VILÁGVÁROSI REGÉNYEK

A MOABIT SZÖKEVÉNYEI

REGÉNY

IRTA

JUHÁSZ LAJOS

LITERÁRIA KIADÓVÁLLALAT KFT.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5557-94-1 (online)

MEK-15161

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/15100/15161

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

A MOABIT SZÖKEVÉNYEI

I.

Délelőtt tizenegy órakor gyenge kopogtatás hangzott a sarokban álló hulladék ládából és a négyszázhetvenötös savószínű szemei ijedten rebbentek az örökké zárt ajtó mellett ülő fegyőr felé. Az őr beidegződött szigorú pillantása gyanutlanul kaszált végig a kattogó varrógépek fölé hajló fegyenckoponyák fölött. A húsz varrógép együttes zakatolása minden kisebb zajt elnyelt és a négyszázhetvenötös kis figyelmeztető köhintést hallatott. Felkapta a munkában lévő tisztiköpenyt és a láda elé állítva a próbabábút, rátette. Miközben szakszerűen átvizsgálta a kabátot, nem kerülte el figyelmét, hogy az őr olyan sóvár, egyben alázatos tisztelettel tele pillantást vet a köpeny felé a terem túlsó végéből, mintha máris a kabátban lenne az igazgató úr!

A négyszázhetvenötös kezében gyanusan remegett a kék jelzőkréta, amikor néhány vonás után széttárta a kabát szárnyait és gyors egymásutánban hármat köhintett.

Ebben a pillanatban kissé felnyilt a hatalmas hulladékláda teteje és a jótékonyan takaró igazgatói köpeny védelme alatt kifordult a ládából egy csontos arcú, szúrós szemű férfi. Miközben társa felemelte a kabátot, mélyen lehajolva osont helyére a felhalmozott szövetek és egymásmellé állított próbababák mögé. Csontos arca ijesztően sápadt volt és miközben apró lihegéssel kapkodott levegő után, reszkető ujjaival eredménytelenül próbált befűzni egy szál cérnát.

A négyszázhetvenötös elbabrált még egy kis ideig a próbababán lévő tisztiköpennyel, egy-két riadt, óvatos pillantást vetett az őr felé, majd visszament a munkahelyére. Fojtott hangon súgta a csontosképű felé:

- Mit szuszogtál megint annyi ideig abban az átkozott ládában? Majd a frász tört ki itt... ha véletlenül hátrajön a kékruhás és meglátja, hogy nem vagy itt!... Végünk van! Mondtam, hogy naponta csak tíz percet dolgozhatsz!... Amikor az őr az ellenőrzést várja. Olyankor ugyanis nem mozdul el az ajtótól.

A csontosképű izgatottan felelt:

- Fogd be a szád, öreg hülye! És ne átkozd a ládát! Megcsináltam...

- Mit csináltál meg?

- A kijáratot!

A négyszázhetvenötös kezében megállt a tű.

- Mit?... Áttörted a falat?

A csontosképű némán bólintott, de a szemeiben lobogó ijesztő tűz többet mondott minden ékesszólásnál. A négyszázhetvenötös sápadt arcán forró pirosság ömlött el, majd még sápadtabb lett.

- Megőrültél, Fritz? Egészen áttörted?

- Na, nem egészen - felelt Fritz halkan. - Nem azért vagyok falbontó rekorder... Csak a külső rétegig... de minden téglát kiszedtem addig. Ami hátra van, azt öt perc alatt játszva elintézem.

- És... a kiszedett téglák?

- A többihöz raktam, a szövethulladék alá.

- Jól betakartad? A deszkákat visszaillesztetted?

- Pontosan a helyükre! - bólintott Fritz. - Nem fedezhetik fel... Hacsak el nem húzzák a ládát a sarokból.

- Vagy fel nem forgatják a szövethulladékot. De reméljük, hogy az alatt a félóra alatt nem lesz baj.

Fritz kezében megállt a munka. A ládára nézett és lassan emelkedett a mellkasa egy mély lélegzetvételtől. Mintha máris az olyan régen nélkülözött szabadlevegőt szívná a tüdejére.

- Pajtás... Bareslav pajtás - suttogta halkan. - Lehet, hogy egy pár óra mulva szabadulunk.

- Vagy lemegyünk a pincébe... vasba... kemény fekhely... Esetleg kapunk rá még egy-két évet...

Fritz dühös lett. Olyan pillantást vetett a négyszázhetvenötösre, hogy az rögtön elhallgatott.

- Már megint hülye vagy, Bareslav. Ilyenkor el sem tudom hinni, hogy mire kaptad azt a hat évet... Te voltál szélhámos és csaló? Egy ilyen gyáva nyúl? Mi lesz veled, ha kint leszünk? Ott is azt számítgatod majd munka előtt, hogy mit kapsz, ha megfognak?

- Ott kint az más - mormogta Bareslav elszégyelve magát. - Ott nem félek. Különben is új műfajra indulunk... Szállodákra. Ott minden símán fog menni... De itt? Itt?

- Itt is símán megy majd... Azért iparkodtam a munkával, mert ma mi maradunk itt délben takarítani. Szombat van. Ha ma nem megyünk el, csak hat hét mulva esik ránk ismét a takarítás sora. Addig biztosan felfedeznék, hogy a ládából megbontottuk a falat... A ruhák készen vannak?

- Készen - bólintott Bareslav az asztalon kiterített civilruhákra intve. - Még csak a fércet kell kiszedni belőlük.

- Képzelem, hogy fog örülni a főtiszt úr, meg a titkár úr, ha megtudják, hogy pont az ő ruhájukban lógtunk meg - röhögött Fritz. - Kár, hogy nincs cipő is... Ezek a bakancsok nem túl elegánsak!

- Majd szerzünk odakint - legyintett Bareslav. - A „kis párna” kéznél van?

- Kéznél, de te szedd inkább ki a fércet a ruhákból, nehogy akkor kelljen majd bajlódni vele.

- Már csinálom - vette a kezébe Bareslav a főtiszt ruháját. - De... biztos, hogy a „kis párnában” elég nedves a homok?...

Fritz idegesen sziszegte a barátja felé:

- Ezt bízd rám... Nem kértelek, hogy te üss! Nem az első ilyen esetem lesz. Kipróbált szer.

Bareslav elhallgatott. Ideges, kapkodó mozdulatokkal szedte ki a főtiszt civilruhájából a fércet és arra gondolt, hogy ezeken a fehér falakon és fekete rácsokon túl most május van. Arany napsütés zuhog a csoda-kék égből, könnyű ruhákba öltözött, fiatal nők járnak a zöld lombok alatt, a kávéházakban zene szól, nagyszerű italok gyöngyöznek a kristálypoharakban, akár fél cigarettákat is eldobnak egy megunt mozdulattal, pénz, mozgás, szerelem, élet van ott kint, itt pedig nincs semmi, csak sivár, egyhangú, lélekölő robot. Igyekezett kiverni a fejéből, hogy ebben a házban pince is van, kurtavas, kemény fekhely és megpróbált hálás lenni Fritznek. Elvégre mégis Fritz fejében született meg a gondolat, hogy a ládába bújva, kibontja a falat egy elhasznált szabóollóval, ő vállalta a munka végrehajtását, az őr „elintézés”-ét. Fritz varrta meg azt a keskeny, hosszú vasalópárnaszerűen tömött kis zacskót, amit a sétaudvarról felszedett és apránként felhordott homokkal töltött meg. Végeredményben mindent Fritz csinált, ő úgyszólván csak statisztált a Fritz szökéséhez és szinte az ölébe hull a saját szabadsága is. De bárhogyan is próbálta szuggerálni magát, nem tudott szabadulni attól a rossz, émelyítő izgalomtól - sőt félelemtől, - ami egyre jobban elterjedt a mellében és a gyomra körül. Hiába gondolt a szabadság ezernyi csábító ígéretére, folyton a betonpince volt lelkiszemei előtt, a kegyetlenül szorító kurtavassal és az volt a sejtelme, hogy súlyos kimenetelű, végzetes kalandok felé indul.

De már nem volt ideje ezen tépelődni. A ládából felbontott fal vezetett a szabadba - ezt előbb-utóbb úgyis felfedezik, a civilruhákból kiszedte az utolsó szál fércet, a fiókban ott lapult a homokkal töltött kispárna és Fritz különös fényben égő szemekkel várta, hogy a hetek óta előkészített szökési tervet végre keresztül vigyék.

Pont tizenkét órakor megszólalt a teremben a jelzőcsengő és az őr felállva székéről, jelt adott a munka befejezésére. Elhallgattak a zakatoló varrógépek és az eddigi zugást, kattogást felváltotta a sorakozó fegyencek bakancsainak dobogása. Mire az őr végigmotozta a feltartott karral elébe lépő fegyenceket, kopogtak az ajtón és két másik fegyőr elvezette a rabokat a celláik felé.

Amint becsukódott mögöttük az ajtó, az őr a visszamaradt Bareslav és Fritz felé fordult:

- Egy-kettő, emberek - mondta szigorú hangon. - Végezzenek gyorsan a takarítással.

A rabok szemei foszforeszkáló tűzzel villantak össze, majd Bareslav engedelmesen tolta egymásmellé a varrógépeket, hogy felseperjen és felmossa a padlót. Miközben minden idegszálán halálos izgalom feszült, óvatos pillantást vetett a tiszti szabóság sarkában piszmogó Fritzre. A mitsem sejtő őr az egyik ablakhoz fordulva, lenézett a börtönudvarra. Fritz ideges gesztussal intett Bareslavnak, mire az néma biccentéssel felelt. Bareslav látta, hogy a keskeny homokzsák már Fritz kabátja alatt van, hogy Fritz arca gyanusan sápadt és feszült várakozás izgalma lobog a szemében. Elakadt a lélegzete, amint az ablaknál álló őr felé nézett. Mégegyszer feltünt lelkiszemei előtt a fegyelmi pince hideg, nyirkos betonja, de ugyanakkor a szabadulás kínzó vágya is átsuhant rajta és az izgalomtól rekedten szólt oda Fritznek.

- Gyere ide... Segíts ezeket a gépeket odébbtolni...

Fritz odament és miközben az egyik gépet eltolták a helyéről, jól megjátszott meglepetéssel kiáltott fel:

- Felügyelő úr! Ez a gép el van törve! Ki dolgozik ennél a gépnél?

Az őr odalépett és figyelmesen vizsgálódva hajolt a varrógép fölé.

- Hol van eltörve ez a gép?

Fritz ekkor már az őr hátamögé került és a homokzsák teljes erővel csapott le az előrehajló őr nyakára.

Az őr megingott és hangtalanul rogyott a varrógép mellé. Arcából lefutott minden vér és félig nyitott szemei ijesztő fehéren világítottak viaszsárga arcában.

Bareslav görcsös félájulatban meredt az ajtó felé. Attól tartott, hogy valaki kopogtatni talál ezekben a végzetes percekben és ha nem nyitnak ajtót, gyanus lesz, - hiszen tudják, hogy itt egy fegyőr van két fegyenccel - és betörik az ajtót.

- A... az ajtót! - nyögte rekedten. - Mi lesz, ha zörögnek?

Fritz lázas gyorsasággal vette magához az ájult őr revolverét. Dühös sziszegéssel fordította arcát Bareslav felé.

- Hagyd most az ajtót, hülye!... Fogd meg a lábát! - intett az őrre, - gyere, beletesszük a ládába!...

Bareslav minden tagja rángatózott a rémülettől. Nagystilű szélhámosságok sorozatát követte el, mielőtt idekerült, de soha nem használt erőszakot és az az energia, amit Fritz tanusított, furcsa tisztelettel töltötte el iránta. A nyitott ablakon behangzott az udvaron körbejáró rabok bakancsainak ütemes dobogása, kék egyenruhák rémítették az ájult őrt cipelő fegyenceket és Bareslav kifinomult idegei csaknem felmondták a szolgálatot.

Fritz letette az őrt a láda mellé és ledobálva magáról a fegyencruhát, kapkodó gyorsasággal vette fel az előkészített civilt.

- Mozogj! - lihegte verejtékező homlokkal Bareslav felé. - Öltözz, mert itthagylak...

Bareslav is átöltözött és szorongva nézett a földön heverő ájult őrre.

- Ezzel mit akarsz csinálni? - suttogta tikkadt szájjal. - Mi legyen vele?

Fritz cinikusan rántotta fel a vállát.

- Betesszük a ládába.

- Ott... esetleg megfulladhat a szövetmaradékok közölt - aggályoskodott a helyzethez nem illő lelkiismeretességgel Bareslav.

- Mondd már... Úgysem fognak el többé élve, - ütött Fritz az őrtől elvett revolverre. - De gyerünk már!

Bareslav is bevégezte az öltözést. Kissé furcsa látványt nyujtott a két kifogástalan ruhába öltözött bakancsos és hajadonfőt lévő férfi, de Fritz máris felnyitotta a láda fedelét és előrántva a falbontáshoz használt szabóollót, félretolta a ládát.

A láda mögött félméternyi szélességű vájt üreg tátongott a falon. Lehajolt és néhány szakavatott mozdulattal kiemelte az egyik téglát, azután félpercenként a következőket, végül lihegve egyenesedett fel.

- Mehetünk! - intett a szabaddá lett nyilás felé. - Ez a törvényszék folyosójára nyilik! Ilyenkor elég sok civil jár a folyosón, a főkapun özönlenek ki-be, ki fogunk jutni feltünés nélkül.

Bareslav gépiesen helyeselt, majd a Fritz kabátjára mutatott:

- Keféld le magad... Csupa mész vagy...

- Majd odakint - legyintett Fritz, - a kimászásnál ugyis bepiszkoljuk magunkat. Tedd zsebre a kefét és segíts ezt az ipsét a ládába tenni.

- De... - tiltakozott gyámoltalanul Bareslav. - A ládában megfulladhat.

- Itt meg magához térhet! - csattant fel idegesen Fritz. - És dörömbölni fog. Fellármázza az őrséget és megfoghatnak bennünket, mielőtt az uccára jutunk! Ne okoskodj annyit...

Beemelték az ájult őrt a hulladékládába és Bareslav megelégedett annyival, hogy az arcát szabaddá tegye, hogy ne kelljen tartania az őr megfulladásától.

Fritz lecsukta a láda fedelét, rátolta a reteszt és kaján vigyorgással mondta:

- Igy... itt dörömbölhetsz... Két órán belül biztosan nem fedezik fel, hogy megszöktünk.

Egymásután átbujtak a nyiláson és a szabómühelyre pedig csend borult.

II.

Sir Pearston, a londoni Pearston-áruházak mindenható tulajdonosa, egy pillantást vetett az előtte lévő névjegyre és rövid biccentésével intett a tiszteletteljesen várakozó szolgának.

- Kéretem.

A szolga kiment és az ajtóban megjelent Sherfield, a legendáshírű magánnyomozó! Szinte álmosan tunya pillantását várakozóan függesztette Pearston ősz, markáns fejére és lassú léptekkel közeledett a süppedő perzsaszőnyegen a széles, kézifaragású íróasztal felé.

Pearston felállt és hellyel kínálva Sherfieldet, elébe tolta a szivaros és cigarettadobozokat. A hírneves magánnyomozó felkattintotta öngyujtóját és rágyujtott egy cigarettára. Rövid szünet következett, amelyből ki lehetett érezni, hogy Pearston bizonytalanul keresi a szavakat a mondanivalójához. A nyomozó egyideig némán nézett a szürkéskék füstgomolyagok közé, majd csendesen megszólalt:

- Szívesebben venné, Sir Pearston, ha talán én kérdeznék? Úgy látom, nehezen találja meg a bevezető szavakat. Talán felesleges hangsúlyoznom, hogy a legkényesebb családi ügyeket pertraktálhatja előttem, én nálam teljes a diszkréció.

Pearston meglepetten nézett a nyomozó álmos szemeibe. Hálás kis mosoly suhant át az arcán, amikor megszólalt:

- Köszönöm, Mr. Sherfield. Valóban nehezen találom meg a bevezető szavakat. Kissé, hm... kényes természetű ügyben szeretném kérni szíves fáradozását... Olyan kényes természetű ügyben, amely talán kissé szokatlan lesz még az ön prakszisában is.

A nyomozó kifejezéstelen, kissé kövérkés, telt arcán udvarias és érdeklődést jelző mosoly terült el.

- Értem - mondta halk, színtelen hangon. - Családi vonatkozású dolog?...

- Igen... a feleségemről van szó - bólintott Pearston. - De...

- Pardon, uram - szakította félbe a nyomozó, - mikor ötlött eszébe az első... izé... kellemetlen gondolat?

Pearston tagadóan rázta a fejét.

- Szó sincs kellemetlen gondolatról... Ennyire még nem fejlődött a dolog...

- Hanem?

- Mondjuk inkább, megérzésekről... Afféle sejtelemről, amit azonban eddig elhessegettem magamtól...

- Értem - bólintott a magánnyomozó. - Tehát csak sejtelem. És szabad tudnom, mikor támadt az első ilyen sejtelme?

- Körülbelül két hónapja.

- Volt erre valami konkrét, határozott formában jelentkező oka?

Pearston arcán kellemetlen kifejezés tünt fel. Ettől tartott, mielőtt a nyomozót magához kérette. Ezektől a józan kérdésektől és már meg is bánta, hogy egyáltalán iderendelte Sherfieldet. Legszívesebben rögtön abbahagyta volna a további tárgyalást. Keményen mondta:

- Nem. Semmi konkrét okom nem volt. Éppen ezért kérettem önt, mert tudom, hogy a legdiszkrétebb, legtapintatosabb informátor Londonban. Tisztán csak megérzés az egész, az is lehet, sőt nagyon valószínű, hogy puszta kényszerképzet. Valami psyhosis. Az utóbbi időben túlsokat dolgoztam, talán romlottak az idegeim. Éppen azért ne kérjen tőlem közelebbi adatokat, ilyenekkel nem szolgálhatok. Ez az eset nem olyan egyszerű és bocsánat a kifejezésért, durva, mint amilyenek a hasonló esetek szoktak lenni.

A detektív arca változatlanul közömbösen meredt a beszélő arcába. Udvariasan kérdezte:

- Tehát? Miben lehetek szolgálatára?

Pearston felállt és néhányszor végigsétált a szobán, mintha azon töprengene, egyáltalán folytassa-e ezt a kissé mégis csak szégyelni való tárgyalást, de eszébe jutottak a legutolsó hetek nehéz vívódásokkal tele órái és elhatározva állt meg a nyomozó előtt.

- Rendkívül kényes feladat előtt áll, uram - mondta gyanus sietséggel, mintha attól tartana, hogy meggondolja magát és nem beszél. - Nem megfigyeltetésről van szó... Valami másról... sokkal nemesebb eszközökkel szeretném elérni a célt...

- Megelőzni a bajt? - szólt közbe Sherfield. - Tehát a láthatatlan őrangyal szerepe?...

Pearston arca felderült.

- Ez az! Nem találtam meg a helyes kifejezést. Legyen a közelében és őrködjön felette. Én tudom, hogy ostobaság és felesleges az egész, de most néhány napra elutazom. Szeretnék nyugodt lenni, abban a tudatban, hogy ő nincs egyedül. Hogy valaki vigyáz rá! Nem utólagos jelentést kérek, hanem az esetleges bajok megelőzését! Úgy-e, megértett?

A nyomozó felállt.

- Tökéletesen. Vállalom a megbízást.

Pearston szó nélkül elővette csekkönyvét és kitöltve egy csekklapot, átnyujtotta:

- Az előzetes költségek fedezéséül - mondta. - Egyébként őnagysága holnap délután indul Davosba. A Hotel-Majestic-ben száll meg. Még valamit! Nagyon szereti a gyöngyöket, van néhány rendkívül szép gyöngysora, ami nagy értéket képvisel. A világon senkinek még csak sejtenie sem szabad, hogy ön kicsoda és milyen feladat elvégzésére tartózkodik feleségem közelében. Természetesen neki legkevésbé sem szabad megtudnia. Úgy-e érthető, ha erre kérem... És... nemcsak a gyöngyök miatt...

A detektív kifejezéstelen arcán finom mosoly suhant át.

- Természetesen - felelt röviden, miközben összehajtogatta a csekklapot, anélkül, hogy egy pillantást vetett volna rá. - Mennyi időre szól a megbizatásom?

- Ez bizonytalan. Azt hiszem, legjobb lesz, ha felkészül négy-hat hétre, amig ő haza nem jön Davosból... Tehát megértettük egymást?

- Teljesen - mondta a magándetektív és meghajolva Pearston felé, lassú léptekkel távozott.

Mig a lift lezúgott vele a Pearston üzletház hatodik emeletéről, nagyjából átgondolta a kapott megbízást és mi tagadás benne - nem lelkesedett túlságosan. Lady Pearston fényképét sokszor látta a nagy Magazinok társaság rovatában és élénken maga elé képzelte a kissé álmatag, légiesen finom szépséget, amint bágyadt, messzenéző pillantással néz el a semmibe, miközben hosszú, fehér ujjai szórakozottan morzsolgatják a legendáshírű gyöngysorok mogyorónyi nagyságú szemeit.

- Na, szép kis feladat! - dünnyögte elégedetlenül, amint az uccára érve elindult a menetjegyiroda felé, hogy megváltsa a Davosba szóló jegyet, - „őrangyal” lettem! Mit fogok csinálni öregségemre, ha már most ilyen tétlenül kell néznem a napok mulását és a végén arcpirulás nélkül bezsebelni a meg nem érdemelt honoráriumot? Még az a jó, hogy teljesen diszkrét az ügy. Legalább nem tudják meg a kollegák, hogy nem üdülni megyek Davosba.

Sherfield kötélidegzetű, éleseszű detektív volt, de egyáltalán nem volt kifejlődve az a bizonyos „hatodik” érzéke, ami nélkül pedig bajosan lehet valaki nyomozózseni. Mit sem sejtett abból a fordulatokkal tele, izgalmas regényből, amely Davosban lejátszásra vár és amelynek ő lesz az egyik főszereplője és amelynek címe: Lady Pearston gyöngysora lesz.

III.

Davosban, a Hotel Majestic egyik másodemeleti apartmanjában furcsa beszélgetés folyt az előkelő „amerikai filmrendező”-ként bejelentett Bareslav és „inasa”-ként szereplő Fritz között. Fritz, inasoknál soha nem tapasztalt tiszteletlenséggel vetette végig magát a heverőn és miközben fogai között idegesen harapdálta cigarettája tokját, mélységes megvetéssel nézett a tükör előtt öltöző Bareslavra. Bareslav arcán állandóan ott tükröződött az a riadt félelem, amely a szökésükkor elfogta és azóta is szüntelenül ott remeg örökké feszült idegeiben. Miközben a széken lévő remekbe szabott frakkot nézi, egy pillanatra felrémlik előtte az ájult fegyőr viaszfehér arca, a mellé szórt rabruha és szinte gyülölködő pillantást vet a heverőn cigarettázó Fritzre. Igaz, hogy a szökés remekül sikerült, hála Fritz szakavatottságának, helyismeretének, hideg elszántságának és előlegező orgazdájának, eljutottak eddig a ragyogó fényüzéssel berendezett luxus-szállóig, de Bareslav nem tudott maradéktalanul örülni  erőszakosan visszaszerzett szabadságának. Amióta átbujtak a falba vágott résen, nem volt egy nyugodt pillanata, nem nyelt le egy jóleső falatot és csak altatószerrel tudott megszabadulni az ébrenlét szüntelenül gyötrő félelmeitől, hogy álomtalan, mély öntudatlanságba zuhanva, másnap émelygő gyomorral, görcsös fejfájással ébredjen a viziószerűen nyomasztó valóságra. Öt napja annak, hogy megszöktek, de Bareslav máris úgy érzi, hogy nem birja sokáig. Egyre sűrűbben gondol arra, hogy titokban összepakkol és megszökik ebből a sokak által bizonyára irigyelt fényes jólétből és sorsára hagyva Fritzet, elbujdosik valamerre a veszélytelenebb szegénységbe, inkább rongyokban jár és hidak alatt alszik, csak ne kelljen minden ajtókopogtatásra összerezzeni. De ájult akaratlansággal eszmélt rá, hogy az sem jobb. A hidak alatt talán még hamarább utoléri a törvény keze. Nem, ebből a kínos vergődésből már nincs más kiút, mint a „vagy-vagy”, ahogy Fritz mondja.

Vagy megszereznek egy vagyont jelentő összeget s kivándorolnak távoli világrészbe kávéültetvényesnek vagy ismét visszabukdácsolnak a fehér falak és fekete rácsok közé. Bareslav egyre többet gondol a Moabit rettegett betonos pincéjére és enyhe csodálkozással állapítja meg, hogy már nem is látja olyan borzalmasnak a fegyelmit. Érzi tudat alatt, hogy olyan bonyodalmakba keveredhet, amelyből csak a betonpincén keresztül vezethet kiút, tudja, hogy bárhová menjen is, ebben a nagyon megáhított szabadságban soha, sehol nem hajthatja nyugodtan álomra a fejét, nem nyelhet le egy jóízű falatot, amit ne keserítene meg az örökös izgalom. Szökésük után az első éjjel azt álmodta, hogy bent van a szabómühelyben, az őr egyformán szigorú pillantásának ellenőrzése alatt, munkaidő után megszokott cellájába tért, az asztalon ott állt csajkában az ebédje, rácsukódott az ajtó, eldübörgött a megszokott kulcskopogás a zárban és ő a tökéletes biztonság és nyugalomnak valami végtelenül jóleső, megnyugtató érzésével ült az asztalhoz. Csaknem felsóhajtott álmában: Hála Istennek, itt nem érhet baj! Itt vigyáznak rám! Amikor felébredt és álomkóros szemekkel körülnézve, Fritz orgazdájának lakásán megpillantotta a tátott szájjal hortyogó Fritzet, hirtelenében olyan érzése támadt, mint az első börtönben töltött éjjel után: nyomasztó félelem és kétségbeesés szorította el a lélegzetét. De már nem volt visszaút és akaratlan bábként bólogatott Fritz remek haditervének, amelyben kinevezte őt amerikai filmrendezőnek, önmagát inasának és okmányokat, ruhát és pénzt szerezve, elcipelte Davosba a „Hotel Majestic”-be, hogy mint szállodatolvajok szerezzék meg a nagy fogást, ami után véglegesen nyugalomba vonulhatnak.

Mig Bareslav a tükörfényes plasztronba illesztett gombokkal bibelődött, Fritz csendes, fojtott hangon szólalt meg a heverőn.

- Mi lesz velünk, Bareslav? Megvárjuk, mig benyujtják a számlát?... Amig teljesen leégetjük a terepet?

Bareslav kedvetlenül vonta fel a vállát.

- Mit tudom én?... Látod, hogy nem jön semmi... Nem erőszakolhatjuk a dolgot...

Fritz ingerülten ugrott fel a heverőről:

- De nem úgy van az, barátom! Talán azt képzeled, hogy valóban filmrendező vagy és csak pihenni jöttél ide? Tudod, hogy fogytán a pénzünk! Egy hétnél tovább nem birjuk! Legkésőbb holnaputánra meg kell csinálni a mókát! Nem várhatunk tovább!

Bareslav kezében megállt a slipsz. Komoly arccal fordult Fritz felé:

- Kérlek - mondta nyugodtan, - csinálj valamit. Különben is te vagy a végrehajtó. Én nem értek a kasszafuráshoz.

Fritz szemében türelmetlen fény lobbant.

- Hülyéskedsz, öreg. Megint hülyéskedsz. Nagyon jól tudod, hogy már ötöt is megcsináltam volna! Rajtam nem mulik! De, ha te be vagy gyulladva, akkor nem lehet. Lemész esténként frakkban, vacsorázol, táncolsz, jó szivarokat szívsz, leiszod magad és hajnalban hazajössz azzal, hogy „nincs semmi”! Ha tudtam volna, hogy ilyen gyáva, lehetetlen alak vagy, nem hozlak el a Moabitból...

Bareslav egy gondolattal sápadtabb lett.

- Pszt! - sziszegte fojtottan. - Megőrültél? Miért nem állsz ki a hallba és ott ordítod, hogy honnan jöttünk? Vagy írtad volna rá a bejelentőre! Igy hamar elkészülünk...

Fritz megvető gesztussal felelt:

- Gyáva vagy, mint a patkány! Mit akar az ilyen ember a világon? Fél a börtöntől, fél a szabadságtól és mozdulatlanságtól! Az ilyen embernek legjobb, ha főbelövi magát.

Bareslav mély lélegzetet vett. Komoly, nyugodt hangon mondta:

- Szemtelen vagy, Fritz, mint a hozzád hasonló kis csirkefogók általában. És buta, mint a feszítővasad. Elfelejted, hogy most olyan területen mozgunk, ahol nem érvényesül a te durvaságod. Ide szellemi, magasabbrendű szellemi képességek kellenek és az benned nincs. Várd meg, amig akad valami, aztán beszélhetsz, sőt cselekedhetsz is! Akkor majd kiadom az utasításaimat, de addig vársz! Könnyű itt heverészni és cigarettázva várni, hogy visszajövök-e az étteremből vagy a bárból?... Ha engem ott lefülelnek, te még mindig megugorhatsz innen! Én megyek a tűzbe mindennap és neked jár a szád?

Fritz cigarettára gyujtott. Miközben lassan engedte ki az orrán a füstöt, gyanakvó pillantással nézett Bareslav szemébe. Legszívesebben ököllel ment volna barátjának, de belátta, hogy egyedül mozdulni sem tudna, tehát ki van szolgáltatva Bareslavnak. Engedékenyen mondta:

- Nézd, pajtás, ne veszekedjünk. Nincs nagyobb hülyeség, mintha magunkfajta emberek egymás ellen fordulnak. Kész bukás!

- Akkor tartsd a szád.

- De azt is meg kell értened, hogy nagyon ég a talaj. Holnaputánig végezni kell, mert letelik a hét, hét végén benyujtják a számlát. Addig árkon-bokron túl kell lennünk.

Bareslav elgondolkozva vett le egy pelyhet frakkjának plasztronjáról.

- Igen... Baj, hogy ennyire nincs pénz... Nem tudnál kérni az orgazdádtól? Ha befut valami, úgyis ő kapja a zsákmányt. Ird azt neki, hogy a jövő hétre remek fogást csinálunk. Százezres értékű brilliánsokat ígérhetsz. Már minden kész, csak el kell vinni... De csak a jövő héten lehet...

Fritz kellemetlen arcot vágott.

- Azt nem lehet, Bareslav. Ne felejtsd el, hogy tolvajbecsület is van a világon! Egymást sohasem szoktuk becsapni.

- Ki beszél becsapásról? A jövő héten biztosan tudnánk valamit csinálni... De még nem érett... Például... hm...

Fritz érdeklődve kapta fel a fejét.

- Nos?... Mi az a „például”?!

- Nem tudom... Jött tegnap egy nagyon elegáns angol hölgy... valami Lady Pearston. Láttam a fényképét egyik angol Magazinban, onnan ismertem meg.

- Na és? - izgult Fritz. - Mi van a Ladyvel?

- A magazinbeli képén csodálatos gyöngysorokat visel. Legalább félmillió! Persze, csak ha valódi...

- Hülye vagy, Bareslav. Egy ilyen előkelő angol dáma nem visel üveggyöngyöket. Biztos, hogy valódi. És ha félmilliót ér, az „öreg”-től is kapunk érte százezret. Azzal már elmehetnénk...

- Jó, jó! - csillapította Bareslav. - Tegyük, fel, hogy valódiak a gyöngyei. De még azt sem tudom biztosan, hogy elhozta-e? Lehet, hogy nincs is vele. Láthatod, hogy nem lehet egyszerre felfujni valamit. És ha itt van, nem tette-e letétbe a safeban? Onnan nem lehet ellopni.

Fritz idegesen szívott egyet cigarettáján. Nagyon felvillanyozta a félmilliós gyöngy közelsége. Elömlött rajta a cselekvés láza és legszívesebben rögtön rohant volna, hogy leüsse Lady Pearstont és letépje nyakáról a gyöngyöket.

- Az nem kérdés! - legyintett türelmetlenül. - A safetól nem félek...

- Azt is meg tudod fúrni? - kérdezte Bareslav és lekicsinylő pillantást vetett az egyik elegáns kis bőrönd felé. - Ezekkel a szerszámokkal?

- Dehogy is! Ezekkel csak kis szobatresorokat lehet nyitni De ha már elhozta őladysége a gyöngyeit, bizonyos, hogy viselni is fogja. És ha viseli, könnyen el lehet venni tőle...

Bareslav savanyú arcot vágott.

- Erőszak?... „Kispárna-módszer”? - kérdezte csendesen. - Tudod, hogy ezt utálom legjobban.

- Na és ha kispárna? Nagyon bevált módszer. Ennek köszönheted, hogy itt vagy. Ne kényeskedj!

- Majd meglátjuk - felelt Bareslav és zsebrevágta tömött cigarettatárcáját. - Mindenesetre írj pénzért az öregnek. Igérd neki Lady Pearston gyöngysorát. A Dél-Keresztjét, a Nagy-Mogult, bánom is én, a fontos, hogy ki tudjuk fizetni a számlát. A jövő héten már könnyen beszélünk.

- Megpróbálom - mondta Fritz, - de nem sok reményem van rá. Jobb lenne nyélbeütni a számla benyujtása előtt. Nem tudod, személyzettel jött ez a Lady?

- Igen. A komornájával.

- Láttad a komornát? Öreg?

- Sőt, csinos, fiatal nő. Miért?

- Mert én is akcióba lépnék. Te a Lady körül szimatolsz, én meg, szegény inas, megelégszem a komornával is. Nem várhatunk tovább, teljes erővel támadni kell. Lehet, hogy én hamarább eredményre jutok, mint te.

Bareslav vállat vont.

- Ahogy gondolod. Csak arra figyelmeztetlek, hogy óvatosan támadj, mert hamar gyanuba keveredhetünk. A könnyelműség kész pusztulás. Hát vigyázz! Ne légy túl mohó.

- Bízd rám. Majd én megkártyázom - felelt Fritz. - Te csak nézz körül a fehér asztalok környékén. Ha valami más is akad, azért azt sem hagyjuk ki. Mulass jól és ne rettegj örökké, ne félj, nem sejti senki, hogy az amerikai filmrendező álarca alatt szökött fegyenc lapul.

Bareslav nem felelt. Még egyszer végigsiklott szakértő pillantása tükörbeli képmásán és kilépett az ajtón.

Fritz gyűlölködő szemekkel nézett utána. Mintha megérezte volna a közeljövő tragikus eseményeit, összeszorított fogai között megvető szitkokat morzsolt szét. De azt máris elhatározta magában, hogy hamarosan megszabadul gyámoltalan bűntársától és az elszámolásoknál nem veszi olyan szigorúan a tolvajbecsület szabályait, mint egy egyenrangú társsal szemben tenné. Úgy gondolta, máris eleget tett Bareslavért és csak alkalomra várt, hogy cserben hagyhassa.

Levetette inasmellényét, civilkabátot húzott és elment, hogy körülnézzen a komornák táján, Lady Pearston komornáját kereste.

IV.

Lady Pearstonnal egyidejüleg érkezett a Hotel Majestic-be Van Hoogh holland gyáros is. A takarékos holland-szellemnek megfelelően kibérelt egy közepesen drága szobát, valahol a felsőbb emeletek egyikén, felvitte csomagjait, átöltözött és beült a hall egyik kényelmes foteljébe, ahonnan kitűnően szemmel tarthatta a vörös szőnyeggel borított főlépcsőt, sőt a liftet is. Látszólagos közömbösséggel lapozgatott az előtte lévő illusztrált lapokban, de álmosan tunya pillantását nem kerülte el semmi és senki a hallban történtekből vagy a keresztüljáró emberekből.

Hátamögött szűntelenül csapkodták az egymás mellett lévő telefon-fülkék üvegajtait, izgatott és unatkozó telefonbeszélgetések hangjai szűrődtek ki hozzá, de ez, úgylátszik, egyáltalán nem zavarta a pihenő kakaógyárost.

Két órai csendes ujságolvasás után halvány érdeklődés villant fel a szemében és már csaknem felugrott a kényelmes bőrfotelből, de idejekorán megfékezte magát és tovább is álmos közönnyel nézett el ujságja felett.

Az történt, hogy a lépcsőfokon megjelent Lady Pearston és kesztyűit húzva, valami nála szokatlan, friss mozdulatokkal lépegetett le a vörös szőnyegen. Karcsú, magas alakján a legkitűnőbb párisi sportruhaszalónból kikerült sí-modell feszült és a hollandi kakaógyáros alig akart hinni a szemének. Legalább is gyanúsnak találta ezt a hirtelen változást Lady Pearston kedélyállapotában. Londonban állandóan bágyadt, sőt néha melankólikus volt Lady Pearston, lehetséges, hogy ez a nagy javulás egyedül Davosnak, a téli sportok prospektusokban agyonhirdetett paradicsomának köszönhető?

Míg a magánnyomozó - mert mondanunk sem kell, ő lapult a holland kakaógyáros álneve alatt - ezen gondolkozott, Lady Pearston keresztülment a hallon és eltűnt a forgóajtó villogó üveglapjai mögött. Sherfield átkozta balszerencséjét, hogy nem öltözött síruhába s így nem követheti a gondjaira bízott hölgyet. Egy pillanatig töprengett, majd felírta jegyzőkönyvecskéjébe a pontos időt, őnagysága ruháját és beugrott a liftbe.

Szobájába érve villámgyorsan átöltözött, telefonon síléceket rendelt a portára és öt perccel később beült az egyik taxiba, hogy a legközelebbi legjobb és legveszélytelenebb síterepre vitesse magát.

Sherfield nem rajongott túlságosan a téli sportokért - ellentétben az amerikai detektívregények all-round atléta detektívjeivel - ő legfeljebb a billiárdasztalt kerülgette szenvedélyesen órák hosszat és érthető idegenkedéssel nézett végig a szelíden hajló fehér lankákon. Közel-távolban egymás után suhanó, hajladozó fekete és tarka alakokat látott, de ezek túlmessze voltak ahhoz, hogy valamelyikükben is felismerhette volna Lady Pearstont. Egy ideig hősies elszántsággal csetlett-botlott sítalpjain, végül is behúzódott a vastag fatörzsből összetákolt kanadai stílusu kiránduló fogadóba és leszerelve bokáiról a gyűlölt léceket, beült az egyik asztal mellé. Forralt bort rendelt - nagyon átfázott a «sítúrán» - és úgy helyezkedett el, hogy minden érkezőt, távozót szemmel tarthasson, sőt a taxiállomásra nyiló ablakon keresztül a kocsiba szálló embereket is láthassa.

Már erősen alkonyodott, amikor a fogadó előtt égő ívlámpák fényében megpillantotta Lady Pearstont, még hozzá egy jónövésű, vállas férfi társaságában. A pár beült az első kocsiba és Sherfield ledobva egy pénzdarabot az asztalra, sietve távozott.

Míg Lady Pearston soffőrje a két pár sílécet erősítette kocsijára, a magánnyomozó beült a következő autóba és meghagyta a soffőrnek, hogy feltűnés nélkül kövesse az előtte indult kocsit. Feltámadó érdeklődéssel nézett a fejlemények elé. Magában meg volt győződve arról, hogy csak futó sí-ösmeretséget kötött Lady Pearston, valószínűnek látta, hogy aligha lesz folytatása az ügynek, talán a legközelebbi Hotelnál kiszáll a jónövésű, esetleg elkíséri őnagyságát a Hotel Majestic-ig, ott aztán végleg lemarad. Elhatározta, hogy becsülettel elvégzi a reá bízott feladatot és egy pillanatra sem tágít védence nyomából.

Őszinte megrőkönyödéssel tapasztalta, hogy a nyomon követett autó sehol nem áll meg az útközben eső szállóknál és amikor végre megállt a Hotel Majestic előtt, egyszerre szállt ki a kocsiból Lady Pearston és a jónövésű férfi. Természetes fesztelenséggel tűntek el a forgó ajtó mögött és a magánnyomozó fokozódó érdeklődéssel sietett utánuk.

Alig ment el a pár a portás előtt. Sherfield türelmetlen mozdulattal intette magához a portást.

- Látja azt az urat?

- Aki a magas hölggyel megy? Látom!

- Meg tudja mondani, ki az illető?

- Hogyne - felelt a portás készségesen. - Mr. Shelley, a híres londoni portréfestő.

- Mióta lakik a hotelben Mr. Shelley?

- Három hete...

- Nagyon köszönöm - bólintott Sherfield és felvitette magát a szobájába.

Mélyen elgondolkozva látott átöltözéséhez.

Az a tény, hogy Lady Pearston az első sí-kiránduláson összeakadt egy jónövésű férfiúval - indult meg Sherfield fejében a logikus gondolatsor, - aki azonkívül, hogy remekül síel, még honfitársa is, magában véve még nem volna aggasztó. Nyugtalanító inkább az volt, hogy éppen ez az úr festette meg három hónappal ezelőtt Lady Pearston portréját. Az összes társasági lapokban szerepelt akkor a kitűnően sikerült portré fotográfiája és emlékezete erősbödésével Sherfield egyre nyugtalanítóbbnak látta a helyzetet. Ha a síelésért nem is rajongott túlságosan, logikája kifogástalanul működött és megvolt az a sajátossága, hogy apró, egymástól független láncszemekből kerek egészet kovácsoljon. Vagy két percig meredt maga elé elgondolkozva - kezében a levetett sportharisnyát tartva - aztán elégedett mosoly terült el az arcán.

Most már világosan látott.

- Úgy - gondolta befelé. - Szóval ez az a veszedelem, ami ellen védenem kell őnagyságát?! Mindenesetre, megkönnyíthette volna a dolgomat Sir Pearston. Megmondhatta volna rögtön, hogy a «sejtelmei» a fiatal festővel függenek össze. Persze, szégyellős az öregúr... A gyöngysorral takarja féltékenységét... Hm... Mindenesetre, az ő bőrében sem szeretnék lenni... Öregedő férfi, fiatal feleség, mindig bajos dolog volt. Már pedig, őnagysága bizonyosan tudott arról, kivel találkozik a sítúrán... Túlságosan ragyogott az arca, amikor lejött a lépcsőn. Na, szép kis eset! - vakarta meg a fületövét. - Most álljak közéjük! Két lobogó lángnyelv közé! De úgy, hogy ők ne vehessék észre... Legalább is őnagysága meg ne sejtse, miért vagyok itt! Még megsértődne, ha megtudná, hogy a végtelenségig gyengéd és tapintatos férje ilyen őrangyalokat rendel a védelmére, mint én! Legalább sejteném, hogyan védjem őnagyságát?!... Micsoda lehetetlen feladatra vállalkozik az ember, ha a töltőtoll elindul a csekklapon! Mintha olyan egyszerű dolog lenne a boldogság örvénye felé szédülő nőt - vállon ragadni és visszarántani! Eh, inkább egy aranyszállítmányra vigyáznék Csikágóban, mint erre az eleven kincsre.

Rossz hangulatban öltözött át és foglalta el helyét a hallban. Ismét maga elé rakott egy halom illusztrált lapot és azon töprengett, mit lehet itt tenni? Sokáig arra gondolt, legegyszerűbb lenne jelenteni Sir Pearstonnak a fejleményeket és a feladat megoldhatatlanságára való hivatkozással lemondani őnagysága további őrzéséről. Kínos agymunkája dacára sem fordult meg a fejében az a lehetőség, hogy egyszerűen tovább figyeli az eseményeket és a végén olyan értelemben számoljon be Pearstonnak, - hiszen úgysem tudja meg soha az igazat, - hogy tökéletesen elvégezte a rábízott feladatot és láthatatlanul mindenütt jelenlévő végzetként akadályozta meg az esetleges bajokat. Kissé irigykedve gondolt kollégáira, akiknek hasonló esetekben csak az a dolguk, hogy bizonyítékokat gyűjtsenek őnagysága hűtlenségére, amiket hatásosan csoportosítva tehessenek aztán a válóper tárgyalásánál a bíróság asztalára. Ó, ez ennél sokkal nehezebb, sőt, reménytelenül nehezebb esetnek igérkezik! - sóhajtotta gondolatban, amikor feltűnt a lépcsőn Mr. Shelley elegáns alakja és ruganyos léptekkel haladt a kijárat felé. Sherfield jól megnézte emberét és elismeréssel állapította meg, hogy Sir Pearstonnak minden oka meglehet kínos «sejtelmeire». Nemes metszésű, klasszikus arcélű férfi volt Mr. Shelley, mélytüzű szemekkel; fínom vonásait tekintve, valószinüleg forró szenvedély lakozott a szoborszerűen arányos férfitestben.

Mr. Shelley hirtelen megállt a hall közepén, majd - mintha eszébe jutott volna valami! - megfordult és egyenesen Sherfield felé tartott.

A magánnyomozón rossz érzések futottak át, amint a határozott léptekkel közeledő festőművészre nézett és makacsul elhatározta magában, hogy ő nem tud semmiről, ő Van Hoogh hollandi kakaógyáros, ha netán felelősségre akarná vonni a festő az utánuk való leselkedésért. Nagy megkönnyebbüléssel lélegzett fel aztán, amikor Mr. Shelley elhaladt mellette és belépett a mögötte lévő telefónfülkébe. Most örült csak igazán, hogy éppen ebbe a sarokba tette leshelyét és szinte a lélegzetét is visszafojtva hallgatózott. Halk sercegés hangzott a visszaforduló számkerékből. - Nagyszerű - gondolta Sherfield - az ajtót sem csukta be...

- Halló... Bérautó-vállalat? - szólalt meg mögötte a festőművész. - Kérem... holnap este nyolcra kérek egy csukott kis kocsit... A Majestichez. Igen... hosszabb túra... Kirándulás Parsennbe... Igen, estére kell... Takarót?... Sőt meleg plédeket kérek... A hölgy kissé fázékony... Tehát itt lesz a kocsi nyolckor? Igen... Shelley névre kérem... Köszönöm...

Halkan koccant a helyére akasztott telefónkagyló és a festőművész jókedvűen sietett ki a forgó ajtón. Sherfield, ajkát harapdálva nézett utána. Maga sem hitte volna, hogy olyan gyorsan szükségessé válik beavatkozása. Most már arra sem volt ideje, hogy levél vagy távirati úton lemondjon megbízatásáról, tehát elhatározta, hogy minden tőle telhetőt elkövet az első ballépés megakadályozására. Csak az aggasztotta, hogy egyelőre fogalma sem volt arról, mit is fog tenni?

V.

Másnap délelőtt Fritz kiszólt a fürdőszobából.

- Felébredtél végre, Bareslav! Gyere be, beszélni akarok veled!

Bareslav kedvetlenül mormogott valamit, de azért engedelmesen nyitott be a fürdőszobába. Fritz éppen beretválkozáshoz készült. Félig szappanhabos képe fölött felelősségrevonóan szigorú pillantású szemek tűztek Bareslav álmos, gyűrött arcába.

- Mi kell? - kérdezte Bareslav ásítva, miközben cigarettára gyujtott. - Mi olyan sürgős?

- Azt akarom tudni, mennyire vagy a gyöngykirálynővel?

- Semennyire! - rántotta fel a vállát Bareslav. - Nem is láttam tegnap. Irtál pénzért?

- Nem írtam - felelt Fritz keményen és megszorította gilettekészüléke csavarját. - Nincs értelme.

- Mi az, hogy nincs értelme? - dühösködött Bareslav. - Nem mondtam, hogy írjál?

- Na és ha mondtad? Avagy parancsolóm vagy te énnekem? - kérdezte Fritz gúnyos fölénnyel. - Nem írtam, mert először úgysem küldene - nem énmiattam, nekem adna, de benned nem bízik! - másodszor pedig semmi szükség rá.

Bareslav tág szemeket meresztett.

- Semmi szükség rá? - ismételte értetlenül. - Meg vagy szédülve? Nem látod, mi lesz?

- Semmi sem lesz - intette le Fritz a kezében tartott gilettel. - Illetve minden lesz...

- Hogy érted?

- Úgy, hogy az én remek, zseniálisan tehetséges Bareslav haverom már régen kinézett valami jó dolgot, amit még ma megcsinálunk és megyünk tovább.

- Ezt... ezt nem értem - mondta Bareslav bosszankodva. - Bepálinkáztál korán reggel? Vagy ugratni akarsz?

- Egyiket sem - felelt Fritz komolyra vált hangon. - De valahogyan nem tudom elhinni, hogy öt nap alatt nem tudtál felfedezni semmit ebben a ragyogó lehetőségekkel tele szállóban. Te már biztosan tudsz valamit, csak nem akarod megmondani... Egyszerre akarsz elkábítani a dologgal, váratlanul... Mi?... Na, valld be!...

Bareslav egy pillanatig Fritzre bámult, majd türelmetlenül fordított hátat neki.

- Nincs kedvem ostoba ugratásaidat hallgatni. Ha komoly mondanivalód lesz, majd csak akkor szólj.

Fritz megragadta Bareslav karját.

- Várj egy pillanatig. Valóban nem tudsz semmit?...

- Már mondtam. Sajnos, nem olyan rózsás a helyzetünk, hogy még játékra is legyen kedvem.

Szinte süvített a megvetés Fritz hangjából, amikor megszólalt.

- Látod, ez vagy te. Nagyszájú senki. Öt napja zabálod a pénzem az étteremben és nem tudsz felfedezni semmit. Csönd! - kiáltott hangosabban, látva Bareslav felháborodott arcát. - Most én beszélek! Minek rajtad a frakk? Te akarsz szállodatolvaj lenni? Te gyámoltalanság? A legbékésebb sajtkereskedő hamarabb megcsinálna egy mókát, mint te...

Bareslav türelmetlenül vágott közbe.

- Megőrültél, Fritz? Van fogalmad, milyen nehéz odalent valamire rájönni? Az egész hotelben nincs egy valamire való ékszerdarab... Miért jöttünk éppen ide? Te akartad! Téli üdülő... Nizzában már biztosan megcsináltuk volna...

- Vagy régen bukva lennénk - felelte Fritz változatlan lenézéssel. - De te ehhez nem értesz. Hogy belásd, milyen tehetetlen lekvár vagy, mondok neked valamit.

- Nos? - kérdezte Bareslav kiváncsian.

- Amit te egy hete frakkban nem tudsz elérni, azt én elértem egy este mint inas.

- Ne viccelj Fritz. Felvágsz?

- Majd meglátod, hogy komolyan beszélek. Tegnap este megismerkedtem a Lady komornájával, Lotteval...

- Hogy tudtad, hogy ki az?

- Na hallod, ez is kérdés? Átnéztem a vendégkönyvet, megtudtam, hol lakik, a többi játék volt.

- Na és?

- Na és, mit mondjak? A kis Lotte nagyon bájos, csicsergő párisi csirke. Úgy beszél, mint egy ötlámpás rádió. Kiszedtem belőle mindent.

- Ne beszélj

- De beszélek. Tudom, hogy a gyöngyök itt vannak, szeret hencegni a kicsike úrnője gazdagságával, gondolhatod, én is felvágtam világhírű filmrendező gazdám amerikai birtokaival és bankbetétjeivel, - szóval a gyöngyök itt vannak és miután nem tették a safe-ba, bizonyos, hogy a kis disznóbőr kofferben lesz...

- Honnan tudod?

- Lotte nagyon bőbeszédű, hamar felmelegedő kislány. Elvittem sétálni, betértünk egy pohár forralt borra és megeredt a nyelve. Leírta úrnője egész garderobját, az összes bőröndöket minden tartalmukkal együtt, csak erről a sárga disznóbőr táskáról hallgatott el nagy óvatosan, éppen ezzel árulva el, hogy ami bennünket annyira érdekel, ebben a kofferban lesz... Tehát megtudtam egy-két óra alatt, amit te nem tudtál volna meg soha.

- Mert szerencséd van... Egy inas előtt könnyen megnyílik a komorna szíve. De csak nem képzeled, hogy ugyanezt el lehet érni az úrnőjénél is?

- Nem. Te soha sem érnéd el, sem a komornánál, sem az úrnőjénél ugyanezt.

Bareslav lefőzve hallgatott. Fanyar képpel fojtotta el cigarettája parazsát a mosdó szélén meggyülemlett szappanos lében. Fritz befejezte a beretválkozást és lemosva arcát, diadalmasan fordult Bareslavhoz.

- Na, várom a kritikát! Mondd már, hogy «ez mind szép, de nem ér semmit, mert nem tudjuk, mikor lehet megrohamozni a sárga koffert».

- Miért mondjam?

- Mert végleg agyon akarlak zúzni a válasszal...

- Ugyan... - hitetlenkedett Bareslav. - Te sem vagy mindenre képes...

- Mindenre nem, de sok mindenre - röhögött Fritz győztesen. - Ma este megszerezzük a gyöngyöket!

- Hogyan? - kapta fel a fejét Bareslav. - Ma este?

- Igen, ma este - erősítette Fritz. - Kész tervem van.

Bareslav hitetlenkedő mosolya érdeklődő komolyságba fulladt.

- Erre magam is kiváncsi vagyok.

- Idefigyelj söridióta - kezdte fölényesen, - Lotte a vége felé elmondta, hogy este megismételhetjük a tegnapi szórakozást. Úrnője «véletlenül» összeakadt valami londoni festőművésszel és ma este nagyobb autótúrára indulnak a környék valamelyik kiránduló helyére. Érted már?

- Nem.

- Mert hülye vagy! Ma este őnagysága elmegy... A gyöngyeit valószinüleg nem viszi magával! Én a leányt tartom távol. A gyöngyökre nem vigyáz senki.

- Na és?

- Mit «na és?» Bemész és elhozod! Ez csak elég egyszerű? Vagy nem?

- Nem éppen - felelt Bareslav lehiggadva. - Nagyon jól tudod, hogy én nem értek a betörő szerszámokhoz...

- Mit kell ahhoz érteni? Nem kell kasszát fúrni!

- De az ajtó is zárva van! - húzódozott Bareslav a szokatlan feladattól. - És az a bőrönd... az is biztosan zárva lesz...

- Hallod, ha egy ajtót sem tudsz kinyitni, akkor jobb, ha abbahagyod az egészet. Szerencsére itt van ez a fürdőszoba-ajtó, ezen estig megtanítlak nyitni. A bőröndöt pedig zsebkéssel is felhasíthatod.

- Hát - felelt Bareslav kelletlenül - lehet, hogy menni fog... De jobban szeretném, ha te csinálnád...

Fritz éppen az arcát púderezte beretválkozás után. Dühösen csapta le a púderdobozt.

- Nem akarnád, hogy a szádba repüljön a sült galamb? Megszöktettelek, idehoztalak, kikémleltem egy lehetőséget, még csináljam is meg? Akkor nincs semmi szükségem rád. Magam is megélek.

- Nem azért mondom - mentegetődzött Bareslav. - De látod... Hátha nem boldogulok azzal a vacak ajtóval... Ezért maradjon ott a gyöngysor?

- Nem fog ottmaradni! Magad is el tudod hozni. Szerencse, hogy ilyen simán adódik a kezünkre minden! Hogy őnagyságának londoni ismerőse van, aki éjszakai autótúrára viszi, a hűséges komorna pedig szintén szereti a férfitársaságot. Valakinek a komornával is kell lenni, mert ha az otthon marad, vége az egésznek.

- Nem lehetne elcsalni valami távoli randevura és nem menni el? - próbálta meg Bareslav az utolsó ellenvetést. - Megcsinálnánk ketten és eltűnnénk. Mire Lotte hazajönne, már régen túl lennénk hegyen-völgyön...

Fritz türelmetlen gesztussal dobta le a törülközőt...

- Nézd, ne alkudozz. Igy kell történni, ahogy mondtam, mert én így látom jónak. Lásd be, hogy te sohasem találsz ki semmit. Inkább figyelj ide, megmagyarázom az ajtó szerkezetét... Vagy ismered?

- Ismerem - felelt Bareslav vontatottan.

- Akkor pláne semmi az egész.

Fritz elővett egy kis neszeszert és néhány álkulcsot készített ki, aztán rövid oktatást adott Bareslavnak az álkulcsos nyitásokból. Amikor befejezték, - Bareslav jó felfogású tanítványnak bizonyult, - Bareslav csendesen, szinte bocsánatkérően kérdezte:

- És... azután? Mi lesz, hogy lesz azután? Merre menekülünk?

- Az a legkevesebb - legyintett Fritz. - Nem megyünk autón, se vonaton, mert arra keresni fognak. Keresztül vágunk a hegyeken. Előkészítünk egy-két kiló szalámit, meg egy liter rumot és egy hétig nem is kerülünk emberek elé. Mert jegyezd meg, az ilyen munka után mindenütt veszélyes, ahol emberek vannak. A drót és dróttalan távíró nagy ellenség. De egy hét alatt elvergődünk Olaszországba, addig el is felejtik egy kissé a davosi gyöngylopást, a határon túl pedig nem kell félnünk.

Bareslav elgondolkozva bólogatott. Ismét erőt vett rajta az a bizonytalan tisztelet-féle, ami tettrekész, energikus barátja cselekvéseinél elfogta és már megint nem volt egyéb, mint egy gyámoltalan báb.

Fritz sunyi pillantással kémlelte Bareslav arcát. Sötét gondolatok forrtak erős csontozatú koponyájában.

VI.

Este félnyolckor Bareslav elindult, hogy Fritz pontos utasításai szerint elvégezze a reáeső feladatot. Zsebeiben ott lapult három darab remekbe készült álkulcs és egy borotvaéles kés a bőrönd felhasítására. Fritz már előbb elment, hogy a Lotteval megbeszélt találkozóhelyen várja be a komornát és Bareslav idegesen szivta cigarettáját, miközben Lady Pearston távozását leste egy emelettel feljebb a lépcsőházban. Kellemetlen érzések járták át a mellét és szívesen visszament volna szobájába, hogy még egy pohár konyakkal erősítse félelemtől szorongó szívét. De nagyon tartott attól, hogy Lady Pearston minden percben jöhet és nem akart egy pillanatot sem elveszíteni. Megtapintotta zsebében az álkulcsok kemény, hideg vasát és talán századszor gondolta át újra és újra a «dolog» lefolyását.

- Igen... Ha lemegy a lépcsőn, - nem valószínű, hogy az első emeletről liften menjen le - rögtön akcióba lépni...

Ilyenkor még nincs túlnagy forgalom a folyosókon... És az ő lakosztályának ajtaja elég jó helyen fekszik... Persze, előbb a komorna távozását is meg kell várni... Ha mindketten elmentek, nyitás, be, bőröndhasítás, ékszeres kazetta és kész... Milyen egyszerű így elgondolva - vacogott a foga izgalmában, - csaknem félelmetesen egyszerű... El sem hiszem, hogy egy bonyodalmas szállodai lopás ilyen símán menjen. Csak meg ne zavarjanak az ajtó nyitása közben. Ha a nyitás sikerült, minden rendben van. És azután? Bizonyos, hogy a detektívek kiszedik a komornából, kinek beszélt a gyöngyökről. Fritznek mégis igaza van, legjobb rögtön eltűnni! Hm... Fritznek mindig igaza van... Abban is, hogy ez nem nekem való foglalkozás... Nincsenek hozzá idegeim... Most sikerüljön... Befejezem örökre!

Most megpillantotta a lépcsőkanyarban lefelé haladó Lady Pearstont és szinte szürkére sápadva gyújtott új cigarettára. Mély szippantásokkal húzta tüdejére a füstöt és a cselekvés lázától remegő tagokkal várta, hogy feltűnjön a lépcsőn a komorna is.

Alig két perccel később megjelent Lotte és sietve futott le a vörös szőnyeggel borított lépcsőfokokon. Bareslav irigykedve gondolt Fritzre, aki most valahol egy veszélytelen kis korcsmában várja Lottet a forralt bor mellett és mély lélegzetet véve, lesietett az első emeletre.

Gyors pillantást vetett a néptelen, elhagyott folyosókra és zajtalan léptekkel suhant a tizennégyes ajtóhoz. Mig az ajtóhoz ért, előkészítette a középnagyságú álkulcsot - Fritz szigorúan a lelkére kötötte, hogy ezzel kezdje a nyitást - és egy félpercnyi lélegzetvisszafojtott hallgatódzás után betolta az álkulcsot a zárba. Arca csaknem olyan fehér volt, mint a fehérre lakkcsiszolt ajtó, amelyhez hajolt.

Ugyanebben az időtájban jutott elhatározásra Sherfield. Pontosan háromnegyednyolckor belépett az egyik telefonfülkébe és becsukva maga mögött az üvegajtót, elmerülve lapozgatott a telefonkönyvben. A fülke üvegfalain keresztül kitűnően áttekinthette az egész hallt, a lépcsőházzal és a portás barrierjével együtt és miközben látszólagos bosszankodással lapozgatott a telefonkönyvben, nem vette le pillantását a lépcsőről.

Két percnyi várakozás után feltünt Lady Pearston a lépcsőkön és Sherfield izgatottan tárcsázta fel a szálló portását. Füleire szorított kagylóval úgy helyezkedett el, hogy pontosan látta a hallon átvonuló Lady Pearstont és másodpercnyi pontossággal szólt a telefonba.

- Halló... Hotel Majestic? A portás?... Kérem, kössön össze Lady Pearston lakóosztályával. Otthon van még őnagysága?

Lady Pearston éppen akkor haladt el a portás előtt.

- Halló! Lady Pearston éppen most távozik.

- Kérem a telefonhoz - felett Sherfield és izgatottan látta a fülke üvegablakán keresztül, hogy a Lady megáll a portás előtt és átveszi az udvariasan hajlongó portástól a kagylót. Most örült, hogy a festő hanghordozását megfigyelhette, amikor autót rendelt.

- Halló! - szólt elváltoztatott hangon, - Lady Pearston? Itt Shelley... Bocsásson meg Lady, közbejött akadályok miatt le kell mondanom a mai kirándulásról... Végtelenül sajnálom, de sajnos... Majd élőszóval megmagyarázom... bocsásson meg...

- Rendben van, jóéjt - felelt a Lady hidegen és letette a kagylót.

Sherfield a győztes örömével látta, hogy Lady Pearston leteszi a kagylót és némi tétovázás után visszafordult. Vontatott, kedvetlen léptekkel ment a lépcső felé és karcsú magas alakja eltünt a lépcsőkön.

Sherfield elégedetten lépett ki a telefonfülkéből. Az első veszedelmet sikeresen elhárította.

VII.

Bareslav verejtékező halántékkal állt meg az ajtón belül és zsebrevágta álkulcsát, kezébe vette a tőrszerű kést. Aránylag símán ment az ajtó felnyitása, de neki mégis úgy rémlett, mintha egy örökkévalóság óta fuldokolt volna az ajtó előtt jeges izgalmában és valóságos mennydörgésként dübörgött a fülébe a zárban kattogó, ropogó álkulcs halk zöreje.

Most végig simította kesztyüs ujjaival a homlokát és megfeszített akaraterővel iparkodott lerázni magáról a bénító félelmet. Úgy érezte, hogy itt az ajtón belül már nincs veszedelem, itt akár éjfélig is elpiszmoghat, hiszen Lady Pearston autótúrára ment, Lotte feltartásáról pedig gondoskodik Fritz. Arra gondolt, hogy felgyujtja a villanyt, de tartott attól, hogy Lotte még az épület közelében lehet és esetleg visszapillantva, felfedezi, hogy világosak az elhagyott lakosztály ablakai.

Néhány pillanatig várakozott a dermedt félhomályban, lassan hozzászoktatta szemeit az uccáról beszűrődő tompa derengéshez, azután óvatos, tapogatódzó léptekkel indult el a süppedő szőnyegen.

Alig tett néhány lépést, halk zaj ütötte meg a fülét az ajtó felől és Bareslav földbe gyökerezett lábakkal állt meg a szoba közepén. Egy pillanatig még azt remélte, hogy valamelyik pincér próbálkozik a kopogtatással, talán nem is tudja, hogy nincs itthon senki, de ez a reménye rögtön kínos rémületté változott. Alig volt annyi ideje, hogy a szomszédos szobába ugorjon.

Nyilt az ajtó, halk roppanás hangzott és erős, bántó fény árasztotta el a szobát.

Bareslav halántékában megpattanásig lüktetett egy ér. Elakadó szívveréssel hallgatta a szomszéd szobából áthangzó ruha suhogását, könnyű léptek neszét és vergődve keresett magyarázatot a váratlan tettenérésre. Ez hát az a «biztos» tipp? Talán a komorna jött vissza? Vagy Lady Pearston? Mindegy, itt most végzetes kutyaszorítóba került, ebből a kék-fehér női budoirból bajosan megy ki másként, mint megbilincselt kezekkel. Az egy pillanatra sem jutott eszébe, ami Fritznél első kézenfekvő lehetőség lett volna, hogy leüsse a visszatérő nőt és úgy rabolja el a gyöngyöket. Torkában kalapáló szívvel meredt az ajtó fehér kereteire.

Ebben a pillanatban feltünt az ajtóban Lady Pearston és szórakozott mozdulattal nyult a villanykapcsolóhoz. Halk sikoly rebbent el a hirtelen sápadt női ajkakról és az álmatag pillantású szemek tágrameredt rémülettel néztek Bareslav frakkos alakjára.

- Oh!... Ön... Kicsoda ön? Mit keres itt? - lehelte Lady Pearston kifordított kezét szája elé tartva.

Bareslavon furcsa, érthetetlen nyugalom ömlött el. Már leszámolt azzal, hogy visszakerül a Moabitba és szinte megkönnyebbülten lélegzett fel. Végre bekövetkezett, amitől napok óta rettegett, tehát nem volt tovább mitől félnie és csaknem felvidámult. De elhatározta, hogy előbb megleckézteti ezt az asszonyt. Maga előtt is idegenül csengett a hangja, amikor megszólalt:

- Jó estét, Lady Pearston. Foglaljon helyet, mert könnyen leülhet a meglepetéstől, ha megtudja ki vagyok és mit keresek itt.

Lady Pearston bizonytalanul nézett Bareslav nyugodt, kissé cinikusan fölényes vonásaiba. Nem volt tiszta a lelkiismerete, ennélfogva ő is félt minden váratlanul felbukkanó szituációtól. Lassan visszatért a hangja.

- De kérem... Hogy került ide?

- Az ajtón - mutatott Bareslav az ajtóra. - De szoktam néha ablakokon is bemenni. Olyan a foglalkozásom - tette hozzá magyarázó mosollyal. - Nem... Ne gondoljon rögtön a legrosszabbra, nem vagyok szállodatolvaj. Hogy mit kerestem mégis a budoárjában? Bizonyítékokat. Egyszerűen bizonyítékokat...

Bareslav elégedetten látta, hogy Lady Pearston elsápad a vékony púderréteg alatt.

- Mit mond? Nem értem?...

- Majd megmagyarázom. Kedves férje megbízásából dolgozom. Igen. Neki már hónapok óta rossz sejtelmei vannak ezzel a Mr. Shelleyvel kapcsolatban... És megbízott azzal, hogy szerezzek bizonyítékokat... a váláshoz szükséges bizonyítékokat...

Lady Pearston mély sápadtsága bíborvörös pirulásba ment át. Zavartan dadogta:

- De kérem... Ön téved... Nincs semmi ok erre... Egyáltalán semmi...

- Elromlott a mára tervezett autótúra? - kérdezte Bareslav felelet helyett. - Meggondolta magát? Vagy a festőművész a félénkebb? Nem baj. Ez magában véve is elég nekem. Sir Pearstonnak elég lesz annyi is, hogy a felesége hajlandó volt éjszakai autótúrára menni egy idegen férfival. Erre vonatkozólag pedig kétségtelen bizonyítékaim vannak.

Lady Pearston szemeiben őszinte félelem tükröződött. Nem a válástól rettegett, hanem a botránytól. Elszörnyedve gondolta át, milyen borzasztó lenne ránézve egy ilyen kínos válóperes botrány. Szinte könyörögve hebegte:

- Kérem... Mr. ... izé... Nem történt semmi... Higyje el... És szavamra igérem magának, hogy nem is fog történni. Holnap visszamegyek Londonba. De ne tegyen tönkre.

Bareslav maga is meglepődött a nem várt siker felett. Vérszemet kapva, mosolygott a megrémült asszonyra.

- Bocsánat... asszonyom, nem tudja, mire kötelez bennünket, magánnyomozókat, a hivatásunk. Ha valaha kitudódna, hogy nem jártunk el pontosan a kapott utasításoknak megfelelően, örökre tönkretennénk presztizsünket.

Lady Pearston tanácstalanul tördelte kezeit.

- Nem tudja megérteni, hogy semmi oka nincs a jelentésre? Okvetlen tönkre akar tenni? Mert bizonyos, hogy nem élném túl a botrányt.

Bareslav úgy érezte, hogy valószínütlen távolságba szökött tőle a Moabit betonpincéje. Már nyeregbe került és a szélhámosok szemtelen fölényével kezelte áldozatát.

- Nem tehetem, asszonyom. Tönkre tenném a jövőmet. Legalább is... hm... bizonyos anyagi kártalanítással... Talán lehetne... De nekem számolnom kell azzal, hogy esetleg pályát kell változtatnom... Ha valahogy mégis kitudódna...

Lady Pearston hirtelen megváltozott. Talán sejtette, hogy szélhámossal van dolga, aki zsarolni akarja. Fagyos, megvető hangon mondta:

- Úgy? Csak erről van szó? Kérem, mondja meg, mennyit akar? Egyszersmindenkorra.

- Egyszersmindenkorra? - ismételte Bareslav az alkudozó üzletember töprengő arckifejezésével... - Hm... nem könnyű kérdés... Mondjuk... mondjuk... százezer?!

Lady Pearston riadt, lehetetlen mozdulatot tett.

- Mit mond? - susogta sápadtan. - Százezer? Meg van őrülve?

- Miért? Sok? Én ennyit érek... olcsóbban nem adhatom magam...

- De lássa be... hogy ez lehetetlen. Ennyi pénzt egyáltalán nem tudnék szerezni.

- Ez baj - biggyesztette le ajkát Bareslav. - De hát sajnos, nem segíthetek... Hanem volna egy más megoldás...

- Micsoda?... - éledezett Lady Pearston arcán a remény. - Talán ráér várni? Néhány hét mulva esetleg összeszedem a pénzt.

- Azt nem! - mosolygott Bareslav. - Hanem esetleg... a gyöngyei... Talán átadná a gyöngyeit. Igen - tette hozzá határozottan. - Ez a hallgatás ára. Ennyit ér a jövőm.

Lady Pearston elsápadt.

- Lehetetlen! - mondta idegesen, - gondolja meg, az egész világ megtudná. Rosszabb, mintha jelentést tesz a férjemnek...

- Dehogy tudná meg az egész világ - legyintett Bareslav. - Tudtommal tökéletes hamisítványok is készülnek... Van itt Davosban egy nagy párisi ékszerész cégnek fióküzlete. Huszonnégy óra alatt elkészül a másolata. Senki sem fogja gondolni, hogy Lady Pearston gyöngyei hamisak. Viszont én olcsóbban nem adom el magam.

- Ez az utolsó szava?

- Ez.

- Rendben van - állt fel Lady Pearston. - Holnap este hatra megkapja a gyöngyöket.

- De a valódit! - jegyezte meg Bareslav, - mert ha kiderül, hogy az utánzatokat kapom, nem tartom be a megállapodást. Viszontlátásra, asszonyom.

Bareslav kilépett az ajtón és csaknem felkacagott jókedvében. Ezt gyönyörűen meguszta. Miközben felment az emeletére, arra gondolt, milyen fölényes arccal számol majd be Fritznek a nagyszerűen végződött kirándulásról. Észre sem vette azt a hangtalanul mozgó árnyékot, aki a Lady lakosztályából való kilépésekor a nyomába szegődött és felkísérte az emeletére.

Amint bezáródott Bareslav mögött az ajtó, Sherfield megnézte az ajtószámot és lesietett a portáshoz. Elkérte a vendégkönyvet és megnézte, ki lakik a második emelet huszonhetesben.

- «Mr. Brinsay, filmrendező» Newyorkból - dünnyögte maga elé. - Hát a festőn kívül filmrendezők ellen is óvni kell őnagyságát? Mégis csak meg kell írnom a lemondó levelet... Erre ember nem vállalkozhat. A helyzet folyton rosszabb lesz. Mindenesetre utána kell néznem ennek a Mr. Brinsaynak.

Sherfield alig aludt valamit ezen az éjszakán. Egyre a váratlanul feltünt filmrendező körül jártak a gondolatai és már nagyon megbánta, hogy egyáltalán vállalta ezt az «őrangyal szerepet.»

VIII.

Másnap délelőtt Sherfield legszívesebben háromfelé szakította volna magát, hogy egyszerre megfigyelhesse Lady Pearstont, Mr. Shelleyt és Mr. Brinsayt is. Miután azonban ez fizikai lehetetlenség volt, megelégedett azzal, hogy elfoglalta kedves leshelyét a hallban. Elhatározta, hogy az után veti magát először, aki leghamarabb megjelenik a színen, hogy utána nézzen kissé, vajjon milyen utakon járnak emberei és hogy egyáltalán van-e valami értelme ezek után a további őrködésnek. Őszintén sajnálta Sir Pearstont és feltette magában, hogy bármennyire nem fair dolog is, nem fogja elmondani, milyen csapodár felesége van, akinek alig rontja el egyik randevuját, rögtön tartalékban van a másik. A szimultán játék különben sem volt erős oldala, nem lelkesedett már az egész dologért, csak végleg tiszta képet akart kapni a helyzetről, mielőtt felszedi a sátorfáját és elbúcsúzik csúfos kudarca színhelyéről.

Negyedórai várakozás után megjelent a hallban a londoni festőművész és letelepedve az egyik fotelbe, látható türelmetlenséggel várakozott valakire. Sherfield tudta, hogy az elmaradt randevu miatt akar magyarázatot kapni őnagyságától és kíváncsian várta, hogyan viselkedik majd Lady Pearston. Végre izgatottan ugrott fel a festő és mélyen meghajolva köszöntötte a hideg fejbólintással tovasiető Ladyt. Mr. Shelley megrőkönyödött, értetlen arccal bámult a nő után és Sherfield jóleső érzéssel látta, hogy ezek között meglehetős sikerrel kuszálta össze a dolgokat. Vagy talán az újonnan feltünt amerikai filmrendezőnek köszönhető, hogy őnagysága keresztülnéz a festőn? Mr. Shelley feltűnés nélkül, mintha nem is őnagysága után menne, kisétált a hallból. Sherfield ugyanolyan diszkréten utánuk.

A magándetektív kaján örömmel látta, hogy Mr. Shelley hiábavaló kísérleteket tesz Lady Pearston megszólítására, de őnagysága figyelemre sem méltatja. A festő végül is bosszankodva fordult vissza a szálló felé és Sherfield töprengés nélkül eredt Lady Pearston nyomaiba.

A magánnyomozó nagyon kíváncsi volt, vajon hova indul őnagysága kora délelőtt gyalog ilyen sietve? Fokozódó érdeklődéssel lépegetett Lady Pearston után a házfalak tövében és két perccel később kiábrándultan látta, hogy a Lady belép a „Sermaux” párisi ékszerész cég fióküzletébe. Nem gondolta, hogy különösebb jelentősége lehet annak, hogy őnagysága ékszerészhez megy - az ösztöne sem szólalt meg, - csupán a benne rejlő makacs bulldog természetének engedett, amikor ő is benyitott a csillogó kirakatok között lévő ajtón.

Lady Pearston az üzlet baloldalán tárgyalt az üzletvezetővel és Sherfield alig tudta elrejteni meglepetését, amint meglátta az üvegpulton Lady Pearston legendáshírű gyöngyeit. Közömbös arcot vágva lépett a jobboldali pulthoz és megbízható márkájú zsebórák iránt érdeklődött. Miközben a segéd által elébe rakott órák ketyegését hallgatta egyik fülén, a másikkal őnagysága szavait leste és csaknem megdöbbent attól az egy-két szótól, ami megütötte a fülét.

- Tehát este ötre meglesz? - mondta Lady Pearston. - És garantáltan tökéletes másolatok?

- Még szakember is csak tüzetes vizsgálat után fedezi fel, hogy utánzat - felelte az üzletvezető. - Méltóztassék teljes nyugalommal rámbízni.

Sherfield eleget hallott. Letette a füléhez tartott árut és megigérve a segédnek, hogy délután visszajön, kilépett az üzletből.

Megvárta, míg Lady Pearston kijön és miközben hűségesen visszakísérte a szállóba, egyre azon töprengett, miért kell Lady Pearstonnak olyan hirtelen a gyöngyök pontos utánzata? A dolog egyre kuszáltabb lett előtte és ezzel egyidejüleg támadt fel benne a rejtély kibogozásának szenvedélye.

Délután öt órakor Lady Pearston keresztülsuhogott a hallon, de Sherfield ezúttal nem eredt a nyomába. Tudta, hogy az ékszerészhez megy a gyöngyök másolataiért, ennélfogva nyugodtan várt. Délelőttől kezdve egyebet sem tett, mint a rejtélyes Mr. Brinsay szobája körül settenkedett. - Mr. Shelley úgy eltünt a színről, mintha bánatában elutazott volna! - de nem tudott meg semmit. Az ebédjét is szobájába vitette a filmrendező és egész nap színét sem lehetett látni. Egyszer hallott Mr. Brinsay ajtaja mögül valami fojtott hangú veszekedést és élénken csodálkozott magában azon, hogy ilyen szemtelenül visszakiabáló inast megtűr a gazdája; - a vendégkönyvből tudta, hogy a filmrendező az inasával érkezett, - de ennek sem tulajdonított különösebb jelentőséget.

Félhatkor visszajött Lady Pearston és egyenesen lakosztályába sietett. A magánnyomozó elhelyezkedett az első emelet folyosó-központjában és maga elé rakva a spanyolfalul használandó lapokat, csendes türelemmel várakozott.

Pontosan hat órakor könnyű, ruganyos léptek zaja hatott a fülébe és a lépcsőn megjelent Mr. Brinsay. Áthaladt az asztal mellett olvasgató Sherfield előtt és határozott, biztos léptekkel ment egyenesen Lady Pearston ajtajához. Kopogtatására, mintha várták volna, azonnal felnyilt az ajtó és belépett Lady Pearston szobájába.

A magánnyomozó telt arcán mély töprengés tükröződött. Letette a kezében tartott lapot és megnézte óráját.

- Hat óra két perc! - állapította meg precizen. - Kíváncsi vagyok, meddig lesz odabent?

Alig tette zsebre az óráját és gyujtott cigarettára, nyilt a Lady ajtaja és kilépett a filmrendező.

Sugárzó arcáról ragyogott a jókedv, amint elsietett Sherfield előtt és hármasával ugrálva a lépcsőfokokat, felszaladt a második emeletre. A magándetektív élesen figyelő pillantását nem kerülte el, hogy futás közben féltően tapasztja balkezét a szíve fölé, mintha szívdobogását akarná elnyomni. Vagy valami nagyon értékes dolog lehet abban a zsebben és attól fél, hogy kiejti?

Megvárta, míg a filmrendező után becsukódik az ajtaja és óvatos léptekkel surrant fel a második emeletre. Meglapult a huszonhetes számú ajtó közelében és minden figyelmét a füleiben összpontosítva, hallgatódzott.

IX.

Bareslav a futástól lihegve nyitott be az ajtón. Fritz a nyitott bőröndök között csomagolt és az ajtónyílásra izgatottan fordult vissza. Sápadt arcában szinte foszforeszkáltak hideg, kék szemei.

- Nos? - kérdezte halkan, - megvan?

Bareslav felelet helyett a zsebébe nyult és selyempapírba göngyölt csomagot tett az asztalra.

- Tessék! - mondta sugárzó arccal. - Itt van.

Fritz tenyerére fektette a mogyorónyi nagyságú gyöngyszemekből álló fejedelmi ékszert és az ablakhoz lépett, hogy jobban szemügyre vegye. Bareslav fölényes diadallal állt mögötte. Nem tudta megállni, hogy ne hencegjen kissé a sikerével.

- Látod, ez vagyok én! A gyöngy is megvan és még menekülni sem kell. Pedig a te «remekül kitapasztalt tipped» után biztosan megbukhattam volna.

Fritz nem felelt. Kapzsi örömmel legeltette szemeit a nagyértékű ékszeren és egyre erősebb lett az elhatározása, hogy, amint előre kitervezte, megszökik Bareslavtól a gyöngyökkel. Hatalmas erővel tört fel benne a gyöngyök egyedüli birtoklása utáni vágy, ahogyan ujjai között morzsolta a csodás fényű gyöngyszemeket, mint a Sátán olvasóját: és arra gondolt, hogyha egyedül az övé lenne, kétszer olyan vagyont kapna érte, mintha megosztja Bareslavval. - És...  miért várjak holnapig? - mozdult meg benne egy sötét gondolat. - Ez a hülye úgysem jelenthet fel... A Lady szintén hallgat. Miért ne itt és rögtön? Ilyen lehetőség többé nem lesz! Rekedt hangon szólalt meg:

- Szép... Elismerem, hogy valóban tehetséges szélhámos vagy... De azzal soha nem jöttél volna ide a Moabitból...

Bareslav a szerteszét heverő ruhákra, fehérneműkre nézett és megakadt a szeme az asztalon heverő revolveren. Ugyanaz a fegyver volt, amit Fritz az ájult őr táskájából emelt ki. Rossz érzéssel dobott rá egy pyjama kabátot, hogy ne is lássa.

- Hagyjuk ezeket - legyintett. - Most, hogy megvan a nagy fogás, beszéljünk inkább az értékesítéséről. Gondolod, hogy lesz a berlini orgazdádnak elég pénze a megvásárláshoz? És hogy lejön utánunk Olaszországba? Mert nekem pénz kell!

Fritz megfordult. Örökké hideg pillantásában ott lobogott az a lefojtott, acélosan szikrázó tűz, amit Bareslav az őr leütése előtt is látott benne és hirtelen nagyon kellemetlen érzése támadt.

Fritz baltenyerébe fogta a gyöngyöket és miközben izgalomtól sápadt arcán brutális kegyetlenség ömlött el, két ugrással Bareslav előtt termett.

- Félsz? - sziszegte. - Ne félj, megkapod a részed... Nesze!

Mielőtt Bareslav felemelhette volna karját, szemei közé zudult Fritz csontos ökle és meginogva zuhant hátra. Estében feldöntötte az asztalt és érezte, hogy a pyjamakabáttal együtt a revolver is a mellére esett. Szürke ködfátyolon keresztül látta Fritz dühben rángatódzó arcát, amint rárohan és csontos kalapácsszerű ökle sűrűn csapkod az arcába, állára, fülére, szinte már nem is a harcképtelenné tevésért, a leütésért, hanem valami állatias, vad verekedési gyönyörűséggel ütötte, ahol érte.

Bareslav érezte, hogy elönti arcát a vér és gépies öntudatlansággal nyult a pyjama kabát alá a revolverért. Már egymáson hemperegtek a szőnyegen - a gyöngysor ott hevert mellettük egy félméternyire, - amikor tompa dörrenés hangzott és Fritz újabb ütésre emelkedő, véres ökle lehanyatlott. Arca kínosan megrándult, rózsaszínű hab jött ki a száján és elernyedve fordult le Bareslavról.

Az ajtó előtt fülelő magándetektív egy tompa dörrenést hallott és lenyomta a kilincset. Nyilt az ajtó és belépett Sherfield. Egy rövid átfogó pillantást vetett a vad felfordulásra, a sárgán elnyúlt, véresöklű Fritzre, az összevert arcú Bareslavra, a mellettük heverő gyöngysorra, aztán halkan becsukta maga mögött az ajtót, majd ráfordította a kulcsot is.

- Szabad tudnom, mi történt itt? - kérdezte csendesen a feltápászkodó Bareslavtól.

- Le... lelőttem... - mutatott Bareslav a földön fekvő halottra.

- Miért?

- Megtámadott...

- Látom... a gyöngysorért?

- Igen...

A magándetektív felvette a gyöngysort és zsebre vágta.

- Mossa meg az arcát, közben mondjon el mindent. Ezen már úgysem lehet segíteni - szólt, miközben szótlan izgalommal Fritz pulzusát nézte. - Meghalt.

Bareslav vérmaszatos arcából ijedt, könyörgő pillantást vetett a magándetektívre.

- Kérem... kicsoda ön?

- Magánnyomozó vagyok... Éppen a gyöngyökért jöttem ide. De maga közben rablógyilkosságot követett el érte. Sajnos, így bűnügyi letét lesz a gyöngysor.

- Nem! - tiltakozott Bareslav -, nem követtem el rablógyilkosságot... Ő akart megölni... De véletlenül hozzám került a revolver...

Sherfield csendesen bólintott.

- Lehet. Mondjon el mindent, de gyorsan, mert jelentést kell tennem.

Míg Bareslav lemosta arcát, néhány szóval elmondta, hogyan szöktek meg Fritzzel a Moabitból, hogy jutottak ide, hogyan szerezte meg a gyöngyöket és lőtte agyon a bűntársát.

Amikor befejezte, Sherfield komolyan nézett maga elé, majd rövid gondolkodás után így szólt:

- Valószínűnek látszik, amit mond. Sajnos, ez az átkozott gyöngysor túl bonyolulttá teszi a dolgot. Olyan szinezete van, mintha a gyöngyökért lőtte volna le a bűntársát...

- Akkor nem hoztam volna ide a gyöngyöket... Nálam volt, elszökhettem volna vele...

- Ezt nem olyan könnyű bizonyítani. Maga mégis csak rablógyilkosság gyanujában áll...

Bareslav szemei riadt félelemmel tapadtak Sherfield arcába. Szinte látta magát az akasztófa tövében és könyörögve mondta:

- Uram... Szabadítson meg ezektől a gyöngyöktől. Ugyis ezért jött. Vigye el...

- Ezt lehet! - mondta Sherfield. - Ez az egyetlen lehetséges megoldás... Kikapcsolni a gyöngyöket, mintha nem is lettek volna és csak valami apróságon verekedtek volna össze, amiből aztán gyilkosság lett. Igy csak erős felindulásból, vagy jogos önvédelemből elkövetett emberölés a vád... Mégis csak könnyebb...

- De mennyire! - sóhajtott Bareslav. - Kérem, tegye meg! Tanuskodjon a jogos önvédelem mellett. Higyje el, így történt... Hiszen látja... - mutatott összezúzott arcára.

- Látom - bólintott Sherfield - legyen nyugodt, mindent megteszek, ami tőlem telik. Elhiszem, amit mond. Hanem a gyöngyökről egy szót sem! Eddig csak hárman tudjuk. A halott, maga és én. Mi hárman pedig hallgatunk.

Bareslav melléből nehéz sóhajjal tűnt fel a megkönnyebbülés. Hálatelt pillantással nézett Sherfieldre, amikor az felemelte a telefónkagylót és feltárcsázta a rendőrséget. A detektív háttal állt Bareslavnak, úgyszólván rá sem hederített. Bareslav előtt ott fehérlett a menekülést kínáló ajtó, csak egy mozdulatába került volna, hogy csendesen kilépjen a folyosóra és rázárva az ajtót a telefonáló detektívre, megszökjön, de ez eszébe sem jutott. Valami könnyű, súlytalan ürességet érzett magában és révedező pillantását a földön heverő halottról Sherfieldre emelte. Már tudta, hogy ez a könnyű üresség a megáhított bűnhődés nyugalma és eddig feszült, keserű arcán békés kifejezés terült el.

Nyugodtan várta a fejleményeket.

Sherfield nyugodt, hivatalos szenvtelenséggel szólt a telefónba:

- Halló!... Rendőrség? Itt Hotel Majestic, második emelet huszonhetes szoba. Kérem az urakat, sürgősen, de lehetőleg feltűnés nélkül jöjjenek ide. Önvédelemből elkövetett emberölés történt... Igen. Az áldozat és a tettes itt van a szobában. Köszönöm.

A magándetektív letette a kagylót és nehéz, nyomott csend borult a szobára. Sherfield elővette cigarettatárcáját és szótlanul nyujtotta Bareslav elé. Bareslav gépies mozdulattal vett ki egy cigarettát és rágyujtva, mély szippantással szívta mellre a füstöt. Halkan, szinte szégyenlősen mondta:

- Köszönöm.

Sherfield legyintett.

- Ugyan. Szóra sem érdemes. Az az érzésem, hogy ez a szerencsétlen - itt Fritz holtteste felé intett, - megérdemelte a sorsát. Még jó, hogy így történt. Meglátja, még visszatérhet a nyugodt, becsületes életbe. Szépen letölti, amije van és kezdheti előlről. Persze, ehhez elegendő lelkierő és bátorság is kell.

- Nem félek - mondta Bareslav tompán. - Igy van ez jól.

Most nyílt az ajtó és belépett két civilruhás úr. Néhány szó hangzott és tíz perccel később Bareslav helyet foglalt a detektívek között a rendőrségi autóban.

Lady Pearston nem győzött csodálkozni, amikor másnap - az elutazáshoz csomagolt bőröndök között útra készen állva - kis csomagot kézbesített egy boy és a csomagból saját gyöngyei kerültek elő egy sornyi magyarázó irás nélkül. Ugyanabban a percben megszólalt a telefon csengője és egy szenvtelen és színtelen férfihang így szólt:

- Halló... Lady Pearston?

- Igen.

- Meg méltóztatott kapni a csomagot?

- Igen.

- Nagyszerű. Csak azt akarom még mondani, hogy... hogy nem mindig sikerül ilyen símán befejezni a kétes kimenetelű kal... izé... vállalkozásokat. Kérem, a jövőben legyen meggondoltabb. Ezúttal szerencsénk volt. A gyöngyök is visszakerültek, a lelkinyugalma is ép. De igérje meg, hogy soha többet nem megy a szakadék szélére... Igen... Halló... Hogy én ki vagyok? Hm... Személytelen valaki... Mondjuk az ön őrangyala. Most itt voltam, vigyáztam, de aztán önmaga vigyázzon magára... Tessék?... Igen... Én egy ilyen modern őrangyal vagyok. Nem álmokban jelenek meg, hanem telefonon... Tehát: saját lábaira állni... Good-by!

Koccant a kagyló és Lady Pearston sokáig nézett az elnémult készülékre. Jóleső, felszabadult érzés öntötte el. Undorodva, eliszonyodottan gondolt a legutóbbi huszonnégy óra súlyos lelki vívódásaira és jókedvűen fogadta a belépő Lottet.

- Előállt a kocsi? Mehetünk, fiam!

*

Bareslav önvédelemből elkövetett emberölésért a különös enyhítő körülményekre való tekintettel, ujabb hat hónapi börtönnel toldotta meg az eredeti hat esztendejéből hátralévő három évét. A szökésért kijáró fegyelmi letöltése után elfoglalta régi helyét a szabóműhelyben és sokszor nézett elgondolkozva a hatalmas hulladékládára, amiből valamikor megbontották a falat és ami Fritz életébe került. Kiszabadulása után szabóműhelyt nyitott és soha többé nem került összeütközésbe a törvénnyel.

VÉGE