbantják az emberek, hogy a kinek egy szamara elvész, annak kétségbe kellene esni, nem pedig énekelgetnie. «Egyetlen reményem - mondja a Hodsa - ennek a hegynek a tulsó fele. Ha ott se találom meg a szamaramat, akkor láttok csak kétségbeesést.»
*
«Mi tévő legyek Hodsa, fáj a szemem», hangzott egy embernek a panasza. «Tavaly a fogam fájt, hát kihuzattam», volt a Hodsa válasza.
*
Tolvaj lopódzkodott be egy éjjel a Hodsa házába. Miközben lopni valókat keresgélt, felriadt a Hodsa az álmából és ily szókra fakadt: «Szegény ember, te sötét éjszaka keresed azt, amit én fényes nappal se találok; sose fáraszd magad jó ember.»
*
Zárandokuton volt egyszer a Hodsa. Utjában betér egy gazdag embernek a házába és utravalót kér a ház urától. A gazda egy imádságot mondat el a Hodsával, azután leirat vele valamit és amint elvégezte, a gazda is elmondja ugyanazt az imádságot és ő is leirja ugyanazt az irást. «Ime, - mondja a Hodsának - te imádkoztál, én is imádkoztam, te irtál, én is irtam, most már nem tartozunk egymásnak semmivel.» Azt feleli erre a Hodsa: «Három napig gyalogoltam, mig eljutottam idáig. Ha te is megteszel ennyi utat, akkor nem lesz tőled semmi követelésem.»
*
Panaszkodik a Hodsa, hogy ellopták a száz grammos sulymérőjét. «Jól nézd meg, - mondják neki - hátha a mértéken maradt.» - «Mértékestül lopták ám el», panaszkodik tovább.
*
Vendégségbe ment egyszer a Hodsa. Nagy volt az nap a forróság és hogy hütőzzenek a vendégek, jeges serbettel kinálgatják őket. A házigazdának egy nagy leveses kanalat adnak a kezébe, a Hodsának pedig egy lapos kis kávés kanalat. Nagyokat nyel a gazda a hűsitő italból és annyira felfrissül, hogy önkénytelen is egy «oh» száll ki belőle. A Hodsa is sülyesztgeti a tálba a kanalát, de bizony nem merhetett ki belőle semmit. Legfeljebb csak a széleit nyalogatta. Elvégre is megunja a dolgot, oda fordul a gazdához és igy szól hozzá: «Add csak egy kissé a kanaladat, hadd szálljon ki én belőlem is az az «oh».»
*
Egy zsák dióval állit be nehány gyerek a Hodsához és arra kérik, hogy ossza meg közöttük azt a sok diót, de istenesen. A Hodsa elvállalja a szétosztást és az egyiknek oda nyujt egy szem diót, a másiknak egy marokkal ad, a harmadiknak pedig többet egy félzsáknál. A gyerekek elcsodálkoznak ezen az osztozkodáson. «Ha nem tetszik az istenes osztozkodás - mondja a Hodsa - eloszthatom közöttetek ugy is, a hogy az emberek teszik.» Azzal veszi a zsák diót és egyformán osztja szét közöttük.
*
Veszi egyszer a Hodsa a szamarát és elmegy a piaczra zöldséget venni. A zöldséget beleteszi az iszákjába, azután ráveti a vállára és ugy ül fel a szamarára. Kérdik tőle az uton, hogy miért nem a szamarára rakja rá a terhet. «Azért, - feleli a Hodsa - hogy a szegény állatkámat meg ne terheljem valahogy.»
*
Beteg lett a Hodsa felesége. «Mihez kezdesz, ha meghalok?» mondja az urának. «Mihez kezdek, ha nem halsz meg?» volt rá a Hodsa válasza.
*
Nyulat fogott egyszer a Hodsa. Eddigelé még nyulat nem is látott volt és feltette magában, hogy megmutatja a helységbelieknek, hadd csodálkozzanak azok is. Beteszi az állatot az iszákjába, jó szorosan összeköti és viszi haza. A feleségére ráparancsol, hogy fel ne nyissa azt az iszákot, mig elő nem kerül az emberekkel. Valami csoda-állat van benne, meg akarja nekik mutatni. Mig oda van a Hodsa, meg nem állhatja az asszony, hogy meg ne nézze az iszákot és amint kinyitja, kiugrik a nyul és elmenekül. Hirtelenjébe veszi az árpamérőt és beleteszi az iszákba. A Hodsa ezalatt meghivja a kádit, imámot, a község előkelőit, hogy valami csoda-jószágot mutat nekik. Eljönnek a Hodsához, körbe ülnek és hogy el ne találjon az az izé menekülni, mindenki kinyujtja a kezét és ugy lesik a csodát. A Hodsa felbontja az iszákot és amint kirázza, az árpamérő hull ki belőle. Annyira meglepődött a Hodsa, hogy zavarában igy szólt: «Ime, tiz ekkora egy köblöt tesz ki.»
*
Arra kéri az egyik szomszédja a Hodsát, hogy Bagdadban lakik egy barátja, irjon neki egy levelet. «Nagyon messze van, nem mehetek odáig», válaszolt a Hodsa.
*
Kérdezik egyszer a Hodsától, hogy hány hülye ember lakik a községében. «Azt nem tudhatom, - válaszolt a Hodsa. - De ha azt akarjátok megtudni, hogy hány okos ember van benne, azt azonnal elő számlálhatom.»
*
Az erdőben volt egyszer a Hodsa és mialatt fát vágott, egy farkas támadt a szamarára és felfalta. Egy ember vetődött épp arra és amint botot emel a vadállatra, a farkas elmenekül. A Hodsa csititja az embert, hogy ne csapjon olyan nagy lármát. «Hogyan kivánhatod, - szól a Hodsa szemrehányó hangon - hogy az a tele gyomru farkas még futni is tudjon.»
*
Olyan nagy ökre volt egyszer a Hodsának, hogy a szarvai közé akár le is lehetett ülni. A Hodsa próbálkozott is vele mindenképpen, de nem igen merte megtenni. Egyszer azonban, épp aludt az ökör, odalopózkodik és ráül a két szarva közé. Az ökör felriad a fektéből és ugy a földhöz csapja a Hodsát, hogy eszméletét is elvesztette. Oda fut a felesége és amint siránkozik az ura mellett, felnyitja a Hodsa a szemeit és igy szól: «Sohse sirj asszony, hisz azt értem el, a mit tulajdonképpen akartam.»
*
Meghivja egyszer a Hodsa a szomszédjait, és arra kéri őket, hogy ha majd meg találna halni, a régi temetőbe temessék el. «Miért nem az ujba?» kérdezik a szomszédjai. «Azért, hogy ha majd a kérdező angyalok engem is majd vallatóra fognak, azt felelhessem nekik, hogy engem már rég kikérdeztek. Ime, a sirom is jó régi», volt a Hodsa magyarázata.
*
A Hodsáért küld el egyszer a bej és meghivja, hogy ő is vegyen részt a futtatásban. Egyebe se volt a Hodsának, mint egy nagy ökre, fogja, megnyergeli és ugy jelenik meg rajta a versenytéren. Amint megpillantják a Hodsát, elnevetik magokat és azt mondják neki, hogy tán csak nem akar az ökrével futni. A Hodsa azonban nem tágit és igy szól: «Ha borju korában tudott futni, miért ne futhatna most is?»
*
El akarta a Hodsa adni a szamarát és vitte a csársiba a tellálnak (kikiáltó). Jön egy vevő, megnézi a szamarat és amint a fogát is meg akarja nézni, beleharap a szamár a kezébe. Legott ott hagyja az állatot és egy másik után lát. Jön egy másik vevő, az is megvizsgálja a szamarat és amint az állat farkát is meg akarja nézni, belerug a szamár a gyomrába. Vissza viszi a tellál a szamarat és odaadja a Hodsának, hogy nem adhat tul rajta, mert harap is, rug is. «Nem is azért hoztam én ide, hogy eladjam», mondja a Hodsa. «Hát minek?» kérdi a tellál. «Csak azért, hogy ország-világ lássa, hogy mennyit kell ettől a szamártól szenvednem», volt a Hodsa válasza.
*
Egy barátja látogatja meg egyszer a Hodsát és néhány garast kér tőle kölcsön. Rövid határidőre kéri, azután majd visszafizeti. A Hodsa azt válaszolja neki: «Pénzt, azt nem adhatok; de mert jó barátom vagy, határidőt adhatok, a mennyit csak akarsz.»
*
Azt kérdezik egyszer a Hodsától, hogy mikor lesz az utolsó itélet. «Melyik utolsó itélet?» kérdezi a Hodsa. «Tán csak egyféle az utolsó itélet, Hodsa», mondják neki. «Ha én halok meg, akkor a nagy itélet napja van; ha a feleségem hal meg, akkor meg a kis itélet napja», magyarázza a Hodsa.
*
Biró korában történt a Hodsával, hogy két panaszos fél állitott be hozzá. Az egyik azzal panaszolta be a másikát, hogy a fülébe harapott, a másik meg azzal védekezett, hogy nem ő harapta meg, hanem saját maga harapott a fülébe. A Hodsa azt mondja nekik, hogy jöjjenek később, addig majd gondolkozik a dolgon. Amint elmegy a két ember, magára csukja a Hodsa az ajtót és fültövön fogja magát, hogy beleharaphasson. Próbálgatás közben egyszerre csak hanyatt vágódik és ugy megütötte a fejét, hogy feldagadt. A fejét bekötözi, az ajtót meg kinyitja és amikor előtte a két ember, igy förmed rá az egyikre: «Ha saját maga harapott volna be a fülébe, a fejét is betörte volna.»
*
Gyerek ember volt még Naszreddin, mikor egy halottas menettel találkozik az utczán. Kérdezi az apjától, hogy mit visznek ott. «Embert», mondja az apja. «Hová viszik?» faggatódzik tovább. «Olyan helyre viszik - magyarázza neki az apja - a hol se enni, se inni való nincsen, a hol se kenyér, se viz, se fa, se tűz, se arany, se ezüst nem található.» A fiatal Naszreddin elgondolkozik, és ily szókkal fordul az apjához: «Apám, ezt az embert bizonyosan a mi házunkba hozzák.»
*
Azt a bűnt követte el egyszer a Hodsa, hogy Ramazánkor, amikor tudvalevőleg sem enni, sem inni nem szabad, rajta kapták a boriváson. Elfogják és viszik a biró elibe. «Mért cselekedted ezt fiam?» kérdi tőle a biró. «Sokat találtam enni, - mondja a Hodsa - hát megkivántam utána az italt.»
*
Egy gyümölcsfát ültetett el a Hodsa a kertjében. Meg nem állhatta a szomszédja szó nélkül és azt mondja a Hodsának, hogy mikorára ez a kis fa megnő és gyümölcsöt terem, akkorára rég nem lesznek már az élők sorában. Nagy bölcsen emigy válaszolt a Hodsa: «Azokat a fákat sem mi ültettük el, melyeknek manapság élvezzük a gyümölcseit és mégis elültették őket. Illő dolog, hogy mi is gondoskodjunk az utódainkról.»
*
Bántotta a Hodsát, hogy annyi abrakot fogyaszt el a szamara és a feleségére akarta volna a gondját bizni. Az asszony azonban nem hajlott a szóra és végül is abban állapodtak meg, hogy a ki kettőjük közül először szólal meg, az eteti ezentul a szamarat. A Hodsa leült egy sarokba és órákon át szótlanul füstölgetett. Az asszonyt pedig elfogta az unalom, fátyolt tett az arczára átment a szomszédba, az asszonyokhoz. Estebédig elüldögéltek és a levest is onnan küldték el a Hodsának. - Eközben tolvaj lopódzott be a házukba és abba a szobába is benyitott, a hol a Hodsa üldögélt volt. Eleinte megijedt, de mikor látta, hogy ügyet se vet rá a gazda, mindent összeszedegetett, sőt a turbánt is leemelte a Hodsa fejéről és aztán elillant. A szomszédék fia pedig hozza a levest és nyujtja oda a Hodsának. Naszreddin egyet füttyent a szájával, hármat kanyarint a kezével és rámutat a tar fejére. Azt akarta vele mondani, hogy meglopták őket és hogy a turbánját is elvitték. A gyerek azonban ugy értette, hogy forduljon hármat és emelje a tálat a feje felé. Legott meg is teszi a gyerek és amint oda tartja a tálat, végig önti vele a Hodsa fejét, arczát és szakállát. A Hodsa azonban meg se mukkant, hogy el ne veszitse a fogadást. A gyerek visszatér és elmondja az asszonynak, hogy ki van a házuk rabolva és hogy megbolondult a Hodsa. Rohan az asszony, a hogy csak ereje birja és kérdi az urától, hogy: «Allah szerelmére, mi történt?» Nyugodtan szól oda a Hodsa: «Menj és etesd meg a szamarat, mert elveszitetted a fogadást. Ime ezt érted el a nyakasságoddal.»
*
Ágyban volt már a Hodsa, amikor észrevette, hogy tolvaj járkál a padláson. Odasugja a Hodsa a feleségének: «Mikor a mult éjjel haza akartam jönni, csak ezt az imádságot kellett elmondanom és belekapaszkodtam a holdsugárba. Azon szálltam le a házba.» Ugy mondta ezt a Hodsa, hogy a tolvaj is meghallhatta. Nemsokára hallja is, hogy elmormogja a tolvaj azt az imádságot és a mint bele akar kapaszkodni a holdvilágba - zsupsz, lebukik a kéményen át, be a szobájukba. A Hodsa nagy gyorsan felkel, megragadja a tolvajt és kiáltja a feleségének, hogy világot gyujtson, mert megfogta a tolvajt. «Kegyelem», - kiáltja a tolvaj. - «A te imádságod és az én okosságom, úgy is megtette a magáét.»
*
Az erdőbe ment egyszer a Hodsa, hogy fát vágjon. Egy tehernyit összevagdalt és a mikor felrakta a szamarára, megcsökönyösödik a füles s egy lépést se akar tenni. Azt ajánlja neki egy ember, hogy szalmiákot dörgöljön a szamarára, attól majd elindul. Szót fogad a Hodsa és amint megkeni vele az állatot, úgy neki ered a futásnak, hogy alig birja utolérni. Kiváncsi természetü volt a Hodsa, magát is megdörgölte egy kis szalmiákkal. Megtette a szer a maga hatását, iramodik, ahogy csak tud és amint haza ér, oda kiáltja a feleségének: «Ha utól akarsz érni, te is kend be egy kissé magad.»
*
Egy fekete (abessziniai) tanitványa volt egyszer a Hodsának, Ummad volt a neve. Irnivalója akadt a Hodsának és hogy, hogy nem, le találta magát önteni a tentával. «Mi történt veled, Hodsa?» kérdik tőle a tanitványai. «Lekésett a mi Ummadunk a leczkéről és ugy sietett, hogy egészen beleizzadt s rám folyt az izzadtsága», válaszolt nekik a Hodsa.
*
Betér a Hodsa egy dsámiba, hogy elvégezze a napi öt imádkozások egyikét. A mint többed magával imádkozik és térdet, fejet hajtanak Allah előtt, hogy, hogy nem, a megette imádkozók egyike megcsipi hátulról a Hodsát. Naszreddin se rest, fogja és az előtte imádkozón csip egyet. «Mit csinálsz?» rivall rá az előtte imádkozó. «Kérdezd meg a mögöttem levőt», válaszolt neki a Hodsa.
*
Egy tehenet vitt egyszer a Hodsa a vásárra, de sehogyse tudott rajta tuladni. Odamegy hozzá egy ismerőse és azt mondja neki, hogy bizza rá, majd eladja ő azt az állatot. Azzal fogja a tehenet és fűnek-fának kinálgatja, hogy érintetlen még és már is hat hónapos vemhes. El is kelt a tehén jó áron és örvendezve megy a Hodsa a pénzével. - Ezalatt háztűznézőbe jöttek a Hodsához, kérője akadt a lányának. Azzal fogadja a felesége a Hodsát, hogy ne menjen be, mert benn vannak a néző asszonyok, elvégzi ő majd a lánya dicséretét. Más véleményen van azonban a Hodsa. «Olyan dicsérő szókat tanultam az imént, - mondja - hogyha meghallják, legott megkérik a lányunkat.» Azzal bemegy a szobába, a hol a lánynéző asszonyok voltak. «Mi dolgod itt az asszonyok közt? Küldjed a feleséged, azzal hadd beszéljünk», rivallnak rá a nénék. «A lányom erényeit és jó tulajdonságait csak én ismerem igazán», mondja nekik a Hodsa. «No hát, milyen tulajdonságai vannak?» kérdik tőle az asszonyok. «Érintetlen még és már is hat hónapos vemhes», feleli a Hodsa. Az asszonyok egymásra néznek, felkelnek és szó nélkül eltávoznak. Odáig van a Hodsa felesége, hogy visszariadtak a háztűznézők. «Sohse félj asszony - biztatja a Hodsa - visszakerülnek azok még hozzánk. A tehenemnek se akadt volna vevője, ha nem igy dicsérem őket.»
*
Rá akart a Hodsa ülni a szamarára és a jobb lábát tette elébb a kengyelbe. Amint fenn volt a szamarán, hát persze, hogy háttal ült a fejének. «Megforditva ültél fel Hodsa», mondják neki a körülötte állók. «Én jól ültem fel, válaszolt nekik, - hanem a szamaram van megforditva.»
*
Kóniában járt-kelt egyszer a Hodsa és a mint megérkezett, betért egy helvás boltba, a hol édesség-féléket árultak. Elmondja a biszmillát (Allah nevében) és hozzálát az evéshez. A boltos ráförmed és a nyaka közé csap nehányat. «Pompás egy város ez a Kónia, - mondja a Hodsa - még veréssel is kényszeritik az embert, hogy helvát egyen.»
*
Panaszkodik egy ember a Hodsának, hogy nem birja ki tovább a feleségével. «Hagyd ott, ha annyira rossz», tanácsolja neki a Hodsa. «Negyven éve, hogy egy párnán nyugszik a fejünk, hogy hagyhatom ottan?» mondja az ember. «Hát hagyd ott a párnát», feleli neki a Hodsa.
*
A testi szépség éppen nem tartozott a Hodsa erényei közé. Nem egyszer gunyolódtak e miatt vele, sőt egyik ismerőse annyira ment a szánakozásban, hogy igy sóhajtozott a Hodsa előtt: «Leginkább még a feleségedet sajnálom.» A Hodsa ezt válaszolta neki: «Ha a feleségemet látnád, akkor inkább engem sajnálnál.»
*
Alig, hogy megházasodott a Hodsa, találkozik egy süket barátjával. «Sok szerencsét», mondja a süket. «Mihez?» kérdi a Hodsa. «Ahhoz, hogy hallomásom szerint megházasodtál.» - «Süket létedre hogy hallhattad meg?» ámélkodott a Hodsa.
*
Egy beteg ismerősét látogatja meg egyszer a Hodsa és részvéttel tudakozódik a baja után. «Nagy az én bajom - sóhajtoz az öreg. - Három a feleségem és azonfelül a gyomrom sincs rendben. Mihez kezdjek, hogy megszabaduljak a bajomtól?» «Három válás és meg vagy mentve», volt a Hodsa tanácsa.
*
Három halat fogott egyszer a Hodsa és odaadta az anyjának, hogy süsse meg őket. Asztalra kerülnek a halak, de kettőt az asztal alá dugott az asszony, hogy meg ne lássa őket a fia, A Hodsa azonban megneszelte a dolgot, veszi a halat és ugy tesz, mintha valamit sugna oda a fülébe. «Mit csinálsz fiam?» kérdi tőle az anyja. «Megkérdeztem tőle, hogy mikor lesz a világ vége», feleli a Hodsa. «Mit felelt a hal?» - «Azt, hogy ő mint kis hal nem tudja, de kérdezzem meg az asztal alatt lévő nagyobb halakat, azok tán tudni fogják», volt a Hodsa válasza.
*
Kérdezik egyszer a Hodsától, hogy milyennek ismeri a mindenható Istent. Emigy hangzott a Hodsa bölcs válasza: «Amióta csak az eszemet tudom, minden ugy történik, a hogyan a mindenható akarja. Ha nem Allah kezében volnának a dolgok, egyszer-egyszer ugy is történhettek volna, a hogyan én mondtam és akartam.»
*
Májat hozott egyszer haza a Hodsa. Az asszony megfőzte és megette, a Hodsának pedig valami tészta-félét tálalt fel. «Hova lett a máj?» kérdi a Hodsa a feleségétől. «A macska ette meg», mondta az asszony. Erre veszi a Hodsa a baltát és elrejti a szekrénybe. «Mit csinálsz azzal a baltával?» kérdi a felesége. «A macska elől rejtegetem», válaszolt a Hodsa. «Minek a macskának a balta, hogy ugy dugdosod előle?» kérdi az asszony. «Ha egy akcsa értékü májra is feni a macska a fogát, hát még a negyven akcsát érő baltámra hogyne áhitoznék», volt a Hodsa válasza.
*
Mosakodik egyszer a Hodsa, hogy elvégezhesse az imádkozását. Addig ugyanis nem szabad a muszulmánnak imádkoznia, mig arczát és kezét-lábát meg nem mossa. A viz azonban nem futja ki és szárazon marad a féllába. Ugy segit magán a Hodsa, hogy féllábát felemeli és ugy fog a namázhoz (imádkozáshoz). «Mit művelsz?» kérdik tőle ájtatoskodó társai. «Az egyik lábamnak nincsen abdesztje» (mosása), hangzott a Hodsa magyarázata.
*
Szószékre lép egyszer a Hodsa és igy szól az igazhivőkhöz. «Azt tanácsolom nektek óh müszülmánok, hogy ha fiatok talál születni, valahogy el ne nevezzétek Ejübnek.» «Miért?» kérdik tőle. «Azért, mert a sok használatban Ip (kötél) talál belőle lenni», magyarázgatá a Hodsa.
*
Szükében volt egyszer a Hodsa a pénznek és hogy segitsen a baján, veszi a kazánját és viszi a vásárra, hogy eladja. Találkozik vele véletlenül a padisah és megkérdi a Hodsától, hogy hogyan van a sora. Naszreddin elpanaszolja a baját és mutatja a kazánját, hogy ime ettől is meg kell válnia. Megesik a padisah szive a Hodsán és igy szól hozzá: «Mivel segitsek rajtad, óh Hodsa, aranyat akarsz-e avagy egy szamarat, juhokat akarsz-e vagy pedig szőlős-kertet?» Azt válaszolja nagy hamarosan a Hodsa: «Kegyes engedelmeddel óh uram, az aranyokat elhelyezem az övembe, ráülök a szamárra, haza hajtom a juhokat és betérek a szőlős kertbe, hogy másvilági üdvösségedért imádkozzak.» Ugy megtetszett a padisahnak ez a felelet, hogy megajándékozta mind a négygyel.
*
Eladja egyszer a Hodsa a szamarát és egy sólymot vesz rajta. «Mit cselekedtél Hodsa?» kérdik tőle. «Eddig én lovagoltam máson, most más lovagoljon én rajtam», válaszolt a Hodsa.
*
Egy ruhadarabot ad oda a szomszédja a Hodsának, hogy vigye a csársiba és adja el. Lopott jószág volt a ruhadarab és ez a Hodsa előtt se volt titok. A mint viszi a vásárra és egy nagy sokadalomba kerül vele; hogy, hogy nem, kilopják a kezéből. A Hodsa visszafordul és a mint kérdi tőle a ruhadarab gazdája, hogy mennyiért adott tul rajta, igy válaszolt a Hodsa: «Se nem nyertél, se nem vesztettél; annyiért tudtam eladni, amennyibe magadnak került.»
*
Timurlenkhez volt egyszer hivatalos a Hodsa. Kedve telt az uralkodónak a Hodsa tréfáiban és miután egy ideig el-eltréfálkoztak, a jutalmazásra került a sor. «Hányan vagytok odahaza?» kérdi Timur a Hodsát, «Tizen», válaszolt Naszreddin. Erre elrendeli az uralkodó, hogy mindegyikének száz-száz akcsát osszanak ki. Veszi a Hodsa az ezer akcsát, visszamegy vele Timurhoz és bevallja neki, hogy az imént egygyel kevesebbet mondott, mert tizenegyen vannak odahaza. «Ki a tizenegyedik?» kérdé az uralkodó. «Naszreddin efendi a tizenegyedik», válaszolt a Hodsa.
*
Datolyát vett egyszer a Hodsa és hozzálát az evéshez. Előbb azonban megméri őket és ugy nyeli egyenkint le. Kérdik tőle, hogy mire való az a méregetés. «Mérték szerint vettem meg, mérték szerint kell meg is ennem», válaszolt a Hodsa.
*
Igy szólt egyszer a Hodsa a feleségéhez: «Menj és hozz egy kis sajtot, hogy erőt kapjon a gyomrom és javuljon az étvágyam!» Nem talált azonban az asszony sajtot, a mire igy vigasztalódott a Hodsa: «Annál jobb, legalább nem gyengül a gyomrom és nem romlik a foghusom.» Kérdi erre az asszony, hogy most már melyik igaz a kettő közül. «Ha van sajt, akkor az első, ha pedig nincs, akkor a második mondásom», válaszolt a Hodsa. Igy alkalmazkodott Naszreddin a sorshoz.
*
Azt kérdik egyszer a Hodsától, hogy milyen csillagzat alatt született. «A kosbárány csillagzat alatt», volt a Hodsa felelete. «Hiszen ilyen nevü csillagzat nincs is, - mondják neki - hacsak a kost nem gondolod.» - «Oh ti balgák, - korholja őket a Hodsa, - mikor a világra jöttem, kerek 50 esztendeje annak, még csak kosbárány volt ez a mai kos.»
*
Azzal dicsekedett egyszer a vén Hodsa, hogy még öreg korában is maradt annyi ereje, mint a mennyi fiatalságában volt. Nem hiszik el neki az emberek, mig be nem bizonyitja. A következő dolgot beszéli el a Hodsa: «Mint gyermek sem voltam képes egy nagy malomkereket megmozditani és ime, vén napjaimban sem tudom.»
*
Egy nagy leveses tálat vitt egyszer a Hodsa, leves is volt a tálban. Hogy, hogy nem, meg talált botlani az uton és levesestül, tálastul elesik. Amint kapkod az edénye után, kérdik tőle az emberek, hogy mit müvel a kezével. «A leves azt hiszem a kezemben van, csak az edényemet nem találom meg», válaszolt nagy elmésen Hodsa.
*
Találkozik a Hodsa egy ismerősével, a ki épp abban fáradozott, hogy tuladjon a házán. «Miért adod el a házad?» kérdi tőle a Hodsa. «Mit tegyek? - sóhajtoz a másik. - Négyszer házasodtam meg világéletemben, és mind a négy feleségemet ebben a házban veszitettem el.» «Allah szerelmére - szól neki a Hodsa - ne siettesd el a dolgot. Ha már minden áron el akarod adni a házad, legalább egy jó barátodnak add el.»
*
Egy költő volt a Hodsáék társaságában, a hol nagyon rossz verseket kezdett szavalgatni. Nem is tetszettek a költeményei senkinek. Annyira megharagudott ezért a versfaragó, hogy éktelen szitkozódásokba tört ki. «Hagyjátok inkább szavalni, - vágott közbe a Hodsa, - a verse még is csak jobb a prózájánál.»
*
Ak-sehir felé közeledett egyszer a rettegett Timur-lenk és a halálra ijedt város lakói a Hodsához fordultak, hogy a szó fegyverével álljon ellent, és nyerje meg valahogyan a sáh kegyét. Hajlott a Hodsa a kérő szóra és hozzá látott a készülődéshez. Egy óriási nagy turbánt illeszt a fejére, meztelenre vetkőzik és a városon kivül leül az utszélére, ugy várja a hóditót. Timur nemsokára megérkezett. Amint megpillantja a különös öltözetü Hodsát, kérdi a körülötte levőktől, hogy mit tudnak erről az emberről. Kiséretéből többen ismerték már a Hodsát, a kik hirül adták a sáhnak, hogy Naszreddin ez az ember, a szépen szóló és mézédes beszédü Hodsa. Leszáll az uralkodó a lováról, odamegy a Hodsához és «Ki vagy?» kérdi tőle. A Hodsa Istennek mondja magát, aki azért ül itt, hogy egyetmást megteremtsen. Mosolyog a sáh, odaint magához egy apró szemü emberkét és ráparancsol a Hodsára, hogy ha csakugyan rendelkezik azzal a teremtő erővel, hát nagyobbitsa meg ennek az emberkének a szeme nyilásait. Szabadkozik a Hodsa, hogy ő a föld istene, és hogy ennél fogva csak odáig terjed a hatalma, a meddig a köldök van. Azon felül nem tehet semmit, de, a köldökön alul még nagyobbithat egyetmást.
*
Olyan asszonyt vett el egyszer a Hodsa, a kinek hat ura volt már a föld alatt. Baja támadt egyszer a Hodsának és amint siránkozik mellette az asszony, hogy kire marad szegény feje, ha meg talál az ura halni, igy szól hozzá a Hodsa: «Kire maradnál? a nyolczadik férjedre.»
*
Ugorkával kedveskedett a Hodsa a padisahjának. Szivesen fogadták az ajándékát és tiz darab aranynyal jutalmazta meg a nagy ur a Hodsa buzgólkodását. Vérszemet kapott azonban a Hodsa és egy pár nap még le se tellett, egy egész szekérrel vitte az ugorkát a palotába. A padisah megsokalta ezuttal a dolgot és hogy kedvét szegje a kapzsinak, annyi botütést rendelt a Hodsa talpára, a hány darab ugorkát a szekérről leolvastak. Összeolvasták, ötszáz darab volt rajta. Mikor a felét már ráverték a talpára, engedélyt kért az uralkodótól, hogy a másik felét a főajtónállónak ajánlhassa fel. «Mi jogon?» kérdik tőle. «Abban egyeztünk volt meg - magyarázta a Hodsa - hogy az ugorkákért kijáró jutalmon osztozkodni fogunk.» Rá is verette a padisah a másik kétszáz ötvenet.
*
Éjfélre járt már az idő, és még mindig az utczán csatangolt a Hodsa. «Mit keresel ily későn az utczán?» rivall rá a rend embere, a szu-basi. «Az álmom tünt el, azt keresem», feleli nyugodtan a Hodsa és folytatja az utját.
*
Süteményről álmodott egyszer a Hodsa, és másnap elmondja egy ismerősének az álmát. «Ha tiz parát adsz, megmondom az álmod jelentőségét», mondja neki a társa. «Ha tiz parám volna, nem álmodnék én süteményről», felelt neki a Hodsa.
*
Háboruban is volt része egyszer a Hodsának. A legyőzött ellenfélnek mindenki levágta volt a fejét és rátüzte a lándzsájára. A Hodsa is előkerül a lándzsájával, egy emberi láb függött rajta. «Te pusztitottad el ezt az embert?» kérdik tőle. «Én», feleli nagy büszkén a Hodsa. «Mért nem a fejét hoztad el?» kérdik tőle. «Mielőtt leöltem volna, más valaki már elvitte a fejét», magyarázgatta a Hodsa.
*
Tul akart egyszer a Hodsa adni a házán, melynek a fele a szomszédjáé volt. «Mért akarod a házrészedet eladni?» kérdezik tőle az ismerősei. «Sok a bajom a társammal - feleli a Hodsa. - Az egyik felét, az én tulajdonomat eladom és ezen a pénzen a másik felét veszem meg, hogy az egész ház az enyém legyen.»
*
Kedveskedni akart a Hodsa a város bejének, és a feleségéhez fordul tanácsért, hogy mit vigyen a bejnek ajándékba, fügét-e vagy birsalmát. Felesége a birsalmát ajánlotta, mert formásabb is, nagyobb is a fügénél. A Hodsának azonban az az elve, hogy nem jó dolog az asszony szava után indulni és épp azért - a fügénél maradt. Viszi az ajándékot a bejnek és térdet-fejet hajtva előtte, ruhája szegélyéhez dörzsöli arczát és átnyujtja az adományát. A bej, a kinek ez a csekélyke ajándék sehogyse nyerte meg a tetszését, oly sértőnek találta ez olcsó kedveskedést, hogy a fügéket egyenként elővette és a Hodsa tar fejéhez csapdosta. «Áldassék Allah», kiáltott fel mindannyiszor, valahányszor egy-egy füge fültövön vagy feje bubját érte. Szerfölött kiváncsivá tette a bejt ez a különös hálálkodás és abba hagyva a büntetést, kérdi a Hodsától viselkedése magyarázatját. «Azért áldassék Allah - feleli neki a Hodsa - hogy meg nem fogadtam a feleségem szavát. Ha az ő tanácsára hallgatok és a füge helyett birsalmát találok hozni, rég darabokra zuzódott volna már a fejem.»
*
Azt hazudta egyszer egy társa a Hodsának, hogy befagyott volt valamikor a tenger és csak jeges hallal táplálkozhattak az emberek. «Én meg arra emlékszem, - hazudott vissza a Hodsa - hogy tüzet fogott egyszer a tenger és ugyancsak bővében voltak a sült halnak.»
*
Tejet árult egyszer a Hodsa, és behivják egy házba, hogy mérjen ki egy okkával (itczével). Belenéznek a köcsögébe, hát látják, hogy csak viz van benne. «Ejnye, ejnye, - restelkedik a Hodsa - elfelejtettem hozzá önteni a tejet.»
*
Azt kérdezték egyszer a Hodsától, hogy ért-e a számoláshoz. «Kitünően», volt a Hodsa válasza. «Hogyan osztod el ezt a négy parát három ember között, hogy mindegyikének egyformán jusson belőle», kérdik tőle. «Nagyon könnyen - feleli a Hodsa. - A négy párát két részre osztom, és egyelőre odaadom kettőnek. A harmadik embernek várnia kell és ha majd két para még valahonnan előkerül, odaadom neki.»
*
Egy koldus kopogtat be a Hodsáékhoz és kérdi a még gyermek Naszreddint, hogy hol vannak a szülői. «Mit akarsz tőlük?» kérdezi a koldustól. «Éhes vagyok, egy kis kenyeret kérnék tőlük.» - «Ha adsz nekem egy darab kenyeret, megmondom, hogy hol vannak», válaszolt a jövő Hodsája.
*
Vénségére sokat járt pórul Naszreddin. A többek közt sirásókkal találkozik egyszer és azzal köszönti őket, hogy «Béke veletek.» A sirásók jól elverik, mert nem ugy kellett volna a Hodsának köszönnie, hanem két kezét fölemelni és a halottak nyugalmáért imádkozni. A Hodsa megjegyzi ezt magának és tovább megy.
Egy sereg emberrel találkozik később, a kik tánczolva, dalolva haladnak el mellette és alig hogy megpillantja őket a Hodsa, kezeit fölemeli és belekezd egy halotti imába. Ezek is elverik a Hodsát, mert lakodalmasokat nem ily imával illik fogadni, hanem velök együtt ugrándozni és tánczolni. Ezt is megjegyzi magának a Hodsa.
További útjában egy vadászszal találkozik, a ki épp egy nyul nyomában settenkedett. A Hodsa ugrándozni, tánczolni kezd és olyan lármát csap, hogy elriasztotta vele a nyulat. Rátámad a vadász és ráver a puskaagyával, hogy miért nem ment lábujjhegyen, hol lehajolva, hol fölemelkedve. A Hodsa ezt is megjegyzi magának.
Majd meg pásztorok mellett haladt el, akik juhokat hajtottak a vásárra. A Hodsa, hogy megint pórul ne járjon, hirtelen lehajlik, azután meg fölemelkedik, amitől ugy megrémültek a jámbor állatok, hogy a hány annyifelé szaladt. Ennek is a Hodsa vallotta kárát.
*
Még a holta után is nagy volt a Hodsa becsülete. A 16-ik században történt, hogy egy udvari hivatalt igértek volt a Hodsa egy késő ivadékának. Fel is sietett a nagynevü Hodsa utódja és Kis-Ázsia egy kis helységéből egyenesen a nagyvezéri palotába ügetett, hogy úti költségét megtérittesse és hogy naszreddini ivadék voltát bizonyitsa. Ettől tették függővé az alkalmaztatását. A fényes porta előtt leszállt a szamaráról, és hogy el ne tévedjen ezalatt az állatja, oda köti a palota őrség nagy dobjához. Mialatt a mi emberünk benn járt a palotában, meg találta a füles a nagy dobot rántani, melynek hirteleni megperdülésétől annyira megvadult, hogy futásnak eredt dobostul, szerszámostul. És minél élesebben pergett a dob, annál vadabban vágtatott a szamár és oly nagy riadalmat okozott ezzel az öszvérek közt, hogy az egész negyedet fellármázta. Nagynehezen lecsendesitették a nekivadult állatokat és mikor a nagy vezérnek is hirül vitték a riadalom okát, legott megadta a hivatalt az épp nála időző Hodsa utódnak. «Nincs szükségem több bizonyitékra - szólt a nagy vezér - valóban te csak Naszreddin ivadéka lehetsz.»