AZ ATHENAEUM OLYASÓTÁRA

AZ ŐSI KASTÉLY

REGÉNY HÁROM KÖTETBEN

IRTA
RICHARD H. SAVAGE
„A hivatalos feleség” szerzője

Angol eredetiből forditotta
CSERHALMI H. IRÉN

BUDAPEST
AZ ATHENAEUM R. TÁRSULAT KIADÁSA
1897

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-092-1 (online)
MEK-15178

TARTALOM
I. KÖTET
I. FEJEZET. 
A varsói királyi palota.
II. FEJEZET. 
A kormányzó bálja.
III. FEJEZET. 
A nimovitchi kastélyban.
IV. FEJEZET. 
A volhyniai erdő.
V. FEJEZET. 
Judás.
II. KÖTET
I. FEJEZET. 
Elvesztett szerelem.
II. FEJEZET. 
A loschwitzi ódon ház.
III. FEJEZET.
IV. FEJEZET.
V. FEJEZET.
VI. FEJEZET. 
Szemtől szembe.
III. KÖTET
I. FEJEZET.
II. FEJEZET. 
A multak átka.
III. FEJEZET. 
Plevna előtt.
IV. FEJEZET. 
A gárda diadala.
V. FEJEZET. 
A szerelem csodái.

I. KÖTET

I. FEJEZET.
A varsói királyi palota.
- Oh csak porba tudnám őket tiporni, az áruló kutyákat.
És Berg gróf tehetetlen dühhel szoritotta össze ökleit, midőn szenvedélyes haragjának e kifakadása tört fel ajkairól. Szeme elégületlenül siklott végig Varsó álomba merült városa felett. Lehorgasztott fővel és hátrakulcsolt kezekkel járkált föl és alá a királyi palota széles tornáczán. Az éj hűs szellője meg-megrezegtette a sudár fák lombkoronáit, melyek illatos zöld rojtként szegélyezték a Visztula felé lejtősen alámeredekülő pompás terrászokat. Köröskörül egy hang se hallatszott, mig a lengyelországi kormányzó saját aggódó lelkével beszélt; csupán a távoli őrök tompa léptei hangzottak fel a méla csendben, kik fáradtan és unottan czirkáltak az állomásaikon.
- Ha egyszerü közkatona volnék, boldogabb lennék - töprenkedett Berg gróf mély keserüséggel szivében. - Egy vitézségi érem, egy kis nyugdij, néhány napig tartó wutki-mámor gyönyörüsége, a barakokbeli durva tréfák jóizű örömei, valamint a parasztszerelem kissé otromba hűsége, mindezek az alsó néposztályok szerény tüzhelyeinek jutnak csupán osztályrészül. És én, a lengyel királyság hatalmas parancsnoka, én, kit egy egész nagy császári birodalom minden hatalma támogat, én ide vagyok lánczolva egy pár rongyos, elégedetlen koldus miatt. Hiába igyekeztem utat törni magamnak az ő sánczaikon keresztül.
- Vajjon a kudarczom ezektől a csecsebecséktől fog-e megfosztani, vagy talán Szibériába visz, ki tudja?
Ideges, nyughatatlan ujjai görcsösen meg-megvonaglottak és őrült vágy fogta el, hogy letépje a mellén ragyogó, drágaköves érmeket.
- Nem, nem akarom megérni azt, hogy minden udvari bolond, minden parancsolhatnám nagyurnak a czéltáblája legyek. Pedig most egyetlen egy ballépés mindattól megfoszthat, amit harmincz évi hű szolgálat révén kiküzdöttem magamnak.
Berg gróf mélyen felsóhajtott, amint tekintete merőn tapadt néhány kivilágitott ablakra, hol vidám tisztikara még mindig pohárcsengés mellett köszöntötte fel a czárt. A palota homlokzatának nyolczszáz lábnyi területe elhagyatottan és némán meredt az éjszakába, csupán az ő szárnysegédje volt még ébren, ki tiszteletteljes távolságban követte borongó gondolatokba merült urát és türelmesen várta legkisebb parancsoló jeladását.
Berg gróf megállt és tekintetét a gyorsan tova hömpölygő folyam hullámaiban tükröző csillagok ragyogására szegezte. Az őszelő sárgult lombja zizegve hullott le utjain, amint az alsó terraszra érve, ledőlt egy márványpadra.
A nagy város álomba merülve terült el előtte, mint alvó oroszlán. Csak egy-egy távoli őrszem fölhangzó kiáltása bontotta meg a nyomasztó csendet és a nemes gróf megfordult és feltekintett a hatalmas, ódon kőtömbre, melynek királyi termeiben hajdan Mazovia herczegei székeltek.
- Átkozott kastélybörtön! - kiáltá mély keserüséggel. - Csarnokaid árulók hajlékai; levegőd aljas ármány mérgével és lázadás lehelletével terhes. Tróntermeidből megszakadt szivvel bujdostak el királyok; kémek kisértette falaid mögött hősöket csaltak meg, aljas pénzért vásárra vitték az államot és magát az emberiséget alázták a porba! Mi lesz itt az én sorsom? Hirtelen fogok-e valami pillanatszülte uj kedvenczben utódomra találni, vagy egyszerre megjön-e a rendelet, mely élethossziglani számkivetésre kárhoztat? Mert e játékban, mit a ravasz lengyel fondorkodás ellen folytatok, lehet hogy egy császár bizalmát játszottam el. Ha végre be kell vallanom, hogy nem tudom a forrongó zendülések titkos szövedékét felfedezni, ez az én teljes tönkrejutásomat jelenti.
- Minden pillanatban bekövetkezhetik az én bukásom és akkor kezdődik a bünhődésem is. Csak tudnék olvasni a csillagokban, midőn könyörtelenül ragyogva gyulnak ki a keleti égen. Mi vár rám a jövőben? A czár csak egyet kiván: sikert. Szigoru engedelmet követel tán még az életem árán is. Utat-módot kell találnom, hogy én legyek a nyertes az összeesküvés, az aljas ármány e vak játszmájában. Nem tartok igényt a lángész kettős látására és mégis, a nagy Napoleon, midőn e helyütt járt, ép oly vak volt, mint a mogorva Wallenstein Eger várában, vagy mint az emberkerülő ötödik Károly az Eskuriálban. Mert a csillagok némán ragyognak le ránk, mig az ember tovahalad a bukás, a tönkrejutás felé és örökké vakon küzköd a sors iszonyu végzetei ellen. Utolsó beszámolómat a czár kedvetlenül fogadta, mint ki nem elégitő tudositást. A tulzásig menő szigor, a társadalom legmélyének vizsgaszemü kutatása, a pazarul osztogatott megvesztegetések, mind, mind eredménytelen maradt. És itt a talpam alatt, Varsóban, e büzhödt, romlott fészekben, az árulás tüzének izzó parázsa titokzatos lázadássá van fel szitva. Minden perczben hirül vehetem...
Elhallgatott és megfordult, a mint látta, hogy lenn az országuton egyetlen egy szál katonatiszt vágtat őrült sebességgel a Jagellók hatalmas, ódon palotájának kiszögellő nagy kapuja felé.
A lovas mögött egy kis kozákcsapat vágtatott dübörögve tova könnyü paripákon és hosszu lándzsáik világoskék tündökléssel ragyogtak a kristálytiszta csillagfényben.
- Futár jön, sohajtotta a kormányzó unottan, a mint felemelkedett arról a padról, a hol hajdan Sobiesky eredménytelenül harczolt a rázuduló gonddal, hol Ágost szász herczeg szomoru szivvel gondolt vissza távolba szakadt szép Aurorájára és hol a hős Poniatowsky, arról a hatalmas Szemiramisról álmodott, kinek önfejü szerelme, őt a gyalázat ösvényén végigvezetve, Lengyelország végzetes trónjára emelte.
A komor töprengéstől kimerült férfi, kinek vasmarka II. Sándor czár nevében féken tartotta a leigázott Lengyelországot, vissza akart vonulni saját szobájának magányába. Beleunva a várőrség magasabb rangu tisztjeinek adott bankett unalmas, hideg szertartásosságába, a meghóditott Lengyelország parancsnoka észrevétlenül hagyta volt el a pohárcsengéstől zajos termet, hogy az éjjeli óra méla csendjét élvezhesse.
- Senkiben se bizhatom meg, suttogta. Gondolkodnom is csak akkor szabad, ha itt künn egyedül vagyok a szabadban; leveleim, tudósitásaim, titkos intézkedéseim mind, mind akárcsak nyitott könyv volna az összeesküvő fattyuk szemei előtt. Aranyleples ostromállapot ez a palotai élet, mert ama háromszázezer embernyi tömegből, mely itt hemzseg, aljas árulás és faji meghasonlás vicsoritja rám lépten-nyomon a fogát. Százezer ocsmány zsidó, százötvenezer aljas lengyel lelkében áruló gazság, őrületes láz ég és a czár csekélyszámu párthivei közé csupán a katonaság és a tunya, elhizott hivatalnoksereg tartozik. És ez utóbbiak közül is ki tudja, hányan árulták már el a czárt, meghódolva a lengyelországi csillogó külszinnek és az asszonyi csábitás büvöletének.
Berg gróf visszahökkent, midőn a nagy sebbel-lobbal közeledő szárnysegéd katonásan szalutálva állt meg előtte és halkan szólalt meg:
- Császári külön gyorsfutár érkezett, rögtön átadandó fontos sürgönyökkel.
- Megint hasztalan rendeletek, megint kivihetetlen utasitások, sohajtott fel a kormányzó, gyors léptekkel indulva saját magánszobája felé. Csak egy utunk van. A lengyel autonomia minden nyomát el kell törölni. Oroszország korlátlan uralmát ki kell terjeszteni a nyugati határig és Varsó köré uj bástyákat kell épiteni, melynek ágyui a város felé szolgáljanak.
Ez az önkénytelen ajkáról fakadt, gúnyos megjegyzés nem csalt mosolyt a gróf ajakára, midőn a nagy, keleti épületszárnyból, a lengyel királyok árnyékaitól népes szobákból, a hallgatag főrendiház-csarnokon és a képviselők elhagyatott üléstermén végig, a nagy nyugati épületszárnyba ért, hol szárnysegéde gyors léptekkel sietett előre. Észrevette, hogy minden kapunál vad, mongolszemü kozákok kivont karddal állanak őrt.
Önkénytelen reszketés futotta át a gróf testét és fogai vaczogva verődtek össze, amint végighaladt a rabigába hajtott nemzet megszentségtelenitett hajlékán.
- Kegyvesztésemnek megyek-e most elébe? gondolta magában buskomoran. Ha nem tekinteném Xeniát, örömmel üdvözölném, a legtávolabb eső, a legjelentéktelenebb állást is, a hová a czár haragja számüzne.
Kipillantott az ablakon és tekintete végig siklott a Zamkowy téren. Ugy érezte, mintha utjában a lengyel királyok festett képei rámeresztették volna a szemüket és elátkozták volna őt, amint arra haladt; mintha a lázadók uj légiói pattantak volna ki a falakat diszitő csataképekből bizonyságául annak, hogy Lengyelhon virága hajdanában győzelmesen lobogtatta lobogóit Oroszország kellő közepében.
A lenyügözött Varsó fölött összetorlódó sötét felhőkre huszezer láng viszfénye vetett halványsárgás világot.
- Enkezemmel szeretném a levegőbe röpiteni a lázadás e fészkét, - dörmögte Berg gróf. - Tüzzel és vassal ki kellene őket irtani. Béke kell nekik! A sir békéje!
Komor, katonás arcza felderült, amint belépett a nagy csarnokba, a hol tábornokai naponként átvették titkos napi parancsait.
- Bocsássa be - szólt röviden a parancs, midőn szárnysegédeinek egyike ültéből felszökve, valamit sugott a hatalmas kormányzó fülébe, kinek egyetlen szava elegendő volt arra, hogy Lengyelhon legbüszkébb feje a bitófa alá kerüljön.
Az előszoba ajtaja megnyilott és egy sötét arczbőrü czirkasziai gárdista kapitány egy katonatisztet kisért be a grófhoz. A nyilt ajtón át körülbelül husz vad hegyilakó ődöngött, pisztolylyal, karddal, és tőrrel a kezükben a kik kiváncsisággal vegyes vad szenvedélytől égő pillantásokat lövelltek az imént érkezett pétervári dandyre. Asztrakán turbánjuk, csillogó, ezüst tölténydobozaik és exotikus nemzeti viseletűk vad külsőt kölcsönzött ezeknek az embereknek, kiknek tizenhárompróbás testőri hüsége még mindig a mohamedán eskü szentségéről tanuskodik.
Még a hosszu ut rátapadt szennye, negyven verstnyi éjjeli vágtatás okozta fáradtság se homályosithatta el az érkezett idegen különös szépségét és elbüvölő előkelőségét, ki mélyen meghajtva magát a kormányzó előtt, pecsétes levelet nyujtott át neki »Ő Felségétől, a nagyherczegtől«. Az utolsó szavakat az önkénytelenül összerezzent szárnysegédek meg se hallották.
A kormányzó szemei villámokat szórtak, midőn gyors mozdulattal feltépve a czár magántitkárának pecsétével ellátott levelet, mohón futotta át annak tartalmát. Udvarias kézmozdulata egy mellette álló karosszékkel kinálta meg a várakozó katonatisztet, aztán mélyen fellélegzett, midőn halk kérdésére ezt a suttogva elmondott választ kapta.
- Egy óra mulva, kegyelmes uram, üzenetet kell vinnem a Sándor-hidfőre, a folyam prágaoldali partjára.
Berg gróf szótlanul fordult szárnysegédéhez, ki jegyzőkönyvvel kezében, várta a parancsait.
- Ezredes ur - szólt a kormányzó gyakorlatszerezte határozott, velős rövidséggel - kettőztesse meg a palota őreit, küldjön ki rögtön tizenkét század katonaságot, hogy a Sándor-hidon sorfalat álljanak. Négy sotnia kozák-őrség czirkáljon Prága külvárosában, két sotnia kiséri vissza a tiszt urat. A katonai őrség főállomásánál felnyergelve várjon a paripám. Küldje be hozzám Alexandroff tábornokot és a palota intendánsát. Titoktartást parancsolok. Egy pillanatnyi haladékot se türök. A szolgálattevő czirkasziai testőrség kisérje vissza a tiszt urat a Sándor-hidon át.
- Minden izében katona, - gondolta magában a királyi futár, midőn a kapualjban lóra pattant. Körötte negyven sötét lovas bontakozott ki a sötétségből, az éj mogorva, komor fiai és egy pillanat mulva a palota területe, a Zamkowy tér, a terraszos kert, a folyam partjai kétezer fegyveres katonától hemzsegtek. Ember fiának tilos volt a bejárat a palotába ama percztől fogva, midőn Berg gróf maga lóra kapott és aggodalmasan dobogó szivvel végig vágtatott a hidon, melyen a fegyveres őrök sorfalat álltak. Mert 1860-at számláltak és Varsó utczáin mindennapi volt a gyilkosság, mely éj idején az utakon és utczákon leskelődött.
A néma katonaság közül, mely mogorván szorongatta töltött fegyverét, senki se tudta, kinek az alakját takargatja a bő köpönyeg, kinek arczát árnyékolja a tábornagyi fehérforgós csákó, midőn Berg gróf, a leigázott ország kormányzója, mély tisztelettel szökött le lováról és megcsókolta a császári britskából kegyesen feléje nyujtott kezet. Aztán ép oly szótlanul egyenesedett fel ujra és maga is helyet foglalt a hintóban, mely robogva haladt végig a jól őrzött hidon.
A sárral telifrecscsentett hintó csillogó aczéllándzsák erdején keresztül robogott be a királyi palota udvarába, hol a császári kapu tárva-nyitva állott és az ötven libériás inas kezében lobogó viaszgyertyák fénye egy magas, erős, középkoru férfira esett, kit Berg gróf mély alázattal kalauzolt a lengyel királyok diszlakosztályába. Hanem előbb jól átkutatták volt a kárpitos szobák minden zugát és a viaszgyertyák lobogó fényében láthatóvá vált a dusgazdag diszitményü falak minden arabeszkje, csak az a négy czirkasziai fegyveres nem, kik minden terem négy sarkában, spanyol fal mögé rejtőzködve, őrt állottak.
Midőn Varsó hajnalban nappali munkájára ébredt, a nagy sárga királyi lobogó, a melyen hatalmas kétfejü sas czimere sötétlett, a félmillió rabszolgának azt hirdette, hogy az éjjel egy Romanoff aludt a palotában.
Berg gróf szeme késő hajnalig kinos aggodalommal tapadt váratlan vendégére, ki fürkésző kérdéseivel halálos ijedelmet keltett a szivében. Mert a kastély egyik, drágakövekkel himes ékszerdobozra hasonlitó, szobájában, hol hajdanában szép királynők égették hamuvá szerelmes leveleiket és pirulva érezték szivük szenvedélyes szerelmének dobbanásait, a hatalmas czár testvére titokban értekezett a kormányzóval Lengyelhon sorsa felett.
Még a bájos Xenia grófné is, ki halovány arczczal várta volt urának visszatértét, alig merte suttogva kérdezni, hogy ki volt az éjféli vendég. Nagyon jól tudta ő azt is, hogy teljes elszigeteltségük czifra nyomoruságában minden ajtó megnyilik annak a férfiunak, ki Sándor czár nevében jön. Nagyon jól tudta azt, hogy ámbár az urának most császári hatalomban van része, egyetlen egy vigyázatlanul elejtett szóval, egyetlen egy ügyetlen indiszkréczióval örökre eljátszhatja előkelő állását. Mert még hálószobájuk békés és biztos visszavonultságában is tisztek, hivatalnokok, kémek, inasok és a harmadik sectió bérenczei kémkedtek körülöttük. És a bukás, mely magát Berg grófot hosszu évi számkivetésre kárhoztatná, az udvar aranyos ajtait örökre elzárná ugyanez udvar legfényesebb társadalmi csillaga, a szép Xenia grófnő előtt és fiát, a hóditó fiatal gárdistát, ama véres háboru vértanuságára itélné, mely ez idő szerint a Kaukazus hegyszorosaiban dühöngött.
A kormányzó tábornok lelkét az az aggasztó sejtelem remegtette meg, hogy csupán hűségében való kétkedés és megbizhatósága iránt ébredt bántó gyanakodás lehet az inditó ok, mely arra birta a nagyherczeget, hogy mély incognitóban, lóhalálában őrülten vágtatva, kétszáz mértföldnyi utazást tegyen és éj közepén váratlanul nála teremve tán végbeszámolást kérjen tőle Lengyelország kormányzatáról. Mert a mig a sárga-fekete zászló ott lobog a nagy palota omladozó tornyain, a végzetes küldetés II. Sándor czár korlátlan hatalmát ruházta rá a nevében megjelent nagyherczegre. Sem szivélyes barátság, sem gyanakvó bizalmatlanság leghalványabb árnyalata sem tükröződött a császári vendég arczán, midőn a kormányzónak kijelentette, hogy a legmélyebb titoktartást követeli tőle.
- Nem akarok érintkezni senki mással, csak önnel és azokkal, a kiket majd magamhoz rendelek - válaszolt röviden a nagyherczeg, midőn a kormányzó a fogadtatás hivatalos formakérdésére rátért. Egyedül voltak és a reggeli már várta őket a királyi magánteremben, mialatt Berg gróf hiába igyekezett a sorsát kibetüzni a nagyherczeg mozdulatlan, közömbös arczából. Néhány erősen kiélezett kérdés arra vallott, hogy az éjjeli látogató a kormányzó legutolsó tudósitásainak legkisebb részletébe is be van avatva.
- Az ön utolsó beszámolója nem volt kielégitő, kedves gróf, - szólt a nagyherczeg, az emlitett okiratot az asztalra dobva. - A császár akarata ezentul tettet, komoly, férfias, szüntelen, mindent magával sodró cselekvést követel öntől. Ő Felsége, a császár, azzal bizott meg, mondjam meg önnek, hogy ő teljes bizalommal van az ön buzgósága és tevékenysége, az ön hősies bátorsága és férfias szilárdsága iránt. Hanem egyszersmind életem legkomolyabb feladatát kell most teljesitenem. Megbizatásom oda irányul, hogy utolsó kisérletképen, mielőtt tettleges repressiohoz fognánk, értekezzem önnel és beszéljem meg, vajjon egyesült erővel nem tudnánk-e belehatolni a rejtett myszteriumok mélyébe. Ön itt folyton tovább terjedő titkos lázadás forrongó erjedése közepett van és fel vagyok hatalmazva arra, hogy önnek, de egyedül csak önnek kijelentsem, miként egész nyugati Oroszhon lángban áll. Rowno, Witebsk, Wilna, Grodno, Minsk, Volhynia, Podolia és Moghilef csupa rebellis fészek. Közel állunk a válsághoz. A nyilt lázadás mindennap kitörhet.
Berg gróf elálmélkodó meglepetéssel bámult a nagyherczegre, amint annak érczes hangja ünnepélyesen csengett a fülébe.
- És nekem erről sejtelmem sem volt - rebegte zavarodottan. - Pedig hiven igyekeztem teljesiteni a kötelességemet.
A kormányzó arczán tükröződő kinos rémület meghatotta a komor nagyherczeget.
- Barátom, a látszólagos nyugalom valamennyiünket félrevezetett. Kérem, a mi az ön személyét illeti, felesleges minden aggodalma. A császár jobban bizik önben, mint valaha. Bizonysága ennek az, hogy ön lesz az egyetlen, ki titkos missiómról tud. Ez felséges bátyám saját rendelete. Az a terv, melynek kivitelét önre bizza, még az eddiginél is szorosabb összeköttetésbe hozza önt a császári családdal. A czár ezt küldi önnek.
A nemes gróf szive büszke diadalban dobbant meg, midőn a nagyherczeg mellére tüzte annak az érdemrendnek a csillagát, melynek elnyerése a gróf egész életének egyetlen nagy ambicziója volt.
- Mi nem kivánunk öntől az eddiginél törhetetlenebb hűséget, csak további lankadatlan cselekvést és föltétlen hallgatást. Mert nyelvünk egyetlen egy elszólása Szent Oroszhon nagy szándékait meghiusithatja.
Aztán egy kis vázlatkönyvet kiteritve az asztalon, éles hangon folytatta.
- Vésse ezt jól az eszébe. Ez a vonal itt, Odesszától Königsbergig Európa legrövidebb haránt átmérője. A lengyel királyság, a mint látja, hatalmas bástyafalként messze kiszögellő csucsot képez, melynek birása szabad utat biztosit nekünk Ausztriába és Poroszországba. Lengyelország hármas felosztásának szemfényvesztő játékát mellőzve, az orosz hatalomnak utolsó csepp vérét kell ontania, államkincstárának utolsó millióját fel kell áldoznia, hogy e természetalkotta erősség birtokában maradjon. Mi még nem vagyunk teljesen elkészülve egy nagy háborura. Az orosz kéz lassan mozog, de vasmarokkal tartja fogva azt, a mit egyszer ökölbe szoritott. Mától számitott negyven esztendő mulva hatalmas vasuti hálózat, nagy alkotások egész sorozata, katonai szertárak alapitása Lengyelországot egyetlenegy nagy, hatalmas erőditménynyé fogja varázsolni, melyet egész Európa egyesült hatalma hiába fog döngetni.
- Arra levén kényszeritve, hogy Konstantinápolyt szemmel tartsuk és a Duna torkolata felett őrködjünk, első nagy ellenségünk Ausztria. Hanem egy másik nagyhatalomra számitunk, mely arra van hivatva, hogy Ausztriát megtörje, ez a hatalom az észak felcseperedő óriása: Poroszország. Majd ha az a két, egymással irigy agyarkodással vetélkedő nyugati birodalom egymást porba alázta, akkor mi friss és ép erővel neki fogunk és nagy művünk gyorsan be lesz fejezve. Akkor aztán foszlányokra téphetjük a bécsi congressus szerződését, kaczaghatunk a párisi egyezkedésen és még mielőtt felvirradna a huszadik század hajnalhasadása, könnyüszerrel legyőzhetjük minden európai ellenségünket. Jelszavunk ugyanaz, a mi Poroszországé, »katonai fegyelem, nevelés, éber megfigyelés« és a mikor legerősebbek leszünk, akkor tüzünk össze leggyengébb ellenfelünkkel. Husz esztendő mulva Lengyelország katonai vasutakkal övezetten és hatalmas erőditményekkel fölfegyverkezetten, tartalékseregünkkel játszva fog ellenállhatni minden támadásnak, és azalatt szabadon és teljes erőnkkel küzdhetünk Törökországgal és Angliával vagy fenyegethetjük Poroszországot.
- De hogy mindezt elérhessük, a lengyel összetartás legutolsó nyomait is el kell törülnünk. Napoleonnak igaza volt. A szenvedélyes, könnyelmü, állhatatlan és dőre lengyel nemzet halálra van itélve. Ezekből látja, kedves gróf, hogy Lengyelországot meg kell tartanunk, még ha az ég is összedől. Hajdan a kereszténység sorsa ugyanezen a szük téren dőlt el, midőn Sobiesky a törököket visszaverte 1863-ban. És most Európa uralmáért ujra Poroszország vagy Ausztria sikságain folyik majd a küzdelem. Anglia napról-napra elszigeteltebben vonul vissza a maga kereskedelmi lobogója mögé és pénzkirályai kormányozzák a tenger királynőjének birodalmát. A véres forradalom, melytől rettegünk, most az ön tartományainak határain belől érlelődik meg. A nyolcz belső lengyel tartomány zendülésre készül. Ha itt kitör a lázadás, ön el van zárva minden segélytől és ugy járhatna, mint Varus modern barbárok között. A lemészárolt seregeket könnyen pótolhatjuk ugyan, de Lengyelországot elvesztenünk nem szabad. Oroszország nyugati határának ez a kulcsa. Ha valamikor tömegesen harczolunk, csak az ellenség földjén fogunk csatát vivni. Hadd érezzék az első ágyulövésnél már az orosz kolosszus letipró talpait.
- És melyek Fenséged uj tervei? - kérdé a gróf elálmélkodva.
A nagyherczeg mély gondolatokba merülten nézett a szeme közé.
- Midőn az ön igazszándéku buzgalma se tudott ő felségének végleges felvilágositásokkal szolgálni, az ön birodalmában észlelt kinos feszültség és a lengyel nemességnek, valamint a ránk nézve veszedelmes alsóbb társadalmi osztályoknak lázas tevékenysége másfelé irányitotta figyelmünket. Legéberebb kémeink, legügyesebb ágenseink nyugati Oroszországot járták be. Magától értetődő dolog az, hogy az ön alattvalóinak egyharmad része zsidó, kik bennünket gyülölnek és meg vagyok győződve róla, miként a többi nyolcz tartományban az ugyanolyan arányban levő zsidó lakosság szintén az összeesküvést forraló lengyelek pártját fogja. Ezek a zsidók ugyanis azt remélik, hogy a lengyelek a Dnyeper mentén visszaadják nekik hajdani kiváltságaikat. A lengyel nemesség pedig a mi régi határainktól egész az ön birodalmának végső nyulványáig mind rettegi a jobbágyság eltörlésének fejük felett lebegő Damokleskardját. Soha országban az ur és jobbágy közti örvény nem volt oly áthidalhatlan, mint Lengyelország ősi királyságában. És közöttük a zsidóknak, mint középosztálynak, módjukban áll, hogy betakarithassák azt az aranyaratást, mely után annyira vágyódnak. Igy tehát a nemesség, a zsidók és a parasztok végre frigyet kötöttek. És ők e perczben készek arra, hogy az ön háta mögött fellázadjanak. Hanem mihelyt a mi titkos kémeink kiszimatolták az éjjeli összejöveteleket és a titkos összeesküvőknek minden mozdulatait az emlitettem tartományokban, a császár feltette magában, hogy örökre kiirtja őket.
Kegyetlen láng lobbant fel a nagyherczeg szemében, midőn könyörtelen csengésü hangon folytatta.
- Az önök vezérszerepet játszó, veszedelmes nemessége titokban bejárta ám az orosz tartományokat. Igy vezették önt félre. Hanem mi engedjük, hogy vakon rohanjanak a csapdába. Azután majd lecsapunk rájuk. A császár nem akarja megkisérteni a lázadás elfojtását. Ő csak azt várja, hogy mielőbb kitörjön. Önnek itt elég erős fedezete van és Mouravieff Mihály vezetése alatt két hadsereg, készen áll, hogy a Dnyeperen átkelve, mind egy szálig leverje a támadókat. Azután halkan sugta: »És aztán rögtön, erélyesen hozzá látunk, hogy Lengyelországot beleolvaszszuk Oroszországba.«
- De hát a lengyelek? - kérdé Berg gróf félénken.
- Nem lesz többé lengyel nemzet, - dünnyögte a nagyherczeg. Katholikusok, külföldi menekültek, fattyu zsidók, lengyel kutyák, hadd seperje el a fergeteg ezt az egész aljas söpredéket. Hanem előbb hadd rohanjon tőrbe a nemesség. Ha a csapda rájuk zárul, ők a kezünkben vannak. Bünhödés, vagyonelkobzás, számkivetés lesz az osztályrészük. Erre majd a söpredék fellázad. Mi legyőzzük és nemsokára minden nemesi birtokon le a határszélig loyalis orosz nemes fog mint tulajdonos székelni. És most alkalmazkodjék szigoruan az én rendeleteimhez. Tartson rögtön nagy katonai szemlét az összes hadsereg felett. Kezdje meg azt holnap a varsói ezreddel. Ez legalább mulattatni fogja ezeket a kutyákat. Holnap reggel rendes időben jelentkezzék nálam és terjeszsze elő nekem az összes lengyel nemesek névjegyzékét, kiknek birtokuk van az ön tartományában. Nyolcz nyugoti tartományunknak hasonló névjegyzéke meg van már. Utasitsa rögtön az összes alkormányzóságok maréchal de noblesseit,* hogy önnek eziránt felvilágositással szolgáljanak.
A császár öcscse egy percznyi szünetet tartott és mosolygott a kormányzó zavarán.
- Kedves grófom, ne avasson be senkit a velem való mai értekezés titkába, kivéve azt a fiatal tisztet, kit én önhöz küldtem. Dournoff Alexis, őrnagy a gárda-kürasziereknél, meg van bizva azzal, hogy a lengyel nemesség fölött összehuzza a hálót. Ő nincs irántuk jó szándékkal, mert az apja Meyendorf báró vezérlete alatt esett el a grochowi haláltosztó csatában, midőn a lovasság mind egy szálig elhullott, hogy megmentse Diebitscht. Dournoff a czár kivételével, az egyetlen emberi lény, a ki tud ama szándékunkról, hogy tőrbe akarjuk csalni a lengyel nemességet.
- És miért e tőrbe csalás? - mormogta Berg gróf.
- Mert ha mindannyian gyanus ügybe bele vannak keverve, csakhamar mindörökre szét rebbenthetjük őket és birtokaikat igaz hitü oroszokkal fogjuk benépesiteni. Mi az oroszlán barlangját rókabőrrel bélleljük ki. Hisz ön ismeri azt a régi példaszót: »Egy görög tiz európain, egy zsidó tiz görögön, egy orosz tiz zsidón tud kifogni«. A lengyel nagybirtokosok teljes biztonságban rejtőzködtek el kiváltságaik bástyái mögé, összeesküvéseiket szenvedélyes, tüzes asszonyaik mozditották elő a zsidók segitségével olyannyira, hogy azok az idegenek még a mi rendőrségünket is rendesen félrevezették. No de nemsokára megleczkéztetjük őket. Hanem mély hallgatást kérek az én kilétemet illetőleg. Én ma éjjel titkon távozom innen. Csak a grófnét és a fiát mutassa be nekem. Mert nemsokára szükségem lesz az ő segédkezésére is.
A kormányzó tágra nyitott szemekkel bámult a nagyherczegre.
- A feleségem közremüködésére?
- Arra, - felelé a nagyherczeg nyugodtan, elbocsátva a grófot. - Ön Dournoff közremüködésével nagy bált fog itt rendezni és én Wilnán szintén adok egyet, mihelyt oda visszatérek... Azt akarom, hogy az egész lengyel és lithván nemesség gyengéit kikémleljük.
- De az országos zavarok? - szólt a kormányzó.
- Virágok alatt fogok küzdeni, - szólt mosolyogva a nagyherczeg. - Aranynyal és szép szavu hizelgéssel utat nyitok magamnak a lengyel nők leggyengébb jellemü elemeihez. Mig a hadsereg harczrakészen lesi a jelszót, holmi turbékoló szerelmes enyelgés utbaigazithat bennünket.
Berg gróf mélyen meghajtotta magát és visszavonult, mig a nagyherczeg az ablakhoz közeledve, kibámult az éjszakába. A kormányzó egész testében összerezzent, midőn látta, mint emeli fenyegetőleg égnek a Moskovita vésztjósló haraggal ökölbe szoritott kezét. Megbecsülhetetlen értékü czobolylyal szegélyzett szürke felöltőjében, melynek mellén egyetlen hófehér érdemkereszt fénylett, katonásan felsarkantyuzott csizmáival, baljában kemény csákóját szorongatva, a durva, erősakaratu királyi nemes négyszegletes feje, szürke szempárja, daczosan felkunkorodó bajusza és bronzszinü, megkeményedett vonásu arcza a Romanoffok edzett erejét, ellenállhatatlan energiáját és vad tettszomját hirdették.
Kegyetlen mosoly játszott vékony, könyörtelen ajkai körül, melyeknek bibora közül kifehérlett erős alabastrom fogazata, mert a nagyherczeg e pillanatban egy egész nemzet halálitéletének titkát őrizte szivében.
És Berg gróf, miután reszkető nejét álomba csititgatta, az őr fel-felhangzó lépteinek nesze mellett az előtte kifejlő ármány hálóján töprenkedett, mely a bálterem diszes ragyogásával fátyolozza majd el a mögötte lesben álló bitót és a börtön-czella rémeit.
- Nem lesz többé lengyel nemzet - ismételte gépiesen és lelki szemei előtt felemelkedett a rettenettes Mouravieff, a csendes generális megkövesült arcza, amint szeme egy mozdulattal rámutat az árulók sirjaira. Mert Mouravieff Mihály Lengyelország átka volt és vérebei most is a távolból vicsoritották rá éles fogaikat. Az álmodozó éjszaka fátyolt boritott az alvó Varsóra, melynek ezer lángja a Visztula vérmocskolt partjain ragyogott.
- Jól van, - kiáltott fel a nagyherczeg, midőn a hajnal fényénél nyugodtan futotta át a lengyel nemesség névjegyzékét, melyet a gróf rendelkezésére bocsátott. - No, most szenteljünk egy órát bájos felesége társaságának és aztán fel a munkára!
Dobok dörgő pergése és trombiták harsogó riadója csendült fel a hajnali légben és a napfény csillogó aranyba vonta a czár hadseregének lobogó zászlóit és szikrákat csalt a villámokat szóró lándzsákból, meg a diszes egyenruhákból, midőn a katonaság kivonult a mohotovi nagygyakorlatra. Nehéz ágyuk recscsenő robogásának mély basszusa kisérte a vésztjósló csendben elvonuló ezredek lépteinek egyhangu dobogását. Röhögő, lomha zsidók szorongtak csoportokba verődve a széles utczákon és a keskeny ajku lengyelek gyülölet tüzében égő, sötét szemekkel fordultak be a mellékutczákba és átengedték a nagy utakat a rajnak: az idegeneknek és az ácsorgó fanatikus tanuló ifjuságnak. Katonazene nem csendült fel a légbe. Csupán az ellenállhatatlan, durva erő kifejtése volt ez; a tisztek rekedt parancsszava bontotta csak meg a komor csendet, mint amikor hollósereg kereng károgva a még le nem tarolt csatatér felett.
Mialatt Xenia grófné személyesen tartott szemlét ama teremben, hol előkelő vendége, rég elhunyt királyok helyét volt elfoglalandó és hol inyt csiklandozó lakomát hordott fel a szolgasereg, a nagyherczeg, Berg gróf vezetése alatt, kiváncsi érdeklődéssel járta be az óriási királyi palota tág utvesztőjét. A királyi palotát katonai csapatok tömör fala vette körül hatalmas négyszögben, mely a zsidó-várostól a Place de la Saxeig és a fegyvertártól a folyampartig vonult. Az elhagyatott nagy báltermen végig, hol a bogárszemü lengyel patricziusok kisértő szellemei visszajártak, kiknek karcsu alakja nem járta többé sem a gaidukot, sem a mazurkát, a gőgös nemesi lázadók ellen összeesküdt két hatalmas ur áthaladt a gallériák hosszu során, melyeknek falain ama nagyok szobrai fehérlettek, kik hősi halált haltak Lengyelországért, e szerencsétlen országért, mely a svédek, oroszok, németek és osztrákok véres csatatere volt. Falmélyedések tátongó üre, mely a századok szentesitette remek gyüjtemények sorában itt-ott sötétlett, magára vonta a nagyherczeg figyelmét.
- Mind Pétervárra küldtük, fenséged, 1831-ben, - válaszolt Berg gróf a nagyherczeg kérdő tekintetére.
- Én az egésznek a lehordását fogom javaslatba hozni, - felelt mogorván a nagyherczeg, - és uj czitadellát fogok emeltetni a lengyel latrok patkány-üregének romjai felett.
Aztán, midőn a toronytetőről a czár fenséges megbizottja körüljártatta tekintetét a remek látóképen, lassan, büszkén tette hozzá:
- Királyi egy tájkép. Orosz tulajdonná kell lennie örök időkre!
És látcsöve a gyakorlott csatatervelő ügyességével az egész tájképet ölelte fel. Prágáról, Bialalenka, Grochow és Wawer véres csatamezőin át, szeme tova siklott Wilanowra, melyhez a fejedelmi Lubomirski és Potocki emléke füződik. És amint elvonult előtte Morysin, Natolin és Powasky, a nagyherczeg szemügyre vette a fehér sas tönkrement mágnásainak fejedelmi palotáit, remek kertjeit és elbűvölő szép kastélyait. A császár öcscse elmosolyodott, midőn ráismert Prága külvárosára, mely a fekete sas véres diadala révén tábornagyi rangra emelte Suwaroffot és alkalmat adott Katalin czárnőnek arra, hogy negyvenezer halott és sebesült áldozata árán szikráztassa gyémántragyogásu, csipős humorát.
Hatvan palota, harmincz remek templom terült el itt lábainál és távol nyugaton sötétlett a wolai sikság. Itt szoktak összegyülni királyválasztásra a lengyel lovas főrendek. Itt dicsekedtek volt azzal, hogy lándzsáik magát az eget is megakadályoznák lebukásában.
A nagyherczeg végre összetolta a látcsövet. Ráismert arra a tájra, mely Paskievics rettenetes halálküzdelmének szinhelye volt és haragos pillantást vetve a mélységben halomra verődött, légyrajhoz hasonló tömegre, szenvedélyes fellobbanással és mély megvetéssel suttogta:
- Oh, hogy szeretném most az én bátor kozákseregemet rázuditani erre a csőcselékre. Menjünk le, gróf! Egy köröskörül felállitott jó katonai sövény itt - e szavakkal Prágára mutatott - remélhetőleg elég lesz a lengyel farkasok megszeliditésére. - És ravasz, furfangos örömmel mosolygott.
Berg gróf arczát az átvirrasztott éjszaka izgalmai holthalványnyá változtatták. Ugy tetszett neki, mintha az innen áttekinthető negyven csatamezőn végigrezgő szellőben ujra hallaná Kosciuszko vad, kétségbeesett kiáltását: »Finis poloniae!«
A nagyherczeg elbüvölő udvariassága, melyet villásreggelinél a bűbájos Xenia grófnővel szemben kifejtett, fényesen bebizonyitotta a kormányzónak, hogy a tigris mily játszi könnyedséggel tudja elrejteni karmait.
Csak midőn a királyi magán-szoba ajtaja bezárult mögötte, nyerte vissza a nagyherczeg szempárja hideg, hivatalos kifejezését. Egy félóra mulva már Berg gróf és Dournoff őrnagy azon buzgólkodott, hogy hivatalos okirat alakjába öntsék a fehér czár titkos rendeleteit. Mert a czár még egy vérbeli testvérre is csak ugy bizta rá az utasitásait, hogy megbizottja azokat emlékébe véste, de nem vetette papirra.
Két órával később a nagyherczeg elbocsátotta a kormányzót.
- Ön most elmehet és hivatalosan megjelenhet a nagy katonai szemlén. Hivja meg összes főtisztjeit a mai estebédre. Tán szükségem lesz egyikre-másikra. És tartsa számon mindama nemesek megjelenését vagy távolmaradását, kiket itt feljegyeztem. Az én szándékom az, hogy az egész lengyel és lithvániai nemességet magam köré gyüjtsem még a hivatalos bálok előtt.
Midőn az ajtó bezárult, a nagyherczeg magaviselete hirtelen megváltozott. Hangja lágy hizelgővé vált, amint Dournoff őrnagyot üléssel kinálta meg.
- Kedves Alexej Fedorovics, az én elutazásom teljes cselekvési szabadságot ád önnek. Berg gróf oldalán teljesitendő kötelességei pompás ürügyül szolgálnak arra, hogy hajdani jó barátjait ujra fölkeresse. A klubbokban, a tisztikar körében, az ezred mindennapi ebédasztalánál, a társadalmi szalonokban, sőt még az itt ácsorgó külföldi kalandorok között is lelkiismeretesen össze kell gyüjtenie minden parányi ujságot és pletykát, aminek hasznát vehetjük. Saját czirkassiai csapatom felét itt hagyom önnek, hogy azokkal küldhesse nekem az üzeneteit. Ne irjon senkinek, csak nekem, és nekem is csak titkos jegyirásunkkal. Ön nem volna az az ember, akinek tartottam, ha egy hét alatt be nem hatolna a buja Varsó rejtett társadalmi fondorlataiba. Xenia grófnő udvartartásában a legkorlátlanabb teljhatalmat adok önnek. Majd beszélek én óvatosan a gróffal. Hanem önre, hűnek bevált kedves barátomra bizom azt, hogy a magánélet szabadabb érintkezése révén ráakadjon arra a férfira, akire czéljaink eléréséhez szükségünk van. Ne felejtse el: Hizelgés! Arany! Társadalmi modor! Minden egyes ember, kit két nagy mulatságunkra elcsalni sikerül, hazaindulóban el lesz bóditva. Fogadtam a császárral, hogy én egy hónap mulva a lengyel főurak összejöveteleinek helyeit mind ismerem, valamint azt is fogom megtudni, hogy mi módon sikerült nekik Berg gróf éber figyelmét kijátszani. Ha egy ilyen összejövetelük alkalmával sikerülne őket rajtacsipni, mind elfoghatjuk a jó madarakat.
- De honnan vesszük a kompromittáló iratokat, a bizonyitékokat, amelyek szükségesek arra, hogy a szigorú büntetést igazolják?
- Majd erről gondoskodik a kormányzóság. Ha azok a ficzkók a mi határainkon belül merészkednek összejöveteleket tartani, rögtön kérlelhetlen szigorral fogunk elbánni az egész bandával. Ez az első gyors cselekedet szét fogja szórni a vezéreket, meg fogja hiusitani összes terveiket és elfogadható nyilvános ürügyül fog szolgálni Lengyelország törvényes ujjászervezésére. Gondolja meg, őrnagy ur, hogy az ön ezredesi kineveztetése attól függ, vajjon megnyerem-e a fogadásomat vagy nem. Ön e vad határszéli nemesség egy nagy részével itt fog találkozni a varsói bálon; a másik része természetesen Vilnába fog özönleni. Én azt a bált két héttel elhalasztom, hogy legyen elég idejük az ünnepek ürügye alatt nyugati Oroszországba betenni a lábukat. Nekünk egy olyan előkelő állásu lengyel nemesre van szükségünk, kinek sok pénz kell, hogy szokott életmódját folytathassa. Egy szóval: valami kétségbeesett helyzetben levő emberre, kivel könnyen el lehessen bánni. Találja meg azt, és a kormány jólétben és fényben uszó jövőt fog neki biztositani és élethossziglani titkos pártfogásért kezeskedik neki külföldön.
Dournoff őrnagy lehorgasztott fővel, némán állt a nagyherczeg előtt és égő pir biborlott ifju orczáin.
- Fenséges uram, jobb szeretném az előléptetésemet a csatatéren kiérdemelni, - dadogta zavarodottan.
- Sohse féljen, kedves barátom, - szólt a nagyherczeg kaczagva. - Ezek a ficzkók küzdeni fognak mint a nyugalmukból kizavart patkányok. Majd lesz módja a háboruban még annyira, hogy az ön ifjú hévtől lángoló haragja is megsokalja. Ha vasuthálózatunk be volna fejezve, játék volna az egész; hanem ezeket a fanatizált ördögöket a homály és árnyék ez országának komor, sötét erdeiben üldözni, ugyancsak kétségbeejtő munka lesz. Mourawieffnek igaza van. Ki kell irtani az erdőket, föl kell akasztani a lázadókat. Ezt majd megteszik hű seregeink. Hanem nekünk, Dournoff, nekünk örökre meg kell törni és széjjel kell kergetni ezt a gazdag lázadó nemességet. A tömegnél kard végezheti véres munkáját. Most menjen, barátom; önt majd első sorba fogjuk állitani oda, ahol vér árán lehet dicsőséget szerezni, hanem előbb teljesitse titkos misszióját, a császár, az ország szent szerelméért. Menjen most és készüljön tisztelgésre legbájosabb szövetségesünknél, Xenia grófnőnél.
Magára maradva, amint kibámult a büszke városra, melyet a komor orosz hóditók szigoru ostromzár alatt tartottak, a nagyherczeg homloka sötéten elborult.
- Átkozott lázadók. Harmincz templomát számláltam itt az ő hitüknek és csak ötöt, melyben a szent görög hitet hirdetik. Mélyebben gyökeredzik itt a meghasonlás, mint csupán faji gyülöletben. Zsidók és katholikusok összejátszanak ősi orthodox vallásunk ellen. Sőt azt tartom, hogy Róma titokban éleszti határszéli vallási villongásaik tüzét. Ugy látszik, ők kétségbeesett szivóssággal fognak ragaszkodni dogmáikhoz. Minden mocsárhatárolta mezőn ott fénylik az ő lengyel keresztjük, ugy hogy a ravasz papok Szentszűzkertjének keresztelik el ezt a mocsárországot.

II. FEJEZET.
A kormányzó bálja.
A császári lobogó lassan ereszkedett le aznap hajnalhasadtán, midőn Berg gróf titokzatos vendége éjféltájt elhagyta Varsót. A katonaszemle okozta nagy aggódó izgatottságot ellenkező érzelmek áramlata váltotta fel. A városszerte elterjedő ezer meg ezer pletyka és szóbeszéd a királyi palota fokozott élénkségében a czár kezének befolyását vélte látni. A legélesebb szemü lengyel kémek, a czári konyhában kukta-szolgálatot tevő álruhás nemestől fel Varsó legszebb asszonyáig, mind csalódni reméltek már aggódó feltevéseikben. Sajátságos álomba ringató nyugalom jóleső derüje mosolygott Varsó felett és városszerte elterjedt végre az a vélemény, hogy a Romanoffok császári lobogójának kibontása tán valami orosz udvari ünnepélynek, vagy a fejedelmi családból való egyik császári sarj keresztülutazásának volt betudható. A hadsereg és a katonatisztek szokatlan előzékeny udvariassága még a klubbokban, a hölgyek illatterhes szalonjaiban, és a tanuló ifjuság titkos összejövetelein is valami millennáris kedvezményképen remélhető modus vivendi reményét szitotta.
Egyes optimista lelkü emberek már-már abban a rózsás reményben ringatták magukat, hogy tán lehetséges lesz elejét venni a lengyelek utolsó kétségbeesett küzdelmének az orosz zsarnokság ellen és hogy legalább egy lengyel nemzedék ki fogja kerülhetni az oroszok mészárló fegyverét. Mert mindnyájan tudták azt jól, hogy Lengyelország legnemesebb vére áztatta azokat a rongyokká foszladozott lobogókat, melyek Bécs és Berlin fegyvertáraiban halomra gyüjtött hadi-zsákmányképen penészesednek. A pétervári Kazán-templom száz fényes oszlopa mögött, a homályos templomhajóban, hol a világ összes művészete és Croesus minden kincsei hozzájárulnak az ezüstoltár pompájához, Lengyelország millió lobogói ott pompáznak, mint a szeretet apostolának, a szelid lelkü Megváltónak, bemutatott áldozatok.
Volt ugyan Varsóban sok óvatos és előrelátó ember is, kik gyanitották azt, hogy a béke ez uj komédiája mögött valami erős kéz működik, de senki sem sejtette, hogy egy császári főherczeg mozgatja a bábjáték alakjait.
És mégis ugy volt. A czár öcscse csendes megelégedettséggel mosolygott, midőn elváláskor a kormányzóval kezet szoritott.
- Ugy hiszem, nem töltjük hiába ezt a két hetet, - szólt jókedvüen. - Ön és Dournoff megkapták az én titkos utasitásaimat. Kövessék azokat betűről betűre. A ravasz lengyel nemesség most mind ide özönlik. A mi saját nyugat-oroszországi lengyel arisztokratáink az én meghivásomra mind Grodnoba és Vilnába veszik majd utjokat. Ne fukarkodjék pompában és fényben. Azt akarom, hogy barátaink örökké megemlékezzenek a kormányzó báljáról.
Ezzel eltünt az éjbe és vad czirkasziai testőrsége körülfogva a nagyherczeg hintóját, azzal együtt tovavágtatott.
Berg gróf mélyen fölsóhajtott. Ámbár uj kitüntetés érte őt, szégyen bibora boritotta az agg nemes halvány, arisztokrata metszésü arczát, ha eszébe jutott az a feladat, melynek teljesitésére hivatva van.
- Meg kell tenni! Nehéz feladat. De a világ összes, elbüvölő külsejü, szemfényvesztői közül a lengyel mégis a legmegbizhatatlanabb.
Ama aggodalomteljes napokban, mig Dournoff visszatért és hirül hozta azt, hogy a nagyherczeg szerencsésen visszaérkezett Oroszországba és királyi pompával jelent meg ujra Vilnán, Berg gróf és bájos neje az adandó bál előkészületeivel foglalkoztak.
- Utóvégre, - vigasztalta önmagát a nemes gróf, - mi csak rendezzük a nagy bábjátékot a czár rendeletére. A dráma többi felvonása más szinfalak közt fog lejátszódni, nem a mi hivatalos termeinkben. Az udvari élet sohse egyéb mint képmutatás és ránk erkölcsi felelősség nem háramlik belőle.
És mégis mindketten összeborzadtak arra a gondolatra, hogy ők im mosolyderüs arczczal fogják üdvözölni azt a gőgös lengyel nemességet, melynek soraiból az első könyörtelen orosz boszuállás ki fogja szemelni fényes áldozatait.
- Vésse be az emlékezetébe valamennyi lázongó nemes arczvonását, esetleg szükségünk lesz önre, hogy az odaát, a mi határainkon belül, hálóba kerülő lázadók személyazonosságát megállapitsa, - mondotta volt a nagyherczeg, a lithvániai határszélek felé mutatva.
Az ódon kastély ezer meg ezer ablakainak mindegyikéből fényhullámok hirdették a külső világnak, hogy a czár ünnepet ad. Királyi pompától ragyogó éj volt az, midőn Lengyelország női szépségének és férfi hősiességének virága elvonult Xenia grófné előtt, kit félénk nőies rettegés remegtetett meg, amint trónjának legalsó lépcsőjén állva, férje oldalán fogadta az ország hódolatát.
- Ez a pompa Aladin varázslámpájának büvöleteivel versenyez, - gondolta magában Dournoff őrnagy, ki a tiszti karnak segédkezett a vendégek kölcsönös bemutatásában. Édes zene lágyan elhaló akkordjai hullámzottak szerte a balzsamos illatokkal terhes légben. Drágakövek ragyogása, hószinü keblek vakitó fehérsége, aranynál és drágaköveknél is szikrázóbb szemek tüze tündéri képpé varázsolta az egész ünnepélyt. A sötétszemü lengyel patricziusok a czár helyettesei iránt kifogástalan udvariasságot tanusitva, páratlan szépségük büszke tudatában előkelő magatartással hullámzottak föl és alá. Az elbüvölő látvány mámoritó izgalma, az élettől duzzadó száz meg száz szép férfi és nő delejes bűvereje kéjes álommá varázsolta a tündéri éjt. A hidegvérü orosz tisztek leplezetlen hódolattal iparkodtak a szép lengyel asszonyok ama kegyelmes bocsánatát kinyerni, melylyel a női sziv a férfibátorságnak mindig adózik. És a sorsüldözte lengyel nemzet impressionista fiai a legelbüvölőbb magaviseletet tanusitva, növekvő őszinteség hálás nyiltságával fegyverszünetet kötöttek ez estére.
- Beh kár, hogy lengyelek, - gondolta magában Berg gróf elmerengő sajnálkozással, mialatt komoly méltósággal viszonozta lázongó vérü alattvalóinak üdvözlését. A sudár növésü, sasszemü lengyel nemesek elbüvöltek mindenkit, kecses és hajlékony termetükkel, fölülmulhatlan társadalmi modorukkal és öltözetükben nyilvánuló páratlan izlésükkel, amint halkan suttogva üdvözölték itt elvbarátaikat, kiket ugyanaz a komor zsarnoki elnyomatás elválasztott volt egymástól, mely a nemesség fogadótermeinek ajtait bezárta. Mert Lengyelhon legelőkelőbb urai hosszu évek óta arra voltak kényszeritve, hogy egymást kerüljék, vagy hogy titokban érintkezzenek. A hajdani Arkadia tönkre ment örökösei, azok a nemesek, kik hajdan Morysinban, Natolinban, Piotkrowban és Jasnagorában székeltek, a hős Boleslaw büszke ősi honának nagyjai, hontalanok voltak. A Potocki, Krasinszky, Zamoysky és száz más lengyel főur palotái idegen kézre kerültek. Orosz katonatisztek vadászták a bölényt Château Lasienski vagy Bielany hatalmas erdeiben, mig a föld született urai hontalanul bolyongtak.
Sajátságos egy társaság volt ez, mert a Báthoryak, a Czartoryskik, a Lubomirskik, a Poniatowskik, a Paskievitschek, a Potockik, a Walewskik és más királyi sarjak itt vigadtak, mig saját országukban hóditó katonaság tartotta őket féken és távol levő testvéreik idegen földön bolyongtak.
Ez a sok csodaszép asszony, unokái azoknak, kik legyőzték a mongolokat Lowicznál, mikor az oroszok még rabszolgák voltak, szépségükkel, ősi vérükkel és néhány megmaradt ékszerrel hivalkodhattak csupán, mely a hóditó rabló karmait kikerülte. Birtokaik és földjeik a czár kincstárát gazdagitják.
Megható jelenet volt az, midőn a legyőzött Lengyelhon fiainak látniok kellett, minő szenvedélyesen esdeklő pillantásokat vetnek a szép lengyel nők Lengyelország letünt dicsőségének emlékeire, melyeknek ragyogó szinekben pompázó képei még mindig ékitik az alkirály palotáját.
És maga Lengyelország trónja volt az, melynek lépcsőin most térdet hajtottak a kormányzó előtt.
Hanem maga az alkirály, szinte királyi pompájának fényében, a legszegényebb lengyel nemest is megirigyelte, mert oly szerepet játszott, melyet harczedzett katona létére aljasnak, kegyetlennek és gyalázatosnak tartott. És mégis engedelmeskednie kellett a czárnak! Caesar könyörtelen parancsainak.
Szegény Berg gróf szivesebben látta volna, ha bátor orosz serege vereséget szenvedve, futásnak indult volna, mint tették azt apáik 1377-ben Báthory István seregeivel szemben, semhogy itt álljon és érezze, mint markolják meg a sors vasöklei a balszerencse e pusztulásra itélt fiait.
Dournoff őrnagy lelkére is kinos kötelességek nyomasztó sulya nehezedett. És ő sem feledkezhetett meg titkos missziójáról, mert a legelegánsabb és leghóditóbb varsói katonatisztek azt a megbizást kapták Berg gróftól, hogy vezessék be a csinos, fiatal őrnagyot Varsó legelőkelőbb klikkjeibe. Dournoff kétheti ittléte alatt már tisztában volt az orosz és lengyel leplezett társadalmi villongás minden áramlatával. Mert bármily büszkék és hozzáférhetetlenek voltak is a lengyel nemesek, azért volt néhány semleges terület, ahol a két ellenséges népfaj lovagias képviselői látszólagos barátság leple alatt érintkeztek. Az előkelő lengyel és orosz klubbokat ugyan a legszigorubb hozzáférhetetlenség jellemezte; hanem azért volt egynéhány olyan klub is, mely az ellenséges tábornak is megnyilt. A fiatal tisztek, kik Dournoff őrnagy köré tömörültek, megtettek mindent, ami tőlük kitellett, hogy a legszélesebb körökben ismeretségeket kössön. A nagy királyi palota minden zugában, ahol a királyi tisztek laktak, ünnepelték őt és igy alkalma nyilott ugy a szenvedélyes játékosok barlangjait, mint ama árnyas, homályos fészkeket megismerni, hol szép asszonyok szünet nélkül szövik a pókhálót a női szépség csábitó lángja körül röpködő orosz ifjuság tőrbe csalására.
- Hallod-e, Alexis Fedorowitsch, - szólt Boris Milutin nevetve, - engem az »ellenállhatatlan fenevad« gunynévvel illetnek, - a fiatal katonatiszt e szavaknál vidáman mosolyogva mutatta rózsáskörmü ujjait, - hanem te még engem is megszégyenitő rohamléptekben haladsz. Már nem merlek egyedül kiengedni Varsó utczáira.
Dournoff őrnagy nyugodtan mosolygott.
- Nem maradok itt soká, tehát egész nyugodt lehetsz; nem kell attól félned, hogy veszedelmes szép barátnőiteknél kivetlek benneteket a nyeregből.
Wassili Milutin tábornok egyetlen fia, a fiatal Boris ugyanis hirhedt asszonycsábitó volt.
E mai bálestén a fiatal Milutin legkevésbbé sem sejtette, hogy az őrnagy őt csupán mint utmutatót szólitotta maga mellé. Mert Dournoff a palotában rendelkezésére álló lakosztályban naponta megkapta a kormányzó titkos tudósitásait. Minden kém, minden spitzli, minden politikai női ágens, szóval a czár minden fizetett intrikusa tudta, hogy ideig-óráig Dournoff az ő parancsnokuk. A fiatal őrnagy bejárta volt a kávéházakat, szinházakat, klubbokat és a lengyel élet hiu vásárjának ezer különlegességeit, ugy hogy ez este nem egy ismerős arczot üdvözölhetett a nagy tömegben. A férfiakat majdnem egytől-egyig ismerte, és titkos irásjegyü széljegyzetekkel ellátott névsorának segélyével, egyszerü bemutatás utján minden egyes gyanusitott lengyel főur környezetével és viszonyaival legrészletesebben tisztába jöhetett. Ezen a nagy bálon, hol senki se merte nyiltan visszautasitani a császár meghivását, melyet az kormányzója révén alattvalóihoz intézett, Dournoff a nagy tömegben valami alkalmas áldozatot keresett, ki a nagyherczeg fondorkodásának hasznavehető eszköze lehetne.
- Kedves őrnagy, ha megengedi, átmegyek a mi külön termünkbe és játszom egy kis baccaratot.
Dournoff őrnagy gondtalan nemtörődiséggel beleegyezőleg bólintott, de egyszerre görcsösen szoritotta meg Milutin karját.
- Várjon egy perczig! Ki ez?
- Istenemre mondom, ez gyönyörü egy asszony. Nem ismerem őt, de ismerem a kisérőjét.
- A férfi az, aki engem érdekel, nem az asszony, - suttogta Dournoff élénk érdeklődéssel, mire Milutin kétkedően mosolygott.
Dournoff kürasszierőrnagy Mars legdaliásabb, legkatonásabb fiainak egyike volt. Magas, szép növésü dereka, napbarnitotta arcza, szőke haja, komoly, férfias szilárdságu vonásai és szemének hideg, éles tekintete sajátságos ellentétben állottak a mellette sétáló katonatiszt rózsás, gyermeteg arczához. És a báli szépségek legkényesebb izlésü királynéja is kegyébe fogadhatta volna ezt a férfit, kinek daliás külsejét fényes egyenruhája előnyösen domboritotta ki. Dournoff leplezetlen örömmel vette tudomásul Milutin válaszát, ki az előtte elhaladó ismerőst barátságosan üdvözölte.
- A legkedvesebb emberek egyike ez, kivel valaha életemben találkoztam. Párisban mindig azt mondottam neki, hogy szeretném, ha orosznak keresztelték volna. És amellett István gróf ősi, fejedelmi vér sarja. De itt van ő maga.
Dournoff tekintete végigsiklott az elbűvölő szépségü lengyel nemesen, ki mindkét kezével melegen szorongatta Milutin jobbját.
- Nőmet a tábornok ur kedves társaságára biztam ép az imént. Kedves atyja valóban még pompásabb szinben van most, mint amikor Párisban együtt voltunk.
- Engedje meg, kedves gróf, - szólt Milutin. - Barátom, Dournoff őrnagy, Wizocki István gróf.
Az őrnagy titkos óhaja beteljesedett, mert a lengyel nemes szemeinek tétova, nyughatatlan, élénk tüzü tekintete és férfias szépségü arcza, mely a gyönyörvadászat minden nemének nyomát viselte, rögtön magára vonta az őrnagy legmélyebb érdeklődését.
- Ön Párisban nem is emlitette, hogy nős ember, - szólt Boris Milutin malicziózus mosolylyal.
- Hja kérem, - válaszolt a lengyel főur, - az én Czeczilem hiven ragaszkodik a kis leányához és legjobban szereti nimovitsi birtokunk tiszta levegőjét és ősi erdeit. Apropos, kedves Milutin, nagyon szép hajtóvadászatot rendezek most Volhyniában. Nagyon örvendenék, ha Dournoff barátja is szerencséltetne. Jőjjenek el hozzám Nimovitchba.
- Ön most hazafelé indul? - kérdé Dournoff növekvő érdeklődéssel.
Wizocki gróf igenlőleg hajtotta meg magát.
- A mult telet külföldön töltöttem, de volhyniai birtokomnak is néha szüksége van gazdájának érdeklődő gondoskodására és jelenlétére. Feleségemet pedig minden áron vissza kell kisérnem az ő szeretett erdeihez és tavaihoz.
Az őrnagy összerezzent. A sors kezébe látszott szolgáltatni egy alkalmas eszközt. Volhynia ép nyugati Oroszország ama tartományainak egyike volt, melyeket a nagyherczeg gyanus szemmel nézett.
- Jőjjön velem, István, és játszunk egy kis roulettet vagy baccaratot. Elég nagy pénzben játszanak itt.
Dournoff szemében felvillant egy sugár. Ez a lengyel nemes külföldön él és játékos. Tán valóban benne lelhetné meg a keresett eszközt. Mert Dournoff pirulva vallotta be magának, hogy a lengyel nemesek rendszerint szeretetteljesen ragaszkodnak hazájukhoz még annak gyászában is; holott a jobbágyok fölött parancsoló modern orosz arisztokraták otthagyják határtalan sikságaikat, uralvidéki váraikat és hatalmas ősi birtokaikat, hogy dőrén elpazarolják kincseiket Nyugot-Európa nagy fővárosaiban.
- Jól van, ha megvár itt, akkor önnel tartok! - kiáltott fel Wizocki gróf, mig szemében az igazi játékos szenvedélyes tüze gyult fel. - El kell hogy kisérjem a nőmet egy régi jó ismerősünkhez, kivel itt találkát adtunk.
- Kicsapongó életet él ez az ember? - kérdé az őrnagy látszólagos közömbösséggel, mig Wizocki elsietett, hogy szép nejének további kalauzolása alól fölmentést nyerjen.
- Párisban az a hire járt, hogy szántóföldeket önt a garatra és hogy erdőket dobál el a játékasztalnál. Hanem meglepetéssel vettem tudomásul, hogy ő nős ember. Mert be kell vallanom, hogy Wizockit a franczia nők bája nem hagyta hidegen. - Aztán lovagias részvéttel tette hozzá: Ugy hiszem, a grófnő egyedül sétálgat Nimovitch árnyas fakoronái alatt. Nem látszik olyan nőnek, aki letérne az erény utjáról. És mégis az elhagyatottság és elhanyagoltatás egy szép napon megteremheti a gyümölcsét. De mi a manóba ez? - kiáltott fel boszusan, midőn Wizocki feléje közeledett az öreg Milutin tábornok, Boris atyjának kiséretében.
- Attól tartok, hogy ő az apámnak emlitette a baccaratot, - szólt, homlokát haragos ránczokba szedve. - A katonai fegyelem és tisztelet tiltja hogy egy és ugyanazon játékasztalhoz üljek le az apámmal, a nagyhatalmu tábornokkal.
A fiatal katonatiszt szeme sajátságos kifejezéssel siklott végig a nagy báltermen és merőn tapadt annak átelleni zugába, melynek tarka tömegében Wizocki grófné hófehér arcza valami kiváló ragyogásu csillagként tündökölt.
- Meg fogom kérni, hogy mutasson be nejének, - ez a gondolat czikkázott át villámsebességgel Boris agyán és mialatt a tábornok Dournoff őrnagygyal beszélgetett, a deli ifju mély meghajtással üdvözölte a Nimovits-kastély fiatal urnőjét.
- Tábornok ur, ha szabad kérdenem, közelebbről ismeri ön Wizocki grófot? - kérdé Dournoff, mig szeme a távozó nemes kecses alakját követte.
- Meglehetősen jól ismerem. Társadalmi összeköttetései a párisi vig körökben előnyösen ismert egyéniséggé teszik. Azt hallottam, hogy ő egy hajdani nagy vagyon utolsó morzsáit dorbézolja el. Őszintén bevallom, hogy életmódja némi aggodalommal töltött el. Mert ő egy rendkivül bájos lengyel herczegkisasszonyt vett nőül, egy nőnek a hugát, kit én valamikor imádtam. Nem szeretnék ma este ujból találkozni vele. Nagyon boldogtalannak látszik.
Önkénytelen benső ösztön sugallatát követve, Dournoff őrnagy halkan szólt oda a tábornoknak:
- Holnap délelőtt tiz órakor szeretnék önnél tisztelegni, erről az emberről akarok önnel értekezni. - Aztán egy szót suttogott a tábornok fülébe, mire ez összerezzent és jelentőségteljes arczkifejezéssel meghajtotta magát.
- No most mehetünk, tábornok ur, - szólt Wizocki vidáman, hozzájuk csatlakozva. - Félórai szabadságot kaptam.
Azzal mindketten kezet szoritottak az őrnagygyal és tovatüntek a gyönyörvadászok csillogó hullámáradatában.
- Ez volna a legalkalmasabb ember, ha ugyan sikerül őt befonni. Hál’ Istennek, ez ocsmány megbizatásban megtettem kötelességemet azzal, ha rámutatok mint hozzáférhető és megvásárolható emberre. A hálóba keritést csak bizza a nagyherczeg más kezekre. Vajjon nyiltan beszélhetek-e a tábornokkal?
Egy órai megfontolás után, mialatt révedező szemmel nézte a tánczoló párok kaleidoskopszerüen változó képeit, Dournoff szilárd elhatározásra jutott. Szemei előtt vidám párok lejtettek tova a kaczér mazurka és lengyelke hangjainál az ezüst és kristály csillárok vakitó sugárözönében. Hanem a szép Wizocki grófné még mindig ott ült a helyén és hallgatta Milutin Boris suttogásait, mig szeme bágyadtan és szomoruan tapadt az ajtóra, melyen Milutin tábornok és a férje távoztak.
Egy órára járt már az idő, midőn végre maga az őrnagy is kezdett boszankodni a két barát hosszu elmaradásán.
- Rögtön futárt menesztek a nagyherczeghez és felkérem, hogy bizza ezt az egész dolgot a tábornokra. Milutin könnyebben nyerheti meg a lengyel bizalmát.
Amint ezen töprengett, tekintete Wizocki szép nejére esett, ki mozdulatlanul leste könnyelmü urának visszatértét.
- Istenemre mondom, ez már még se illik, gondolta magában Dournoff és élénk érdeklődéssel tekintett fel, midőn Milutin tábornok és a gróf végre visszajöttek.
Suttogva beszélgettek és Dournoff egész valójában megrezzent, midőn hallotta, hogy a gróf szinte könyörögve szól oda Milutinnak:
- Remélem, ön Nimovitchban revanche-et ád jövő hónapra. Ne felejtse kérem, hogy résztvesz a vadászatban.
A tábornok kissé zavarodottan hajtotta meg magát, mialatt Dournoff nyugodtan kérdé:
- Soká szándékozik most Varsóban maradni, gróf ur?
- Csak egy hétig, - felelt a gróf könnyedén. - Néhány régi jó barátomat akarom összetoborzani, jövő hónapban rendezendő nagy vadászatomra. Az erdeimben nagyon felszaporodott a vadállomány. Évek óta nem vadászott rája senki. A tábornok ur elfogadta a meghivást. Szabad lesz-e önt is vendégemül tisztelni?
A lengyel nemes hangja férfias és őszinte csengésü volt és Dournoff hálát adott Istennek, hogy utja nem vezeti közelébb Nimovits veszélyben forgó birtokához.
- Köszönöm, kedves gróf ur, úgy hiszem, elég egyszerre egy orosz vendég is. Különben amugy is nemsokára Vilnára kell visszatérnem téli szolgálatra.
- Nos tehát akkor már most is igéretét veszem a jövő évi vadászatra, - szólt Wizocki, kedélyesen bucsut véve, mert észrevette, hogy a felesége néma kétségbeeséssel int feléje legyezőjével. Odasietett hát a szalon ama zugába, hol Boris még mindig hüségesen tartott ki a szép asszony mellett.
- Mondja csak kedves tábornok ur, kérdé Dournoff, kinek kedvezett a szerencse?
- Meglehetős nagy összeget nyertem, vagy négyezer koronát, még pedig sajnálatomra bevallva, nagyobbrészt Wizockitól nyertem el. Hanem őt nem lehet féken tartani. Ha tényleg elmegyek az ő szép ódon kastélyába, ahová oly szivesen meghivott, becsületesen kiegyenlitem a dolgot. Nem akarom az ő pénzét elnyerni. Hanem mondja, kedves Dournoff, mi a baja? Ön olyan halvány, mint a halott. Rosszul érzi magát? Jőjjön velem, igyék egy pohár bort.
Dournoff Alexis megrázkódott és hideg borzongás futott át egész testén, midőn a terem ajtajához érve, Wizocki gróffal találkozott ujra, ki az est csodaszép, halványarczu királynőjével karján távozott. A fiatal őrnagy ez éjjel soká hánykolódott álmatlanul a vánkosain; a szép idegen bánatos, szemrehányó tekintete kisértgette őt.
Milutin Vassilli tábornok pedig dideregve burkolódzott be czobolyprémes bundájába és mély gondolatokba merülve dőlt hátra hintajában. Az egész hosszu uton növekvő méltatlankodással gondolt vissza fiának e hosszas tête á têtejé-re azzal a csodaszép lengyel nővel, ki nem akart részt venni a tánczban.
- A gyerek kezd veszedelmessé válni. Ugy hiszem, jót tenne neki egy kis szolgálati körutazás.
Igy történt az, hogy Milutin Boris másnap három havi időtartamra szóló inspekcziós utra indult.
Amint igy hintójába visszadőlve, jobbjával szorongatta drágakövekkel kirakott kardját, egy császár ajándékát, Milutin az orosz tábornok legjellemzőbb tipusa volt. Merész tettek és nagy protekczió mesés gyorsasággal sodorták volt mindig magasabbra, ugy hogy alig ötven éves korában már tábornoki rangra jutott. Fiatalkori házasságából született fia öcscsének látszott. Széles mellén ragyogó drágaköves rendjelek és szikrázó érdemkeresztek csillogó sora pompázott. Erőteljes és amellett daliás férfi létére az udvari élet mézédes simaságát a csatatér minden fortélyaival egyesitette. Katonás bajusza komoly metszésü állát födte el és csupán mélyen beesett kerek szeme, mely tetszésszerint metsző élességgel és elbüvölő szelidséggel tudott tekinteni, tanuskodott néha a tatárvérről, mely a czári udvar máza alatt izzott.
Milutin tábornok egész uton hazafelé a szőke lengyel nő bájaira és bűvös szépségére gondolt, ki tizennyolcz esztendős asszony létére egyedül, két éves kis leánykájával bolyong elhagyatottan Nimovitch erdeiben, és aki két éven át hiába várta könnyelmü férjének Párisból való visszatértét.
Milutin nem nősült meg másodszor, első gyermekasszony feleségének halála után, ki neki óriási vagyonán kivül, még egyetlen egy örököst is hagyott hátra, azt a fiut, kinek gondatlan, könnyelmü életmódja az apja bolondos ifjuságának hű képmása volt. A tovapergő idő azonban nem oltotta ki a tatár nemes izzó szenvedélyeit és le nem hütötte a forró vért, mely most lázasan lüktetve, torlódott a szivébe. Milutin Vassili könyörtelen faj gyermeke volt, - olyan ember, ki szemhunyorgatás nélkül küldötte seregeit a halál torkába, de most önmagát ámitotta.
- Mindenesetre meg kell, hogy látogassam. Mert a férje meghivott vadászatra.
Csak késő éjjel, miután ablakánál állva, soká bámulta volt a fehér fényben izzó csillagokat, jutott eszébe, hogy nagyon későre jár az idő. A nagy orosz hadgyakorlatok tere mély álomba merülten terült el körülötte és Milutin végre homályosan emlékezett vissza arra a találkára, mit Dournoff őrnagynak adott. De még álmában is az a gondolat kisértette: »Nimovitchban viszont látni fogom őt«.
A nagy bálterem gyertyái végsőt lobogtak már és egyedül a fáradt őrök tekintete tévedt a nagy palota ablaksoraira, melyek egymásután az éj sötétjébe vesztek. Midőn Dournoff a nagyherczeghez intézett levelét befejezte, négy czirkassiai testőr ott leste már üzenetét a kastély kapujánál, hogy lóhalálban rögtön elvigyék a fontos tudósitásokat a mohón váró nagyherczegnek.
- Én nem tudom ezt az aljas büntervet a legundokabb részletekig kidolgozni, gondolta magában a tiszt, midőn üzenetének eme zársorain eltöprengett. »Ha ő felsége tényleg tőrbe akarja csalni a vadat, akkor Wizocki gróf a legalkalmasabb erre a czélra. A lengyel nemes arczán tisztán meglátszott, hogy kártyaadósság gondja nehezedik szorult szivére«.
A tovavágtató czirkasziai testőrök Dournoff titkos jegyekkel irt levelével már negyven mértföldnyire haladtak a Vilna felé vezető uton, midőn Varsó az éjjeli tündérálom emlékére ébredt. Nem, ez nem volt álom; mind annak a pompának és fénynek kifejtése volt az, melynek révén óriási vagyon és korlátlan hatalom uj kápráztató ragyogást akart kölcsönözni a régi nagy ünnepélyek történelmi szinhelyének. Maga a benső megelégedettségtől sugárzó Berg gróf is bevallotta szép feleségének, ki végtelenül örült a fárasztó ünnepély szerencsés elmultának, hogy ő alig tudja önmaga elhinni, mikép ez ünnepségnek egyedüli szülőoka csupán tőrbecsalogató orosz kétszinüség lett légyen. Hisz minden oly természetesnek látszott, az élet lüktető üterében oly büszkén pezsdült fel az életöröm báltermük ezer meg ezer lobogó lángjainál, az édes, bájos, szenvedélyes, elbüvölő nemzeti nóták dallamainál.
Milutin tábornok pont tiz órakor derüs arczczal vágtatott a hadiszállás felé, hogy pontosan ott legyen a Dournoffnak adott találkán. »Egy pár uj lovat próbáltam, őrnagy ur!« kiáltott vigan, játszi könyüséggel leugorva lováról. Arról persze nem szólt, hogy sebes lovaglása közben utba ejtette már a belvárost is, és hogy Wizocki grófnak beküldte már a névjegyét. Az udvariasság e követelésének gyors teljesitése mintegy könnyitett a marczona tábornok elszorult szivén. »Viszontlátom őt Nimovitchban«, ezt hajtotta egyre, mert a jövő tervei egyelőre nem terjedtek tovább, mint a vadászatra szóló meghivás elfogadásáig. Azzal áltatta önmagát, hogy e meghivás elfogadása társadalmi törvény parancsolta kötelesség.
Reggeli közben, időről-időre gondos utasitásokat osztogatva és szárnysegédeinek sebbel-lobbal előadott jelentéseit meghallgatva, Milutin tábornok elmesélte ama illusztris család történetét, melynek ivadéka a szép Czeczil grófnő és előadta Wizocki Istvánnal való romantikus házasságának történetét is.
- Ez épenséggel össze nem illő házasság volt, kedves őrnagy ur, szólt elgondolkodva, miközben szódavizes brandyját szürcsölgette. A férfit volt alkalma láthatni. Nagyon előkelő származásu ember és jelenleg ő viseli Volhyniában a maréchal de noblesse tisztjét. Politikája nem vall határozott szint és mivelhogy sok időt tölt külföldön, utóbbi időben nagyon népszerütlenné vált, mert elhanyagolja a vendégszeretet ama kötelező nyilvánitásait, melyekkel rangjának tartozik. Kérdezősködtem utána néhány előkelő uriembernél, kik őt közelebbről ismerik és azok azt mondták nekem, hogy legény élete a legrendkivülibb hóbortok lánczolata volt. Nősülése után abbeli büszkeségében, hogy elkaparintotta magának egész Lengyelország legbájosabb örökösnőjét, rövid ideig arra határozta magát, hogy otthon marad és kötelességeinek él. Hanem a régi rossz szokás hatalma ellenállhatatlanul vonzotta ujra Badenbe, Monte Carlóba, Párisba. Ami pedig büszke szép feleségét illeti, az tizennyolcz éves korában ment hozzá nőül és ma huszonkét éves. Óriási birtokai majdnem mind elusztak férjének őrült pazarlása révén. Maga Wizocki ősi birtoka, a remekszépségü Nimovitch is, maholnap az asszony öröklött birtokainak a sorsára jut, mert a tősgyökeres lengyel nemes hiu ősi büszkeségével, a saját apai birtokát hagyta legutoljára. A maréchal de noblesse méltóság négy évi időtartama maholnap lejár és én ugy hiszem, hogy e vadászatnak nincs egyéb czélja, mint hogy szavazatokat gyüjtsön és régi jó barátai körében befolyásra szert tegyen. Mert a haragos volhyniai földbirtokosok mind összeesküdtek ellene és meg akarják buktatni.
- Mit hoznak fel ellene? kérdé Dournoff őrnagy, a tábornok minden szavát emlékébe vésve.
- Azt rebesgetik, hogy ő nem áldoz egész szivvel-lélekkel a lengyel hazaszeretet oltárán és amellett nejének büszke rokonsága zokon veszi tőle az asszony birtokainak tönkrejuttatását.
Dournoff lázban égő homloka mögött egymást keresztező gondolatok czikkáztak, mialatt ugy tett, mintha gyönyörködve élvezné a tábornok kora reggeli pazar vendégszeretetét.
- Ez a sors keze, ráakadtam az alkalmas emberre. Hanem a többit a nagyherczegre bizom. Vajjon most is forral-e már ez az ember valami tervet? Vajjon most is lázong-e már? Valószinüleg; mert mikor az ember nyakára hágott az apai örökségnek, akkor a tönkrejutott konzervativ rendszerint lármás radikálisnak csap fel. A szegény és kétségbeesett ember nem koczkáztat semmit nemzeti villongások alkalmával.
Dournoff nehezen visszafojtott türelmetlenséggel kinlódott keresztül a tábornok vontatott lassusággal lepergő, pazar reggelijének fényes és válogatott étrendjén, mert Milutin Vassili tábornok létére nagy epikureus volt. És mégis, ámbár Vérynél vagy a Trois fréres fényes termeiben egy elkényeztetett párisi hölgyecske kedvéért órákig tudott elmulatni egy válogatott reggeli mellett, Milutin Vassili legjóizübb ebédje az a karéj fekete kenyér és az a korty viz volt, amit akkor költött el, midőn a háromszorosan győztes angol hadsereg Sebastopol melletti leveretése után pihenőre dőlt.
- Kedves tábornok, kénytelen vagyok öntől bucsut venni; szólt végre az őrnagy színleges mély sajnálattal, miután nagy hévvel megköszönte volt a tábornok vendégszeretetét.
- Nem jön el Nimovitchba, hogy az ősi birtok sürü erdeiben egy hatalmas medvén, vagy egy tizágu szarvason szerencsét próbáljon?
És a tábornok szemeiben lelki kéjnek gyönyörről álmodozó sugara villant fel.
- Kedves tábornok ur, ön már megfutotta fényes pályáját. De én nekem még meg kell szereznem a babért és nehéz kötelesség vár reám. Nem fogadhatom el a meghivást.
- Nagyon derék, udvarias fiu; gondolta magában Milutin, midőn Dournoff távozott. - Ez karriéret fog csinálni.
Dournoff hizelgő bókja jólesett a tábornoknak.
- Az én pályám be lesz fejezve - ha Wizocki grófnővel találkozom.
Milutin felsóhajtott. Mert a tábornok elhatározta, hogy Wizocki grófnak megadja az óhajtott revancheot a baccarat-asztalnál.
- Szerencsétlen a kártyában, szerencsés a szerelemben - majd meglátjuk.
Egy óra mulva Dournoff titkos üzenetet menesztett a nagyherczegnek, melynek következménye az volt, hogy a nagyherczeg Milutin tábornokot egy héttel később, legnagyobb meglepetésére, Vilnára rendelte.
- Pedig el kell mennem a nimovitchi vadászatra! dörmögte bosszusan.

III. FEJEZET.
A nimovitchi kastélyban.
Egy hónappal a nagy kormányzói bál után, Wizocki Czeczile grófné halovány, nehéz gondok fellegétől borus arczczal sétálgatott föl és alá volhyniai birtokának dórstilü oszlopcsarnokában. A lábainál mozdulatlanul elterülő tó ólomszinben sötétlett és fagyos szél tarolta le az októberi lombokat, melyeknek sárguló levelei bánatos zizegéssel peregtek le a nagy park avarboritotta utjaira. A bágyadt őszi nap nyugovóra szállt a nyugati határt szegélyző örökzöld őserdők mögött. A kastély urnője meg-megborzongott. Könnyü léptekkel, mélyen lehorgasztott fővel haladt el a kastély küszöbén visszatértét váró egyenruhás inasok mellett és hófehér keze egy levelet szorongatott. Lelki egyensulya sajátságosan meg volt ingatva.
Egy lóhalálában vágtató kozák ugyanis röviddel ezelőtt azzal lepte meg a portást, hogy a lovával átugratta volt a sövényrejtette magas kőfalat, mely a kastély területének éjszaki határát elzárta. A nagy piros pecsét, mely egy kardja markolatán nyugvó kezet ábrázolt, ismeretlen volt Wizocki grófné előtt, de arczának rózsái fakóra halványultak. Szertartásos udvariasság hangján tartott rövid levélke volt, melyben Milutin tábornok bejelentette látogatását.
- »A becsületbeli tartozás még nincs megfizetve. Oh ez a szégyen«, rebegte a grófné és valami sajátságos, megmagyarázhatlan, sejtelmes rettegés dermesztette meg a grófné szivét, midőn a tábornokot háza küszöbén üdvözölte.
- »Ő az egyetlen élő ember e világon, aki az én szegény Istvánomra a becstelenség bélyegét rásütheti. Ennek nem szabad megtörténnie«.
Mert a finomlelkü, arisztokrata nő tudta azt, hogy mielőtt a két férfi, mint előkelő osztály egyenrangu tagjai találkozhatna az ő asztalánál, a még mindig be nem váltott négyezer koronás adósságnak törlesztve kell lennie. Mint sok más asszony, ugy Wizocki grófné is hűségesen osztozkodott férje gondjaiban, noha mások, idegenek, voltak a gróf őrült kéjelgéseinek részesei.
Hanem a tábornok kifogástalan modora még a szégyene öntudata alatt görnyedő grófnét is teljesen lefegyverezte. Ámbár a tábornok, mialatt őrülten vágtatott Vilnáról Wizocki gróf birtokára, százszor is hajtogatta öntudatlanul: »Viszontlátom őt majd Nimovitchban« és ámbár e kétszáz verst kétezernek tünt fel előtte, Vassili Milutin minden izében a lovagias főur volt csupán, midőn a kastély szép urnőjének remegő jobbját ajkaihoz emelte, hogy hódoló tisztelete jeléül csókot leheljen rá. Az orosz patricius nagy bölcs volt szerelem dolgában, ámbár szive mélyében zsarnoki hajlamok izzottak is. Ő tudta azt, hogy »Türelem rózsát terem«.
Az egyetlen határozott szándék, mely világosan jegeczedett ki agyában, amint átlépte a hatalmas ősi birtok küszöbét, az volt, miként nem fogja István grófot akadályozni abban, hogy a kártyák könnyelmü »festett hölgyeinek« udvaroljon. Egyetlenegyszer se jutott eszébe az a váltó, mit a vesztes gróf ráerőszakolt ama végzetes estén.
»Kedves gróf, fizesse ki, amikor tetszik. Legjobb lesz az igy.« Ekkor darabokra tépte a vékony kis papirszeletet és bizalommal tette hozzá: Utasitsa az intendánsát, hogy juttassa az összeget bankáromhoz, amikor neki tetszik. Igy az egész dolog üzleti ügygyé válik.
Ama sajátságos ellentéteknél fogva, melyek minduntalan arról tanuskodnak, hogy az emberi lélek milyen furcsa elemek keveréke, Wizocki gróf nem hazudott nejének, midőn ez gyöngéd szemrehányásokkal illette a bál estéjén való késő hazatérte miatt.
»A szerencse hátat forditott nekem, Czeczil! Vesztettem és nem tudom, hogy fizessem meg a kártyatartozásomat«. Mert a becsületbeli tartozások kötelességszabta huszonnégy órai határidejének emléke kinos lelkiküzdelem fájó vonaglásával járta át ennek az embernek a lelkét, kiben egyedül a lovagiasság törvényei élték tul összes erkölcsi elveinek hajótörését. Ő, aki hites feleségének egész vagyonát kicsapongó dőzsölésekben külföldön pazarolta el és drága pénzen vásárolt ékszerek özönével árasztott el idegen istennőket, mindamellett szerette, tisztelte és rettegte ifju, szép nejét. Wizocki grófné kastélya magányában maga vezette egyesült birtokaik üzleti ügyeit, husz falu jobbágysága felett uralkodott és egyetlen örömét két éves kis leánykája nevelésében lelte, kinek gyermekszeme még alig látta az apa vonásait.
Mindkettőnek gondolatai a kiegyenlitetlen kártyaadósság körül forogtak abban a perczben, midőn a tábornok lovai bevágtattak a nimovitchi parkba. A gróf titokban bejárta a környék gazdag zsidó kereskedőit, hogy a szükséges összeget kölcsön kérje tőlük. Midőn erre az utra indult, neje legértékesebb ékszerét vitte zálogul. És a szép asszony amint aggódva várta haza az urát, ezzel ismét egy áldozatot hozott a »lovagias becsület« oltárán. Oh, minő gaz romlottság pokoli tetteit takargatta a férfinem gyáva önzése évszázadokon át a »becsület« vékony köpenyegével.
Két mélyen hajlongó egyenruhás inas, hatalmas ezüst gyertyatartókkal kezükben, kisérte Milutin Vassilit, az orosz nagy urat, az előkelő vendégek számára föntartott pompás vendégszobák egyikébe. Mert habár husz vendég gyült már össze a kastély nyugati szárnyában, hogy a vadászkürt hivó szózatát lessék, a czár katonai képviselője rangban valamennyiök fölött állott.
A csillagok kigyultak már az esti égen, midőn messze távolban, vad harczias csapata élén lovagolva, a fiatal Milutin Boris haragosan dörmögte: »Most Nimovitchban van az apám«, Dournoff őrnagy pedig Vilnán uj titkos tervekbe és tudósitásokba merülve, türelmetlen kézmozdulattal tolta félre a tábornok egy rövid üzenetét és könnyebbült lélekkel sóhajtott föl: »Hála Isten, ezt leráztam a nyakamról; most olyan kötelesség vár reám, mely nem szennyezi be a katona kardját«. Mert a tábornok, miután Vilnán néhány napig a nagyherczeggel annak szobájába zárkózva, tárgyalta volt vele Lengyelország ügyeit, távozásakor lelke mélyébe temetve magával vitte a litván és lengyel nemesség tőrbecsalásának végleg megállapitott furfangos terveit.
- Legjobb, ha senki se, - legyen az bármilyen loyalis férfi is - a maga teljességében tudja a mi tervünket, gondolta volt magában a nagyherczeg, amint szemével követte a lóháton Vilnából távozó tábornokot. Michailovitch Vassili bátor és ravasz. Akár mi módon sikerül is neki a vadat kelepczébe csalni, mi készek leszünk arra, hogy az egész lengyel atyafiságot letartóztassuk és perbe fogjuk. De óvatosnak kell lennünk, hogy el ne ijesszük a madarakat. Hadd jussanak lépre saját jószántukból.
Ugyanez a kegyetlen gondolat czikázott végig Milutin agyán, miután tekintete végigsiklott nagyuri házigazdáján. Meg akarta szeliditeni ezt a bizalmatlan vad lengyel sólymot és a félénk asszony hosszu, fürkésző pillantása, melylyel ez a szeme közé nézett, kéjesen borzongatta meg egész valóját.
A gróf elég jókor érkezett vissza golgothai utjából, hogy lovagias őseinek csarnokában a házigazda szerepét vihesse. Szerencsére a vadászatra érkező vendégek száma elég nagy volt, ugy hogy az egyedüli orosz vendég jelenléte semmiféle kényelmetlen feszültséget nem okozott, és a dus lakoma növekvő jókedve elősegitette a látszólagos kedélyes barátkozást, habár a lengyel főurak titokban mind tisztában voltak azzal, hogy csupán időkérdés az, mikor fog a soká lenyügözött lengyel nemzet karöltve fellázadni zsarnokai ellen.
Midőn Milutin Vassili fölemelkedett, hogy szélnek ereszsze a czárt illető, első hivatalos pohárköszöntőt és mellén szikrázva csillogtak a drágakövekkel ékes érdemkeresztek és rendjelek, a bogárszemü lengyelek, kik köréje tolongtak, epedve várták azt a perczet, amikor majd az ilyen vitéz tábornokok nehézkes orosz seregeik élén áttörtetnek Lengyelország sötét erdein. Milyen könnyü zsákmányhoz jutna akkor a lengyel sas. És valódi érzelmeiket szivükbe rejtve, nyájasan mosolyogtak és elbájolták a tábornokot utólérhetetlen társadalmi modoruk előkelőségével.
Mig a tábornok az élcztől szikrázó lengyel főurak lekötelező udvariasságát hasonlóval viszonozni iparkodott, a gróf hallgatag, szomoru kudarczáról beszámoló pillantást válthatott büszke nejével. Nem kapta meg az egész összeget, hanem a felét kezéhez kapta már és a többit néhány nappal későbbre igérték. István gróf azonban hirtelen megtalálta a diadalhoz vezető utat.
- Miért ne kisérleném ma meg ujra a szerencsét, tán kedvezni fog.
És be nem vallott gyávaságától ösztönözve addig-addig késett szántszándékkal az öltözőjében, hogy izgatott nejével csupán a nagy szalonban találkozhatott, midőn már az ezüst ebédharang megszólalt és az öreg kulcsár - egy régi családi örökség - bejelentette: »La comtesse est servie«.
Wizocki grófné arisztokrata bájjal elnökölt az asztalnál és bár ő volt az egyedüli hölgy e nagy férfitársaságban, kik mind mohó pillantásokat vetettek halovány szépségére, ez a leplezetlen hódoló bámulat egy cseppet se hozta zavarba. Az orosz urnőknek az a közös sorsa, hogy ebben az óriási kiterjedésü országban, ahol a nagy uri birtokok egymástól vajmi távol állanak elhagyatott sikságok közepett, ahol messze jártányira se kinálkozik se korcsma, se szálloda, gyakran kénytelenek egyedül teljesiteni a háziasszony kötelességét. A parasztok és nemesség közt tátongó társadalmi ürt se Oroszországban, se Lengyelországban semmi se hidalja át. Középosztálya alig van, egyedül a zsidóság intelligencziája van arra hivatva, hogy a polgárság kötelességeit teljesitse.
Igy tehát Wizocki grófnő nőtársaság hiján maga trónolt az asztalfőn, mely csillogó kristályüvegkészletének és megbecsülhetetlen ősi ezüstedényeinek vakitó pompájában ragyogott.
Méltóságteljes nőiességének zavartalan nyugodtságával fogadta ebéd után a feléje közeledő nemesek kézcsókját. Aztán felemelkedett és a lovagias főurak sorfalán végig haladt az ajtóig az udvarias tábornok karján, kinek hideg pillantásaiban egy perczre sem gyult fel a benső tüz sugara, amint a szeme végig siklott a szép nő elbűvölő bájain. A szalon ajtajánál kétéves kis leánykája dadája kiséretében, várta a fiatal grófnőt és Wizocki grófnő a szép gyermekhez simulva, mintha benne keresné nemének fájón nélkülözött rokonérzését, a kis Margit kiséretében kereste föl szobáját.
Wizocki grófné élete nagyon szomoru és magányos volt, mióta férjhez ment. Hatvan mértföldnyire terjedő birtoka magányán, hat faluban szétszórt kétezer jobbágya körében, nem volt környezetében egy asszony sem, akinek ő baráti jobbot nyujthatott volna, mert a legközelebb lakó patricius hölgytől, ki az ő jelenlétében ülve maradhatott, hatvan mérföld választotta el. A háztartásban alkalmazott egy-két nővel való érintkezést pedig az orosz etiquette szigoruan tiltotta. A kiváló udvariasság, melyet a szlávajku népek a nevelőnők és tanitók iránt tanusitanak, egyszersmind teljesen kizárja azt, hogy ezek valaha átléphessék alárendeltségük szigoruan megszabott határát. Oroszország és Lengyelhon szétszórt birtokain a legkiválóbb nők elhervadnak elhagyott magányukban, melyet egy szerető rokonsziv dobbanása se enyhit.
A grófnő távozása után a borosfejü főurak rögtön a gróf és a tábornok köré csoportba verődtek és az ezüstnyaku pezsgős-palaczkok zajos durranása mellett mindnyájan örömrivalgással fogadták a felvetett eszmét, hogy tán jó volna egy kis baccarattal szórakozni. A tábornok lassu léptekkel követte a ház urát a kastély keleti szárnyába. Ebben a perczben nem sokat törődött a játékkal, mert szilárd, megingathatatlan elhatározás érlelődött meg szivében, midőn észrevette, hogy István gróf összerezzent, amint feleségének lakosztálya mellett elhaladt.
Sem az áldozat, sem ráleső bitója nem sejtették, hogy Wizocki Czeczil drágakövekkel ékes szentkép előtt térdel imazsámolyán és arra kéri az Istent, hogy a keserves tönkrejutás sötétarczu lidércze át ne lépje soha az ősi kastély küszöbét.
Oh hány fakóarczu, szenvedő asszony aggódó szerelmet rejtve bánatos szivében, kérte már hiába az emberi sors nagy intézőjét arra, hogy kimélje meg a végső, büntető, lesujtó csapástól.
Az átélvezett gyönyörök mámorától lánggá szitott életkedv izzón lüktetett a vendégek ereiben, amint halk léptekkel felhaladtak a vendégosztály hatalmas szárnyába, a folyosón sorfalat álló szolgasereg közepett. A kettős ajtók bezárultak mögöttük, midőn a kastély keleti részébe értek, melyből a modern fényüzés legkisebb kényelme sem hiányzott, ugy, hogy a legválogatottabb pompa Párist varázsolta ide a lengyel magány ölébe.
Gyermekét ölében tartva ült ezalatt Wizocki grófné boudoirjának hangtalan magányában. Kecses idomain még mindig drága selyemruhájának nehéz ránczai omlottak alá és mesés értékü keleti gyöngysorok, könyek hirdetői, diszitették hattyunyakát. Wizocki Czeczil, a dusgazdag herczegkisasszony huszonkét éves korában megtört szivü asszony volt már. Hanem a szivét tépő kin nem homályositotta el ritka szépségét. Nemesmetszésü bánatos arczával, komoly galambszelidségü szemével és tiszta homlokával, melyet dus hajzatának sürü hullámai folytak körül, ő a szomoruság istennőjének elbüvölő megtestesülése volt. Gyermekleányos idomai most értek csak meg asszonyi dús teltséggé és egész lényén leányos báj ömlött el még mindég. Mert a szép Czeczil, ámbár most magányra kárhoztatva hervad el magányos kastélyában, néhány évvel ezelőtt büvöletbe ejtett mindenkit, aki meglátta. Olyan volt ő, mint a szépség és báj valami álomszerü látománya, mint valami kéjtlehelő, élő, mozgó tündérálom, midőn az elragadtatásukban tomboló főurak társaságában utolérhetetlen művészi szépséggel lejtette a mazurkát.
És Czeczil grófné hallgatagon tűrt bánatának lelkére forrasztott bilincseiben vergődve, azzal a vad szenvedélyes szeretettel csüggött a hazáján, mit gügyögő gyermekéveinek anyatejével beszivott. Maga a nap verőfénje is derüsebben mosolygott rája, ha Nimovitch keleti völgykatlanán felgyult, mint Olaszhon mesés szépségü virányán. És midőn a külföldön országról-országra vitték, szive csak haza vonzotta őt lengyel honába. Napjainak gondja, éjének álma az volt, hogy Lengyelországot szabad országnak lássa; az volt a büszkesége, hogy hajdanában, régesrégen igazán szabad volt.
Mig könnyelmü férje fajának ravasz ellenével kétségbeesett va banque-ot játszott saját födele alatt, a szép asszony vonagló ajkakkal rebegte: »Ha nem is lesz otthonom, ha vagyonunkat el is vesztettük, a szivem legalább, ha megszakad is, itthon fog megszakadni«. Azért vonakodott ő férjét külföldi utazásaiban követni, némán nézte itthon a tönkrejutás kérlelhetlenül lengő ingájának haladását.
- István, itthon van az én helyem, felelte mindannyiszor, a női vértanuság bámulatos hősiességével.
Varsóban, apja fejedelmi otthonában, a leggondosabb nevelésben részesitették a szép leányt, mindaddig, mig Wizocki rávetette esdeklő szemét és szivéért versenygett. A világ összes szerelmesei közül a legellenállhatatlanabb a lengyel. Valami őrjitő szenvedély, valami kimondhatatlan költői lelkesedés széditő lehelete emberfölötti szenvedély mámorába ringatja őket. Wizocki szive mélyében tényleg meg volt győződve róla, hogy szereti ragyogó szépségü menyasszonyát, valamint hogy szerette is őt egy ideig. Kéjes boldogsága határt nem ismert, midőn Czeczillel legelőször sétált a Nimovitchi-tó partján a »szerelmesek fasorát« árnyékba boritó hatalmas százados gesztenyefák alatt, és a történelemszentesitette ódon kastélyra mutatva, azt suttogta imádottjának fülébe: »Szerelmem, te itt a mennyországot fogod nekem a földre varázsolni«.
De oh, két évbe se tellett és a vidéki nagybirtokos magányos életének tetszhalállal határos zsibbasztó egyhangusága, valamint az ifjukori rossz szokások csábitó hatalma a szajnaparti nagy város örökké nyilt, gyönyör- és kéjteli csarnokaiba vonzották vissza. Párisnak, a modern Circenek, varázsa sokkal édesebb volt, semhogy ellenállhatott volna. Visszavarázsolta lelke elé ama gondtalan napokat, midőn ő, mint dusgazdag idegen, a legfiatalabb, legkicsapongóbb Páris ünnepelt csillaga volt. Eleintén szégyelte önmaga előtt e visszaesést, később némi megbánó lelkifurdalást érzett csupán, mely végre teljes közömbösséggé tompult.
Neje fenkölt lelki nemességével büszkén hallgatva türte a szenvedést és férjének levelei, melyek az első hetekben soha meg nem szünő szerelmének ékesszóló ömlengéseitől áradoztak, később intrikus intendánsának szóló utalványokra szoritkoztak csupán. Ez utóbbi egy haszonleső, bérelt tisztviselő, mindenféle megengedett és meg nem engedett csalás révén iparkodott megtölteni a saját erszényét, mielőtt a nagy történelmi név utolsó viselője teljesen tönkremegy, mert a gróf mindig üres kezekkel jött vissza Párisból. Az intendánsa pedig szintén lengyel ember volt és igazolta azt az orosz példaszót, hogy »minden lengyel áruló«.
A tó tükrére álmatag csend borult; a hűs esti szellő dallamosan rezegtette meg a lombokat; csupán a kastély egyik szárnyából szürődött ki vakitó fény, midőn a vendégek a végzetes zöld asztal köré gyülekeztek. Mielőtt hozzáfogtak a játékhoz, a tábornok kijelentette: »Uraim, én csak egy félóra hosszát játszom«. És aztán mintegy bocsánatot esdekelve kijelentése miatt, halkan suttogta István gróf fülébe: »A grófnő ugyanis kegyes volt nekem azt az ajánlatot tenni, hogy holnap reggel végig kocsikáztat a birtokán«.
Wizocki gróf azonban oly mohó kiváncsisággal várta, hogy a lapjukkal felfelé forditott ártatlan külsejü kártyák titokzataiba behatolhasson, miként szerető nejének ez ártatlan hadicselére ügyet sem vetett.
A grófnő ugyanis szerette volna lehetőleg megröviditeni a veszedelmes mulatságot, és gyámoltalanságában ehhez az asszonyi fortélyhoz folyamodott, hogy Milutint elvonja férje társaságától. Mert ő, mint nemes ember leánya, tudta jól, hogy István grófnak nem áll jogában az orosz nemesnek szeme közé nézni, mig a becsületbeli tartozás teljesen ki nincs egyenlitve.
Milutin tábornok volt az egyetlen, kitől a grófné féltette az urát, mert jól tudta, hogy a többi ragyogó külsejü lengyel nemes férjével karöltve egy és ugyanazon az uton haladnak a teljes vagyoni bukás felé. Amilyen meggondolatlanul és könnyelmüen bántak a készpénzzel, hallgatag beleegyezés révén kimélték egymást a játékasztalnál; mert a nemzeti becsület sugallata arra ösztönözte őket, hogy legalább a külső látszatot óvják meg.
Milutin tábornok nevét magas állása, óriási vagyona és nagy nemesi rangja nyugati Európa minden főúri körében jóhangzásuvá tették és Czeczil a lengyelnek minden orosz ellen ösztönszerüen táplált ellenszenvével szerette volna távoltartani tőle a férjét. Erre pedig csak egy utat-módot talált, a gőgös orosz nemeshez kellett folyamodnia, hogy ne játszék Wizockival. Még akkor is, mikor lázasan égő, fáradt fejét nyugalomra hajtotta és az éj órái, a legrosszabbtól való aggasztó félelemben, kétségbeejtő lassusággal multak el, a fiatal asszony tiszteletben tartotta férje személyes szabadakaratát. Mert hát utóvégre az ura mindamellett mégis csak nemes ember, lovagias férfi és testestől-lelkestől igaz lengyel hazafi.
- Csak a végső esetben, suttogta csókot nyomva alvó kisdede ajkaira. Midőn István gróf órák mulva, pirkadó hajnaltájt szobájába vetődött, az ajtó halk zárba csapódása ébren találta már a grófnét, kit a fenyegető tönkrejutás aggasztó sejtelme kinzott.
A lefolyt éj végzetes eseményei sohase jutottak Wizocki grófné fülébe, mert a megrémült vendégsereg rég abbahagyta a játékot, még mielőtt Vizocki István végleg lecsapta a kártyát.
- Elég volt, rebegte lehorgasztott fővel, rekedt hangon és Milutin Vassili lassan emelkedett föl ültéből, mélyen hajtotta meg magát a halálsápadt főurak előtt, kik kővé meredten voltak tanui ez iszonyu, őrült élet-halál harcznak, mely a társas baccaratot követte. Nem a hideg, kimért, könyörtelen Milutin volt az, ki a veszedelmes koczkát hozatta. A tétova szemü lengyel gróf hivatkozott arra a jogra, hogy keresse a duplát vagy semmit. Milutin erre körüljáratta szemét a becsületbiróság hallgatag körén és nyugodtan válaszolt: »Ön akarja! Kérem!« Wizocki arczán a kétségbeesés bibora gyult fel, midőn mereven szembe nézve a tábornokkal, szenvedélyesen kiáltott: »Nem vagyok tán már revancheképes?« Az orosz tábornok arczába is forrón szökött a vér és udvariasan meghajtva magát, csak annyit mondott:
- Egy lovagias férfi becsületszava életben-halálban elegendő kezesség.
A marczona tábornok hangját sajátságos vésztjósló rezgés fátyolozta el. Nem a játékos beszélt most, nem a perczről-perczre sóvárgóbbá vált szerelmi epedés adta ajkára e szavakat; Oroszország diadalmaskodó megbizottja volt ő most, aki érezte, hogy szive megdobban a győzelem mámoritó tudatában.
- Most az enyém ő!
Mert Milutin tudta, hogy bárhogy fordul is most a koczka, egy szerencsés fordulat az egész óriási betétet visszajuttatja hozzá.
Azzal a kifogástalan udvariassággal, melyet a legvérengzőbb párbajhős is tanusit, midőn halálos ellensége mozdulatlanul leteritett holtteste mellett elhalad, a győztes orosz szótlanul hajtotta meg magát és visszavonult lakosztályába. A lengyel nemesek pedig komor csendben sompolyogtak el és szóra sem merték nyitni az ajkukat, amint a tönkrejutott gróf szivéhez szoritva jobbját, roskadozó léptekkel botorkált végig az elhagyatott folyosón.
A derüs, sugaras reggel kápráztató szépséggel virradt fel Volhynia erdei felett és a napsugarak aranya csillogva tündökölt a tó tükrén, melyen a hattyuk tömegesen siklottak ide s tova, mig a fák galyain csicseregve énekeltek az erdő madarai. Semmi külső jel nem utalt arra, hogy Nimovitch tönkre jutott, mert a nemes vendégek kora reggel elszéledtek, hogy lóháton járják be a mezőket. Csupán az orosz tábornok huzogatta, halasztgatta választékos reggelijét, és várta a szép grófné rendeletét, ki őt ma kettesben való kocsizásra hivta meg. Midőn a szerencsétlen asszony sétakocsizásra készült, még nem tudta határozottan, hogy mi történt az éjjel. Hanem sejtette a valót, mert az őszhaju hű kulcsár egy levélkét adott át neki, mit férjének lovásza hozott haza. Csak néhány szóból állott az egész üzenet.
- Bocsásd meg, hogy fel nem költöttelek. Rownora kellett menni Lubomirszki herczeghez, fontos ügyben, mely haladékot nem tür.
Wizocki Czeczil ebből megtudta, hogy a villám lecsapott, mert Rowno nyolczvan mértföldnyire volt Nimovitchtől és ő most egy egész hosszu napig arra lesz kárhoztatva, hogy egyedül üljön idegenek körében a nagy szertartásos ebéd nyomasztó czeremóniái közepett.
Nem vádolta a férjét azzal, hogy gyáván kerülte ki a viszonlátást, hisz a felvirradó reggel halálos keserüsége amugy is elég sulyosan büntette hibájáért.
- Szegény István, suttogta, mig reszkető kezéből kihullott a levél és kezei még akkor is reszkettek, midőn lement, hogy ébren álmodozva, szédülő fejjel üdvözölje fajának ellenségét. A grófnő legzsengébb ifjukora óta tudta azt, hogy a könnyüvérü lengyel nemesség jókedvre szitott mulatságai minő izgalmas eseményeket szülnek. Nincs a világon ennél könnyelmübb népfaj. És mégis midőn a grófné méltóságteljes főhajtással fogadta Milutin tábornok köszönését, a szolgák rémült arczairól leolvasta, hogy valami szokatlan esemény okozhatta csak ezt a nagy megdöbbenést. A cselédséget sohase lehet félrevezetni. Ők tétlenül hizlalódnak, mig gazdájuk jólétben uszik és ösztönszerüleg szimatolják meg a bukást. Hanem a ritka formatökélyre szert tett patricius külseje nem mutatott semmi változást. Milutin Vassili modorának lovagias udvariasságában oly nyugodt volt, mint Borgia Cesár. Ő tudott várni.
Együtt haladtak keresztül az ódon kastély nagy termein, melynek hatalmas oszlopcsarnokos középtömbjét folyosók kötötték össze az épület szárnyaival. Háromszáz lábnyi magasságu homlokzata tömör kőből épült és a középrész hófehér falainak magassága kétszeresére emelkedett fölül az oldalszárnyakon. A remek, széles terraszról, melynek alján elterülő óriási park zöldelő pázsitszőnyegek és hatalmas sudar fák sürüségében bővelkedett, a szem messze távolban sürü erdők zöld koszorúján siklott végig. Keleti és nyugati oldalán egy-egy délnek néző oldalhomlokzat a tömör, hatalmas, antik egyszerüségü, dór-stilu oszlopcsarnokkal büszkélkedett. És belül egy patricius család évszázados kincsei diszitették az ódon kastélyt, melynek három egymásba nyiló; száz lábnyi hosszuságban elterülő legnagyobb termei: az ebédlő, a fogadóterem és a tánczterem kápráztató fényükben párját ritkitó lakosztályt képeztek.
A déli homlokzat alján aczélkéktükrű tó terült el gyönyörü erdős szigettel a közepén és innen remek kilátás nyilott a mosolygó zöld völgyre, mely kelet felé husz mértföldnyi távolságba kiterjedt. A nagy kastély diszes toronyablakaiból a szem elláthatott a legközelebbi jobbágyfaluig, melyet a moszkvai főországut szelt ketté. Hatalmas ménesek, óriási birkanyájak és marhacsordák népesitették be az illatos virághimes réteket, mig a köröskörül elszórtan fekvő falvakból, melyek a Wizocki birtok fennhatósága alatt állottak, a parasztnép is legelőre hajtotta saját házi állatainak bégető és bömbölő csordáit. Lombos domboldalak vonultak el a nyugati határig, hol beláthatatlan terjedelmü, dúsan termő szántóföldeken a földműves nép barázdát szántó ökörfogatai sötétlettek.
Milutin tábornok körüljárva a remek kastélyt, gyülöletteljes mosolylyal vette szemügyre a buzgó római katholikus hitű, lengyel lakosság ódon kápolnáját, körötte elterülő csendbeborult temetőjével, melyből óriási keresztek erdeje fehérlett. Az országut egyik oldalán végig nyuló katholikus sirkertben gondos siriratok regéltek elhalt nemzedékekről, mig a másik oldalon, alig egy puskalövésnyire innen, az orthodox görög templom magas tornyával és négy kupolájával derüs azurkékben és aranyban tündökölt az oroszhitü elhunytak sötét nyughelye fölött.
- Még a halálban is el vagyunk egymástól különitve, jegyezte meg Milutin, mert észrevette, hogy szép kisérőnője arczáról olvassa a gondolatot.
- Soha semmi át nem hidalhatja az ürt a lengyelek és oroszok közt, még a halál sem, suttogta Wizocki grófnő búsan. Élesen látó szeme az egész uton hiába igyekezett behatolni Milutin kifogástalan modorának áthatatlan álarczán.
- Vajjon az ébredő szerelem nem művelhetne-e csodát? gondolta magában Milutin, drágakövekkel ékes kardja markolatát szorongatva formás fehér kezével, melyen babonás orosz szokás szerint zafir és türkisz köves gyürük sugarakat lövelltek. A hallgatag urnő pedig sóhajtva intette közelebb remek fogatát, melynek ezüst szerszámba fogott, négy fekete telivér arabs lova prüszkölve várta az indulási jelt.
Vannak oly érzékeny és finomhúrú lelkek, melyek a szem mechanismusának működése nélkül is tisztán látnak. Czeczil grófné, amint a büszke orosz nemes oldalánál ült, az udvariasság zománczával fátyolos lovagiasság lekötelező modorából is kiérezte azt a közelgő vészt, mely szivét, otthonát és tüzhelyét fenyegeti. És mindamellett ártatlan szivéből az az egy ima szállt csak fel az égbe, kimélje meg szegény férjét attól, hogy e ravasz orosz hatalmába kerüljön.
- Az ő jelenlétében van valami, ami rettenetes szerencsétlenséget, mindnyájunkat fenyegető szerencsétlenséget jósol, igy töprengett magában Wizocki grófnő, mialatt szótlanul robogtak tova. A kerteken és szántóföldeken végig vezető körutjuk a hatalmas birtok minden melléképülete mellett vitte el őket. Óriási borospinczéit, hatalmas granariumait, nagy jégvermeit, kényelmes istállóit és tágas lovardáját vették szemügyre és aztán megkerülték az egész tó partját, hogy a kertészet ezerféle vivmányait megtekintsék.
- Gyönyörü egy birtok! kiáltott fel Milutin önkénytelenül feltörő lelkesedéssel. E perczben pillantásaik találkoztak és az orosz lesütötte a szemét az éleslátásu grófné ártatlan tekintete előtt. A lefolyt éjszaka veszedelmes játékának egész történetét árulta el az a biborpir, mely hirtelen felgyulva az orosz nemes arczán, homlokába kergette a vért.
Amint a négy arabs ló tova ügetett a falvakon, melyeknek ezernyi jobbágya mind egy ősrégi hűbér átöröklött tartozékai voltak, azt akarta magával elhitetni, hogy ő a legkisebb lelkifurdalást sem érzi.
»Utóvégre ép olyan dolog az, mint mikor az ember a csatában letipor egy ellenséges hadsereget«, ezzel igyekezett önmaga előtt mentegetni az eljárását. De szive mélyében jól tudta azt, hogy mig ajkai azt suttogják: »Valakinek buknia kell e világ ellenséges összeütközésében«, az ő titkosan koholt terve mind jobban érlelődik meg. Tudta azt, hogy az ingatag és kétségbeesett viszonyok közt gyötrődő Wizocki gróf behálózása körül ugy fog eljárni, hogy kezében tarthassa ennek az ingerlő szép asszonynak a sorsát is, ki most borzadva ül oldalánál.
Egy tekintetre se méltatva a fatörzsekből összetákolt parasztkunyhókat, mélyen megsüvegelte Nimovitch falvának hatalmas kőkeresztjét, mely azt a helyet jelöli, hol Katalin czárnő Szuvarov véres hóditását követő első lengyelországi utján először lépett lengyel földre. A völgyön át sebesfolyásu patak kigyódzott sürü, suttogó lombkoronáktól árnyas erdők mentén és a mormoló habok a falu öt vizimalmát hajtották, melyeknek nagy kettős kerekei összerovátkolt talapzatokon nyugodva, elég teret engedtek a patakon leuszó, óriási fatörzsöket szállitó tutajoknak. Ezek a kidöntött erdők mind Párisba vándoroltak - ez István gróf könnyelmüségének volt a műve.
Milutin kémlelő szemmel figyelte meg a grófnő arczát, mialatt azon töprengett önmagában: »Maholnap ezek a fejedelmi erdők mind el fognak sülyedni a grand opéra pezsgőáztatta kuliszszái mögött, vagy pedig örökre tovaperegnek a párisi játékasztalokon.
Midőn két órai sétakocsizás után a sárguló őszi lomb aranyában tarkáló erdőkből hazahajtattak és a tábornok udvariasan lepattanva a kocsiról, lovagias előzékenységgel segitette le a grófnét, ellenállhatatlan kedélyessége majdnem eloszlatta a büszke nő titkos rettegését.
Mert minden csoda megeshetik ama sajátságos, lángoló, ellenállhatatlan szenvedély hatása alatt, amit szerelemnek nevezünk. Majd a nyári szellőnél is lágyabban suttogva, majd az emberi sziv legfinomabb hurjait is rezgésbe hozva, majd a szenvedély legőrjitőbb fergetegjeit felkorbácsolva, a szerelem láza ép oly kevéssé ismer mérsékletet vagy önelemzést, mint a lecsapó mennykő vakitó égi lángolása.
A szerelem, föltartóztathatlan utján végigzúgva a világon, elbüvöli a fiatalságot, megőrjiti a véneket, részegitő gyönyörökkel rezgi át a legszelidebb női kebleket, kétségbeesés kinjaira kárhoztatja el a férfiakat, megalázza a nagyokat és felemeli a porba sülyedteket. És ahhoz a kéjhez, mit a sziv a szerelem felderengő első tudatának édes perczében érez, midőn a szerelem legédesebb diadalának boldogitó büszkeségét élvezi, nincs hozzáfogható emberi gyönyör. Koronás babér övezte fők, uralkodói pálczát vagy kormánybotot büszkén forgató kezek, mind egyformán meghajolnak a szerelem hatalmának.
És ámbár oly muló, mint tükörlapon a lehellet, emléke örökkévalóbb a piramisoknál és kormányozni fogja a világot még akkor is, midőn már minden igaz érzelem kihalt a sivár keblekből.
A piramisok porba dőlt, feledésbe ment romjai felett a sivatag sakáljai vadul fognak egykor üvölteni; de az emberi sziv sohase fogja elfeledni azt a történetet, mint dobott oda Antonius egy egész világot az elbüvölő Kleopátra szerelméért. Régi dal ez, és ez a dal örökké tovább fog csengeni és ezek a történetek ugyanigy fognak ismétlődni, amig a világon lesz sziv, amely megszakadjon, lesz kebel, ahol lobogjon az a láng, mely soha el nem alszik.
Mert a szerelem láthatatlan szellemi lényege fönnmarad, mikor az érzéki tüz rég kilobbant. Minden szerelemtől izzó sziv szenvedélye egyenesen felszáll a csillagokhoz és ott örökké él. A szerelem örök és mindenható; szenteket vitt a bitófára és bünösöknek nyitotta meg a mennyeket. Ez ellenállhatatlan szenvedély első hatalmas fellángolása minden törvényt leront, minden emberi hatalom gátját áttöri. A leghiggadtabb bölcsész, a legélesebb eszü szophista, a legjámborabb főpap, egyikük se lelte még meg az aranykulcsot a szerelem ismeretlen és kifürkészhetlen törvényeinek örökre rejtett miszteriumához. Nemzedékek léptei koptatták el régen a sirköveket, melyek Heloise és Abelard örök nyughelyeire borulnak; hanem senki se tudta még megmondani, hogy hol végződik az erény és hol kezdődik a bün az emberi sziv felfoghatatlan, megmagyarázhatatlan érzelmében.
Milutin harczedzett, fásult szivének egy idegszála se volt, mely az érzelgősség gyengéd szavára visszhangot adott volna, hanem midőn a tüzes paripák tovaröpitették az őszi nap aranyos verőfényében, tudta azt, hogy az ő szivét is megérintette a szerelem varázsvesszeje. Hiven a katona ama szent esküjéhez, hogy mindent, még a saját életét is feláldozza felséges urának egyetlenegy intésére, Milutin Vassili egyetlen büszkesége férfibecsületének mocsoktalan tisztasága volt. Hanem ez nem akadályozta őt abban, hogy szive mélyén azt a fogadást ne tegye, amint szeme a mellette ülő nő kecses alakján végig siklott:
- Enyém lesz bármily áron is!

IV. FEJEZET.
A volhyniai erdő.
Mig Milutin a grófné oldalán szerelmes ábrándozásaiban kéjelgett, a lengyel főurak a legkülönbözőbb ürügyek alatt kilovagolva, kettesével, hármasával hagyták el a kastélyt, hogy aztán egy ódon birtok elhagyatott erdejében találkozzanak, mely Wizocki ősi székhelyétől nehány mértföldnyire terült el. Omlatag romok félig bedőlt falai látni engedték még a kastély füstfogta, megszenesedett belsejét és a főurak itt gyülekeztek, hogy aztán a gyönyörü ligetet bejárva és fürkésző pillantásokkal maguk körül tekintve, tanakodjanak Wizocki gróf jövőjéről.
- Ez örökre lehetetlenné teszi az ő maréchal de noblessei tisztségét, szólt az egyik báró, kinek még volt egy veszteni való birtoka. Eddig is elhanyagolta ugyan a kötelességeit, hanem most még társadalmi állásunkat se tudja becsülettel képviselni. Én ellene fogok szavazni.
- Igazad van, Báthori, szólt egy hevesvérü lázadó. Most, midőn minden percz nagy eseményekkel lehet terhes, melyek valamennyiünket sikra szólitanak, kötelessége lett volna szemmel tartani ezt a mulatós kedvü tábornokot és másfelé terelni a figyelmét, hogy mi szabadon és zavartalanul értekezhessünk.
- Ugy van, tette hozzá egy harmadik, én hiven szoktam a barátaimhoz ragaszkodni, ha baj éri őket, hanem ez az ember megőrült. Tönkretette szegény Czeczile grófnőt. Maholnap a szegény asszonynak nem lesz otthona, és ha forradalom üt ki, csak az Uristen a megmondhatója, hogy szegényke hova fogja hajtani a fejét.
- Hanem hát mit tegyünk? szólt egy mogorva vén lengyel nemes, kinek arczán orosz kardokozta sebhely vonult végig.
Mély csend követte e kérdést, mig végre az egyik villámló szemekkel igy szólt:
- Válasszunk itt egyhangulag egy jelöltet, hogy legalább egy emberünk legyen, kinek házánál találkozhatunk anélkül, hogy váratlan elfogatástól kellene rettegnünk. A jobbágysági kérdés uj terve azt kivánja, hogy legalább a mi társadalmi vezérünk Volhynia hű fia legyen. Wizocki István dőre bolond. Egy lángoló szempár, egy habzó serleg vagy a zöld asztal nemzeti megváltásunk legszentebb oltárától is el tudnák őt csábitani. Olyan emberben, aki önmagában nem bizhatik meg, mi sem tudunk megbizni. És ezekben a veszedelmes időkben, Isten tudja, hova sodorja, mire viszi őt őrült könnyelmüsége.
- Megérhetnők azt, hogy ő is ama gyáva tányérnyalók és élősdik seregéhez csatlakoznék, kik az orosz kegybe behizelgik magukat, vagy pedig külföldön bolyongva, ama ezrek számát növelhetné, kik külföldi fertőkben fetrengve, annak sarába sülyedtek, kiáltott föl egy harsány hang. Nevezzük meg most a jelöltünket és Isten átka legyen azon a gyáva kutyán, aki hűtlenül elárulja a hazát.
Zúgó »Amen« moraja verte föl az erdők visszhangját. Mire a gyülekezet szétoszlott, Wizocki trónjavesztett vezér volt már.
- Hanem azért itt kell maradnunk és titkos kötelességünket itt kell teljesitenünk, mert ha nem maradunk itt a vadászat végéig, biztonságunk fenyegetve lehetne. Ez a vércseszemü orosz megszimatolhatna valamit. És ha most le volnánk kötve a hazai röghöz, bár csak ideiglenes letartóztatás révén, barátaink vezér és támasz nélkül maradnának. Lengyelország sorsa ma tőlünk függ. Wizockinak csak akkor szabad megtudni azt, hogy kibukott, mikor mi már Iztomirban gyülekezünk, hogy egy uj maréchal de noblesset válaszszunk. Három hónap mulva lejár az ő mandátuma és az utódja rögtön helyébe léphetne az esetre, ha - ha -
A lovagias nemes habozott.
- Nos ha, micsoda ha? - kiáltották többen.
- Ha ő megtalálna szökni, vagy ha az orosz csábitás áldozatául esnék, végezte be búsan a szónok.
- Én életemmel állok jót egy lengyel nemes becsületéért, kiáltott fel nemes fellobbanással egy fiatal főur. Ő nem árulja el hazáját.
- Az ő becsületétől pedig valamennyünk élete függ, mormogta az agg harczos. Isten irgalmazzon nekünk. Én megértem már azt, hogy egy lengyel elárulta testvérének vérét.
Óra óra után mult el, de Czeczil grófné sugár alakja nem tünt föl a sétányon. Estebédig magányos lakosztályába bezárkózva, távollevő férjét követte gondolataiban. Lubomirszki herczeg egy előkelő nagy család lévén ivadéka, mely hajdan Lengyelország sorsát intézte és Varsót fejedelmi épületekkel diszitette, még ma is óriási magánvagyonnal birt.
- Vajjon kifogja-e ő rántani Istvánt a hinárból a szükség perczében, vagy a szép Nimovitch is más kezekre fog-e jutni? A remek ősi birtok, egy vendégszeretetéről ismert fejedelmi család székhelye, hires volt háboritatlan nyugalmáról, méla csendjéről és ama számtalan természeti szépségekről, melyekkel a jóságos természet megáldotta. Hires volt vaddus erdeiről és arról a »nirvanába« ringató-kéjterhes ozonról, melyet sürü erdei leheltek. És hogy szerette Wizocki Czeczile ezt a kedves otthonát! Ámbár nagy, nehéz bánat borongott a lelkén, gyengéd asszonyi szive e gyönyörü elhagyatott völgy ölén szerelmesen csüggött ama napok emlékén, midőn István gróf, mint szerelmes és tüzes vőlegény először ölelte őt a kebléhez e suttogó lombok alatt, melyeknek levelei most zizegő zokogással peregtek le.
És ámbár könnyelmü férje az ő számára rég elveszett azóta; mert a távollét és elhanyagoltatás végre eloltották a szerelmi tüzet, mely hajdan oly lángolóan égett a keblében, ő mégis szive egész melegével ragaszkodott Nimovitchhoz, mert itt született egyetlen gyermeke, az az aranyhaju piczi tündér, melynek apró kacsói kinyitották anyai lelkében az önfeláldozás rejtekét. A szerelem geniusza lehunyt szemekkel és kioltott fáklyával örökre bezárta szivének azt a kápolnáját, hol az életben csak egyszer ébredő igaz szerelem örökre kilobbanva elhamvadt. És István gróf e kincses rejtek kulcsát Párisban eldobta magától. A megsértett szerelem megboszszulja magát.
A párducz futása nem oly sebes, a hiuz szeme nem oly éles s a róka füle nem oly érzékeny, mint egy szerelmében csalatkozott asszony átható divinatiója. Akár lassú aknamunka révén jut is a végzetes felfedezésre, akár hirtelen mennykőcsapásként sujtja az le szivét; jusson akár évekig tartó szivszaggató fájdalom utján, akár pillanatnyi kín árán a férj hűtlenségének tudatára, ha a sebzett női büszkeség egyszer halálosan vonaglott meg egy szerető asszony szivében, akkor az, aki ezt a bánatot okozta, örökre elvesztette e szivet. Nincs az a fenyegető veszély, melylyel visszahódithatná, nincs az a szoros kötelék, melylyel ujra magához füzhetné a férfi azt a nőt, ki egyszer kinos keservében azt rebegte: »Soha - soha többé«! Az örök megsemmisülés mindent lesujtó csapása ez. Mert Éva leányai éltük egyetlen szerelmében oly hivek, oly őszinték, oly igazán szeretők, hogy szivük e hirtelen felderengő meggyőződés sebző ostorcsapása alatt addig-addig vonaglik, mig teljesen megmerevedik és elfásul.
Czeczil grófné gyors elhatározással maga köré gyüjtve a legmegbizhatóbb öreg nemeseket, futárokat küldött szét a környék legközelebb lakó egyenrangu hölgyeihez.
- Miután István grófot üzleti ügyek távol tartják, én fogok önöknek bált rendezni, szólt mosolyogva. Mert habár a vallás és a gyülölet örök ellenségekké tette a lengyeleket és oroszokat, a vendégszeretet mindkettőjüknél szent kötelesség.
A büszke szépségü urnő tehát hozzáfogott, hogy ura visszatértéig a lehető legfényesebben feleljen meg háziasszonyi méltóságának. Mialatt szokatlan figyelemmel és válogatott izléssel öltözködött, megfogadta a tükörben megpillantott másának: »Nem akarom, hogy összerogyni lásson a sorscsapás alatt«.
E szavakkal a ravasz orosz tábornokot értette, mert bármily ügyesen rejtegette is az udvarias idegen benső érzelmeit kifogástalan modorának és behizelgő tapintatosságának álarcza alatt, Czeczil féltette tőle a férjét, rettegte benne szegény, nyomorba jutott gyermekének netáni ellenét és sajátságos gyanus sejtelem borzongott át rajta az önvédelemre kész nőiesség ama megfoghatatlan ösztönénél fogva, mely néha a legszenvedélyesebb Don Juant is ámulatba ejti.
- Nehéz szerepet kell játszanom, rebegte Wizocki grófnő szomoruan, amint vendégei üdvözlésére sietett, hogy felvegye a harczot saját tűzhelyeért, mindenért, ami szent és kedves volt előtte, mindenért, amit a sors még meghagyott neki, azért a férfiért, ki könnyelmüen dobta el szivének arany kulcsát, melyet az ő megnemesitő szerelme kezeire bizott.
Ragyogó büszkeségének igéző varázsa az összegyült vendégsereget néma bűvöletbe ejtette és Milutin szemében fellobbant a sugár. Elfordult és kitekintett az ablakon, hogy elrejtse azt a kegyetlen lángot, mely aczélkék szempárjában izzott.
- A természettől felkent koronás királynő! Istentől minden adománynyal megáldott uralkodónő! ismételte magában Milutin, midőn az est folyamán alkalma nyilott Czeczil mindig ujabb és ujabb bájaiban, eddig nem ösmert tökélyeiben, gyönyörködni.
Wizocki grófnőt abból a kiváló emberanyagból alkotta a teremtő, melynek a lángész adja meg legistenibb zománczát. Gyermekkorától kezdve senki se tudott ellenállani elbűvölő varázsának, ha honának bánatos dalait zokogta el ezüstcsengésü hangján, vagy ha a dicső multat zengő költészet gyöngyeit szavalta el.
István gróf csak másnap vette utját hazafelé és mélyen elborult arczczal, lassan lovagolt végig óriási birtokain. Amint a rodnói ut alkonyatbiborban uszó erdeihez ért, titkos sóhajtás és elfojtott zokogás dobbantotta meg a szivét, mialatt szeme a hatalmas vén erdők jól ismert törzsein siklott végig. Leverten, néma kétségbeeséssel szivében tért haza. Lubomirski gróf, őszintén bevallva saját sulyos adósságainak rengeteg összegét, kénytelen volt, bár sóhajtva, megtagadni a kérését.
- Barátom, ne sebezze meg a szivemet azzal, hogy lehetetlent követel. Nem tehetem még az ön kedvéért sem. Iparkodjék valahogy kiegyezkedni azzal az oroszszal, mert különben Nimovitch veszve van.
Lovásza lassu léptekkel követte őt és csodálkozott grófi ura furcsa magaviseletén. Fájó szivvel, mely sulyos ólomként nehezedett keblére, haladt végig Wizocki boldog gyermekkorának szinhelyén, hol a multak édes emlékei lépten-nyomon kisértették. Tekintete merően tapadt a suttogó fenyők hatalmas boltiveire, az óriási tölgyekre, melyek zöld lombkarjaikat messze kiterjesztették, az ezüstfényü nyirekre, az aranyzománczos juharok és a hatalmas gesztenyefák sürüségére, melyben most a szalonkák háboritatlan békében tanyáztak. Lombos ágaikat a szellőben ringató szilfák szegélyezték a dús legelőket és minden elbűvölő szépség, amit a természet művészi keze áraszthat, sugaras derüvel vonta be ezt a tájat, melyen ő most keresztülvágtatott, hogy üres kézzel, megalázottan szembe nézzen könyörtelen hitelezőjével.
- Megölöm magamat, szisszent fel a gróf, amint Nimovitch hófehér falai szemébe tüntek a park susogó lomberdeje mögül. De egyszerre a szivébe nyilallott valami. - »És Czeczile!«. Eddig soha se mert tévedéseinek férfias meggyónásával szemébe nézni ennek a nőnek, kinek tekintetében néma szemrehányás sötétlett aznap, mikor gyermekét kebléhez szoritva, lenn állt a könnyü hintó mellett, mely az urat Párisba vitte, soha vissza nem vezető utakon.
Ezt a szerelmes, ifju, bizalomteljes és lánglelkü asszonyt, ki szivében trónt emelt neki, melyen egyedül ő székelt, szerelme koronájával koronázottan, ezt az asszonyt ő magára hagyta, hogy magas rangja okozta kinos egyedüllétben, ifju szerelme hamuvá égjen az üresen álló oltár előtt. A tavaszi verőfény szivét szerelemre unszolgatta messze járó szerelmese iránt; a nyár ragyogó pompája elvonult előtte, amint egyedül bolyongott a szerelmesek fasorának suttogó lombjai alatt. És bár ajkaira néma hallgatás nyomta pecsétjét, bár szive köré a büszkeség emelte bástyáit; égő szenvedélyes nyugtalanság izzott a szép nő lelkében, midőn a nap fényes korongja börtönlámpaként világitotta meg elhagyatott erdei magányát.
Wizocki Czeczile szive napról-napra hiába hivta az urát forró epedéssel. Szeretőt, férjet, tanácsadót, barátot fájón nélkülözve, szerelme idővel közönynyé dermedt. És midőn végre egy szép napon István hűtlen hitszegésének és árulásának egy külföldről beszivárgott félszeg mozzanata nyilt titokként szájról-szájra járva, Czeczile fülébe is eljutott, a fiatal asszony összeszoritotta az ajkait és megtört szivvel, roskadozó térdekkel menekült magányos otthonának rejtekébe. Ott aztán kinos vonaglás hosszu, nehéz órái után, aminőket női sziv egyszer élhet csak át, finom kékeres kezéről levonta az arany jegygyürüt, mely lelkeiket összeforrasztotta. Keserü könyek hullottak a parányi csomagra, melyet egy ódon dobozba zárt. A doboz fedele ezt a feliratot viselte: »Gyermekemnek«.
Maga a könnyelmü, hitszegő férj messze Párisban, a világ legkicsapongóbb orgiáinak aranyozott szinpadán is bünbánó megszégyenülésben rezzent volna össze, ha láthatta volna neje szépséges arczát abban a pillanatban, midőn azok a duzzadó eperajkak, melyeket ő nemrég csókokkal boritott, még egyszer, utoljára suttogták: »Soha többé«.
Ehhez az asszonyhoz, kinek nehéz kötelességekkel terhes életutjait az övétől szeplőtlen női becsületének láthatlan határfala választotta el, vette a gróf utját hazafelé. Ő nem vette soha észre a nejében végbement változást, hanem Czeczilben a szerelem meg volt ölve, holtan feküdt saját szent oltárán és gyilkosa az a férfi volt, aki a beléje helyezett nemes bizalom kincseit közömbösen vesztegette.
Hanem ma éjjel Wizocki gróf mégis nehéz szivvel lépte át birtoka küszöbét. Erdőkerülői hirül adták volt neki, hogy a megsértett vendégek közül egynéhányan elutaztak és igy ő tudta, hogy ujjáválasztatásának minden reménye meghiusult. Amellett rettegett is orosz vendégének viszontlátásától. Maguk a báránybőr kucsmáju, faczipőjü, rongyos ruházatu lengyel parasztok is néma megdöbbenéssel tapasztalták uruk arczán a változást, midőn mélyen megsüvegelve őt, hajlongtak előtte. És ő komor arczczal viszonozta alázatos köszöntésüket, amint a jobbágyok csikóvonta könnyü szekereiken elrobogtak mellette.
- Ezek a parasztok boldogabbak, mint én, sóhajtotta a gróf szomoruan.
Midőn Nimovitch ura paripáján a főbejárat elé vágtatott, egy szelid, szomoru arczot pillantott meg az ablakok egyikében, honnan hajdan - nem is oly régen - a szerelem lángotszító arany nyilai röpültek feléje.
- Istenem, mit tegyek? sóhajtotta István gróf. Nem szabad, hogy megtudja. És kinos feljajdulással a nyeregből lepattanva, megfogadta, hogy bármily áldozatok árán is, olyan egyezségre kell jutnia a tábornokkal, mely az ő büszkeségét legalább a játékos utolsó önmegaláztatásának szégyenétől óvja meg. E perczben ugy érezte, hogy mindenre kész inkább, semhogy feleségének bevallja a valót.
Dőre bolond! Ő nem tudta azt, hogy ez az asszony, aki elhanyagolt szerelemtől égő szivvel sóvárgott utána, édes örömest követte volna idegen számkivetésbe és ott is boldognak érezte volna magát mellette, ha ő örökre kegyetlenül ki nem irtja szerelmét. Wizocki Czeczil, a gyengéd, igazlelkü, odaadóan szerető hitves nem zugolódott midőn látta, hogy öröksége elolvad férje kezei alatt, mert még mindig szerette őt. Előkelő és tüzesvérü lengyel fejedelmi család leánya lévén, meg tudta bocsátani egy lengyel nemesnek könnyelmü pazarlásait. Hanem még e keserü megpróbáltatás pillanatában is megfagyasztotta volna István gróf szivét, ha tudta volna, mily büszkén emelte fel mélyen megsértett neje antik szabásu szép királynői fejét, midőn hitvesi szerelmük meggyaláztatása tudtára esett.
- Ezentul csak magam állok a világon, mondotta volt magában szilárd elhatározással. Hanem azért István gróf soha még eddig nem érezte, hogy a valódi érzelem heve hiányzik ama szerelmi ölelésekből, melyekben a föld az éggel határos. Az oldalán őrködő angyal örökre elhagyta. És füle nem hallotta meg a szerelem szellemének bucsuzó szárnycsattogását.
Midőn a gróf neje boudoirjába lépett, némán néztek össze.
- Van valami mondani valód? kérdé Czeczile szomoruan, kezét márványfehér kebléhez szoritva és a szemében fellobogó láng villámánál a gróf sötétségmegverte lelkében derengeni kezdett az a tudat, hogy felesége mindent kitalált, hogy késő most az elveszett ügyet védeni ennek az asszonynak itélőszéke előtt, kit ölelő karja hajdan kebléhez szoritott.
- Semmi, még semmi, szólt Wizocki leverten és öltözőjébe sietett.
Este a vendégek, legnagyobb meglepetésükre, arról értesültek, hogy a nagy vadászat egy héttel elhalasztatott, mely időre a gróf szép nejére bizta vendégeinek mulattatását. Nap-nap után mult és Wizocki gróf órahosszakig lovagolt a földeken orosz vendége kiséretében. A lengyel főurak alig látták a szinét.
A grófné kissé szabadabban kezdett lélegzeni, mert a nyugati épületszárnyat többé nem verte föl éjszakai dőzsölés zaja és ámbár egy vigasztaló szót se hallott férje ajkairól, annak arczán sajátságos derültség tükröződött.
A vadászati előkészületek nagyban folytak. Vadászebek, hajtók, erdészek és vadászok tarka serege özönlött a kastélyba és a türelmetlenkedő főurak lázasan lesték a vadászkürtök hivó riadóját. Milutin tábornok két-három napi kirándulásból, melynek czélja az volt, hogy egy szomszéd falusi birtokon lakó barátját meglátogassa, ép kellő időben érkezett vissza, hogy ismételt rodnói látogatásából hazatért házigazdáját üdvözölje.
- István ugy látszik eredménynyel járt, szólt a főurak egyike. Sokkal nyugodtabb és derüsebb. Igazán örülök ennek. Ilyen mozgalmas időben minden perczben résen kell állnunk.
- Kaptál-e hirt párisi barátunktól? kérdé a másik mohó kiváncsisággal.
- Igen, a cselekvés órája közéig. Szeretném, ha elvtársaink mind a megállapitott helyeken volnának már. Ennek az átkozott orosznak a jelenléte nagyon veszedelmes.
- Gyere ki velem a parkba, Szaniszló, szólt a másik komolyan, majd mondok egyetmást, amit nem merek a papirra rábizni.
És Milutin tábornok szemeláttára, ki lovagias udvarlás mézes-mázos enyelgésével mulattatta a virágaival babráló grófnőt, elmondta barátjának a kapott hireket.
- Itt az idő, barátom! Francziaország és Anglia hozzánk szitanak. Mihelyt a lázadás kitör nyugati Oroszországban, rögtön arany, fegyver, hajóhadak és diplomácziai befolyás fog rendelkezésünkre állani. A keresztény Anglia meg fogja hallgatni a szenvedő Lengyelország jajját. A francziák jó barátaink. Párisi megbizottaink a királyné ismételt közbenjárását várják csak, hogy a nagy császárt adott szavának beváltására kérjék. Csupán a napot kell meghatároznunk. Hős barátaink, kik külföldön idegen hadseregben gyakorolták a fegyverforgatást, lassankint hazaszállingóznak. Ha télig halasztjuk a dolgot, az álomba ringatott orosz nem fogja a hadsereget tavasz előtt mozgósithatni. És akkor megtizedelhetjük nehézkes seregeiket. Itt az óra.
- Az utolsó szó ez? kérdé Szaniszló komoran, midőn a másik elhallgatott abbeli félelmében, hogy szemeinek tüze elárulhatja titkukat a ravasz orosz tábornoknak, aki őket messziről kiváncsian figyelte meg.
- Igen!
Szaniszló szomoruan horgasztotta le a fejét.
- Tehát ki van mondva a halálitélet; vagy lengyel sirokba, vagy orosz börtönökbe kerülünk. Én az előbbit választom, mert sem Anglia, se Francziaország segélyében nem bizom.
Wizocki István örömmel üdvözölte a vadászattal járó sürgés-forgást és házigazdai teendőit, melyek ürügyül szolgáltak neki arra, hogy a nejével való egyedüllétet kikerülje, aki viszont a vendégszeretet kötelességeit teljesitette azzal a néhány nővel szemben, kik sürgető meghivásának eleget téve, a kastélyba látogattak el. Késő őszre járt az idő és ámbár az erdők köröskörül biborban és aranyban pompáztak, a levélhullás és a hideg szél a lepergő év végét hirdette és igy a bukott maréchal de noblesse vendégeinek növekvő türelmetlenségét annak az óhajtásnak tudta be, hogy minél előbb saját elhanyagolt birtokaikba térhessenek vissza.
Milutin tábornok hizelkedő macska természetének egész elbűvölő varázsával iparkodott behálózni a lengyel arisztokráczia szép hölgyeit, kik vajmi könnyen hallgattak csábitó szavára, ámbár rettegtek az oroszoktól. Hideg, számitó megfontolással tartózkodó távolságból figyelte meg a grófnét, bár szivében szenvedélyesen lobogott a későn ébredt szerelmi tüz. Nap-nap után ügyes hadi taktikával más-más hölgyet választott udvarlásának czélpontjául és mosolygott magában, ha elgondolta, hogy milyen játszi könnyedséggel nyerhetné meg orosz létére is szép ellenségeinek szivét.
Csakhogy hiusága félrevezette őt. A szép főuri asszonyok fogadták ugyan az udvarlását, megmosolyogták bókjait és bájosan kaczérkodtak vele; de sem az udvar sima padozatán sem a csatatéren szerzett tapasztalatai és hóditói gyakorlottsága nem tanitották meg őt arra, hogy Machiavelli minden fortélya elenyészik az asszonyi cselszövés ezer kifürkészhetlen fogásaival szemben.
A női sziv mélyen és némán vonul meg keble mélyén, mint a tengerszem az alpesek ölében és habár ezer jeges hegyszakadékból felcsapó viharos fergeteg vad dühre korbácsolja is hullámait, a fellegeken áttörő napsugár mindig ujfent szelid sima tükörre esik, mely zafír mélységének titokzatos csendjében megrezzenve hallgatja az erdő lombjainak zörgő haraszthullását. Csekélységek ébresztik fel néha az asszonyi szivet, és szerelmének örökké rezgő mágnestüjét bármely perczben hirtelen magával sodorhatja valamelyes minden szem előtt rejtett, láthatatlan vonzerő. A szellemes, ravasz lengyel delnők, kik az orosz tábornokkal kaczér játékokat játszottak, titokban mind meghódoltak az ő férfiasságának.
A nimovitchi vadászat három napra volt tervezve. Az első napon erdei hajtóvadászatot rendeztek, hogy a hölgyek tanui lehessenek annak, mint roskadnak le a czélba vett vadak a lengyel nemesek soha czélt nem tévesztő fegyverei alatt. A második nap az illatos berkeket népesitő remek szalonkák és erdei vadmadarak biztos lesből való ledurrantásának volt szánva és harmadnapra tervbe vették, hogy az urak éjféli időben felkerekedve, a folyam keleti partjain végigvonuló komor, sürü erdők járatlan utvesztőjében keresik fel az erdei vadak tanyáit. A sürü sötét erdőmélységekben rendezendő e veszedelmes vadászattól azonban eltiltották a hölgyeket, részint a vele járó nagy fáradság és az éjféli indulási idő, másrészt az ott tanyázó vadállatok veszedelmes volta miatt.
Az erdei hajtóvadászat reggele napsugarasan és derüsen virradt fel. A rózsás pirkadat biborszárnyai alig piroslottak még az égen, midőn a daliás vadászok hosszu sora a kastély nagy kapujából kivonult. Egy féltuczat kényelmes troika és vadászkocsi megtelt a tüzesvérü szép lengyel hölgyekkel, kik bundáikba burkolódzva, felhajtott prémes galléraikkal védték rózsás arczukat az éles reggeli szellők ellen. A főerdész és a jószágfelügyelő vezetése alatt vágtatott tova a lovassereg az északi parkfalak mentén, a temetők mellett elhaladva, melyeknek kupolás kápolnái komoran emelkedtek a szürkületi légbe.
Az aggódva türelmetlenkedő lengyel nemesek álmosan bóbiskolva prüszkölő lovaikon alig várták már, hogy vége szakadjon a sokáig elhalasztott vadászatnak, mert rettegtek az orosz tábornok éles, kémkedő szemétől. Noha tudták, hogy ugy a jószágigazgató és a kápolna papja, valamint az erdőkerülő és a cselédség mind szivvel-lélekkel hű, sőt fanatikus lengyel hazafiak, a starosta, a csendőrfőnök, a postamester és a birtok néhány ujabb alsóbbrendü alkalmazottja mind oroszok lévén, azoknak mindegyikében orosz kémet sejtettek.
- Ugy érzem, mintha a halál torkába indulnánk, szólt Szaniszló gróf komoran barátjához, a hatalmas lengyel keresztekre utalva, melyek félig kidőlten, roskadozva ingadoztak rég elfeledett halottaik sirjai felett.
- Több mint a fele ezeknek orosz kezek műve volt, dörmögte az agg, amint a temetőárokból kijutottak a nimovitchi kastély körül szemetgyönyörködtetve elterülő határtalan sikságra. Szeme haragos fellobbanással követte Milutin tábornok katonás alakját, aki Czeczil grófné troikája mellett lovagolt. Mert azt az egyet el nem vitathatja az orosztól még az ellensége sem, hogy a világ legkitünőbb lovasai is tanulhatnának az orosztól, aki még mindig a rég kihalt szittyák lovasművészetének elvitázhatlan örököse.
A felgyuló nap aranysugárözönének hullámaival árasztotta el a földet, midőn a lovasok kiértek a dérboritotta rónaságra. Gyöngyszinű hamvas köd fátyolozta el az örökzöld sötét fenyő- és szilfaerdőket, ahova utjokat vették és hallgatag, mély ölükből százados tölgyek, melyeknek hervadt, összezsugorodott levelei biborszinben ragyogtak, meg aranyszinü sudar jávorfák karcsu csokrai nyultak ki, mintegy előörsképen, a mosolygó völgybe, melynek szántóföldein az őszi buza halvány zöld csirái kandikáltak ki a földből. Lenn, a regényes, erdős folyampartokon, az ősz bubánatos szinárnyalatának tarka pompája vonta derüs zománczba a néma tájat. Vadludak és darvak seregei keringtek fönn a légben, lassu szárnycsapással észak felé vonulva, mig a lengyel erdei sas fönn lebegett a hüs reggeli légben.
Milutin Vassili feltekintett és szeme egy sötét fellegként tovasuhanó fekete hollósereget pillantott meg, amely vészjóslóan károgva seperte a földet alacsony röptében. Lomha szárnyalással vonultak el a lengyel nemesek hosszu sorain és az orosz tábornok amint lovát közelebb vonta a szép Czeczil grófné kocsijához, mosolyogva suttogta: már!?
Mert noha a kastélyban nem volt táborkari kisérete, egy őszhaju orosz káplár és négy közkatona állott uruk rendelkezésére és már jóval szürkület előtt, mig a vadászok a kis szalon lobogó gyertyalángjánál elfogyasztották a rögtönzött reggelit, Milutin tábornok saját lakosztálya csöndjében vad örömmel futotta át a titkos sürgöny néhány sorát, mit bizalmas szolgája átadott neki.
- Ki hozta ezt a levelet, Iván? kérdé a tábornok, vadászöltönyét felöltve.
- Dournoff őrnagy egy embere adta át annak a káplárnak, aki üzenetet várt a kitüzött helyen, kegyelmes uram.
- Jól van, szólt Milutin tábornok komoran, mialatt fejébe nyomta prémmel bélelt vadászsipkáját. Tehát Dournoff kéznél van már a seregeivel. Vajjon elég lesz-e hét sotnia kozák? Több mint ötvenen vannak itt lázadók. Eh, va banque! Ha néhánynak közülök sikerül is menekülni, azokat könnyen lehet majd kézrekeriteni; hisz Dournoff bizonyára katonaságot állitott föl az országutak mentén.
És mig a lengyel nemesek szerteszóródtak az erdőben, hogy alkalmas leshelyet szemeljenek ki maguknak, Oroszország titkos megbizottja kárörvendve mosolygott: »Csak önmagukat fogják zsákmányul ejteni«.
Báránybőrrel béllelt bivalybőrös zekéjében, melynek széles övéről hosszu, rugós csatra járó lánczon töltött revolvere és éles vadászkése csüggött le magasszáru csizmáiban és zergebőrös, pánczélos keztyüivel mintaképe volt az előkelő vadásznak, amint a mellette botorkáló fegyverhordóknak osztogatta a rendeleteit.
Milutin a grófné mellé szegődött. Senkise merte tőle elvitatni ezt az irigyelt kiváltságot. Maga a halványarczu István gróf, mint a vadásztársaság vezére és mint maréchal de noblesse legelső sorban lovagolt. Milutin Vassili az indulás perczében tiszteletteljesen megemelintve a sipkáját, mély meghajtással arra kérte volt a grófnét, kegyeskedjék őt azzal megtisztelni, hogy az ő tapasztalt kalauzolása mellett az ő leshelyéről nézi végig a vadászatot.
Czeczile grófné merengő szemén borongó felleg suhant át, de azért néma fejhajtással teljesitette kérését. A szerelmes orosz körmönfont ravaszságu türelme le nem fegyverezte a szép asszonyt egy perczre sem. Mert bár Milutin az utóbbi időben nagyon tartózkodó volt irányában és felváltva majd az egyik majd a másik szép lengyel urnőnek kedveskedett udvarlásával, Czeczil grófné szivének sajátságos elszorulása és idegeinek lázas izgatottsága sejtette, miként Milutinnak elhatározott szándéka az, hogy ezt a napot az ő oldalánál háboritatlan kettesben töltse.
- Még egy megpróbáltatás, az utolsó, suttogta Czeczile grófnő, mert a vadászat második és harmadik napján teljesen igénybe veszik őt majd hölgyvendégeinek lázas előkészületei a vadászatot követő nagy bálra, melyhez még a távol Varsóból is hivtak vendégeket.
Férjének furcsa magaviselete is aggasztotta. Borongó gond legkisebb fellege sem homályositotta el a gróf homlokát és modora vidámnak és nyugodtnak látszott, de nejének nem adott semmiféle megnyugtató felvilágositást. A legkeresettebb figyelemmel ellesve vendégeinek minden óhaját, szemmelláthatólag kerülte nejének kérdőn rászegzett tekintetét. Sőt zavarodottan le is sütötte a szemét, midőn Czeczile egyizben egyenesen azzal a kérdéssel fordult hozzá:
- Megadta Lubomirszki herczeg a kért kölcsönt?
- Még nem - de - majd ad később, dadogta István gróf elvörösödve és gyorsan távozott valami házigazdai teendő ürügye alatt. Az egész idő alatt egy tekintetre se méltatta a gyermekét és Czeczil szivét sajátságos rettegő aggodalom töltötte el. Nagyon jól ismerte ugyan a fejedelmi Lubomirski jóságos szivét és szolgálatkész előzékenységét, hanem férjének furcsa magaviselete, valamint az a sajátságos ideges nyugtalanság, melylyel feleségének jelenlétét kerülte, arról tanuskodott, hogy a lelkében duló gondterhes küzködés még nem ért véget.
Czeczil grófné ama egyetlen aljas hűtlenség után, melyen rajtakapta, soha többé nem kémkedett férje szerelmi viszonyai körül, sohasem leskelődött utána, hogy későbbi árulásainak nyomára jusson. Férje egy csapással szétzuzta oltárának kristályvázáját és megcsalt női szive sértett büszkeségében mindennek bezárult, hogy ezentul csupán férje bajaiból kivegye osztályrészét.
Wizocki gróf megszentségtelenitette ifju neje szemében magának a szerelemnek szentelt nevét; mert szive mélyében oly szent volt előtte szüzies tisztaságában az az érzelem, melyet férje iránt táplált, mint a jámbor hivőé, midőn az oltári szentség előtt térdet hajt a nagy templom ezüst harangjának csengő szózata mellett. Férje megszentségtelenitette a szerelem oltárát, elárulta más nő kedvéért és hideg közönynyel fordult el forrón lüktető szivétől, ölelő karjaitól, szerelmesen pihegő keblétől. A megbánó vezeklés örökkévalósága sem ébreszthette volna női szivében uj lángra azt a szerelmet, melylyel egykor szerette a férjét, mert Czeczil fenkölt lelket, nemes szivet és büszke nőiességet hozott nászajándékul annak a férfinek, ki őt oltár elé vezette.
Az erdő szélén az erdészek felügyelete alatt vagy száz hajtó várta a vadászat kezdetét. A hajnal rózsás pirja biborlott fel az égen. A hangtalan, daltalan erdő sötéten és sürün terült el előttük. Amint befordultak az erdő sötét, néma ösvényeibe, hogy a fasürüség homályos mélységében kijelölt leshelyökre jussanak, a hajtók tizével oszlottak csoportokra az erdőkerülő vezetése alatt. Durva halinakabátos férfiak és fiuk, botokkal vagy ócska serétpuskákkal felfegyverkezetten rejtőztek el a sürüségben, hogy ott bevárva a jellövést, éktelen rivalgással tereljék a vadat a vendégek czélbairányitott fegyverei elé.
István gróf az egész idő alatt egy szót sem váltott holthalvány nejével. Csak midőn a társaság az erdőtől két mértföldnyi távolságra pihenőt tartott, kereste fel legelőkelőbb vendégét, a tábornokot. A felkelő nap sugarai most már aranyhálót szőttek a homokos talajra, a fenyők, tölgyek és szilfák összeboruló és egymásba fonódó rengetegeire. A hajtók lármás rivalgása messziről idehallatszott már és a lengyel urak mindegyike egy-egy szép nő kiséretében sietett kijelölt helyére, honnan féltérdre ereszkedve, visszafojtott lélegzettel várták az erdők királyának közeledését. Szarvasok, medvék és farkasok voltak egyedüli lakói e magányos erdőknek, melyeknek lehullott harasztja sürü szőnyeggel boritotta most az utakat.
- A legjobb helyet önnek tartottam fenn, tábornok ur, szólt Wizocki gróf, gyöngéd udvariassággal meghajtva magát szép neje előtt. Wizocki gróf férfias megjelenésével és viruló szépségével az arisztokrata tökély valóságos eszményképe volt, amint kecsesen meghajtotta magát szép neje előtt. Sötét, kifejezésteljes arcza felderült, midőn Czeczilet lesegitette a troikáról. Prémmel szegélyezett, sötétzöld vadászöltönyében a grófnő szép merev arcza márványnál is halványabban fehérlett ki a megbecsülhetetlen értékü kamcsatkai czobolysapka alól. Szeme néma megdöbbenéssel tapadt férje arczára, midőn észrevette, hogy Wizocki István titkos egyetértésre valló villámgyors pillantást váltott a tábornokkal.
- Vajjon micsoda furcsa közös titkuk lehet? Szive fagyasztó borzalomban szorult el; de a Jagellók leánya méltóságteljes büszkeséggel követte a vadászat vezérét a távoli erdős domboldalra, melynek mentén az őrült hajszában futásnak eredő vad a legjobb lőtávolba került. István gróf búcsút vett néhány gyorsan suttogott szóval és egy viharkorbácsolta hullám gyorsaságával lóra pattant.
Czeczil grófnő egyedül maradt az ellenségével.
Midőn férjének daliás alakja eltünt a távolban, Czeczile lopva pillantott Milutinra, aki most ruganyos léptekkel haladt az oldalánál, a vadász gyakorlott lépteivel, ki az Alpesektől a Kaukázusig divó minden vadászfortélyba be volt avatva. Nyugodt önelégültség félig elfojtott derüs mosolya játszott ajkai körül.
- Micsoda sötét titok boronálhatta össze ezt a két ellenséget? töprenkedett Czeczil grófnő magában, hirtelen felébredt aggódással. Mert a titkos egyetértést egyetlen pillantásuk árulta el. Ama határozatlan aggódó sejtelemtől gyötörve, hogy férje tán megalázó engedményeket tett a büszke orosznak, megsértett lengyel büszkeségében felfogadta magában:
- Megmentem a becsületét. Nem szabad, hogy férjem kedvezményeket fogadjon el hazája ellenségétől. - Tán fejedelmi rokonsága fog rajta segithetni, ámbár a családfő, aggságsujtottan örökre elhagyta az országot és külföldön bolyongva, az utolsó forradalomban kapott ezer seb forradásaitól beteg testtel és bánatos lélekkel számkivetésben él. - Utolsó szántóföldem, utolsó ékszerem veszszen el, veszszen el minden, csak hogy István megszabaduljon e kötelezettség nyügétől. És aztán elmehetünk együtt világgá és ujra megkezdhetjük az életet - Margit kedvéért.
A boldogtalan asszony mélyen fölsóhajtott, mialatt Milutin két hatalmas tölgyfa aljába vezette, melyekkel szemben a sastekintetü tábornok is lesbe állt. Nehéz lőfegyvere megvolt töltve, a tartaléktöltényeket maga mellé készitette és féltérdre ereszkedve, leste a felzavart vad közeledtét. Távoli »halló«-k zugó lármája és a csoporttá verődött paraszthajtók puskadurrogásának zaja elmosódottan csapta meg fülüket. A hajlók százas sorfala mértföldnyi távolságban szelte át a bokorsürüséget. Czeczil grófnén hirtelen támadt, megmagyarázhatlan kéjelmetlenség vet erőt és szivből kivánta, bár távol lehetne. A vadászati etiquette szabályai szerint az volt a kötelessége, hogy ő, mint a ház urnője, a legelőkelőbb vendég kiséretét fogadja el. A czár magasrangu katonája pedig a jelenlevő tönkrement lengyel főurakat rangban mind fölülmulta. Férjének is az volt házigazdai kötelessége, hogy az egész vadászatra felügyeljen.
És mégis, amint Wizocki grófné némán állt ott a rengeteg magányos zugában, egyre növekvő határozatlan, kéjelmetlen bizalmatlanság érzetével nézte az előtte féltérden lesben álló vadászt. A köröttük némán álmodozó erdők méla nyugalma, az üde reggeli szellőben rejtelmesen suttogó lombok, a hervadt virágok és fonnyadt levelek átható illata mindhiába csábitották lelkét édes, békés nyugalomra a harmatgyöngyös füvön szivárványszint játszó verőfényben. A lefolyt mozgalmas napok és a jelen illemparancsolta önuralma ólomsulyként nehezedtek a lelkére.
Keresztbefont karokkal állt ott és merőn nézett hazája ellenségének daliás alakjára, ki a földön gubbaszkodva, mozdulatlanul várta az erdők királyát. Mellette a földön készletben tartott még egy töltött fegyvert és egy közeli csonka fatörzsön kezeügyében volt nehéz revolvere. Nimovitchi látogatásának egész ideje alatt az orosz mágnás egyszer se feledte Czeczilen néma szenvedélyben égő tekintetét, hanem midőn a grófnő szemének egy tekintete villámsebességgel délfelé fordult, ahonnan egy levegőtrázkódtató lövés felhangzott, észrevette, hogy Milutin Vassili lopva tekint rá oly tüzes pillantással, mely lelke mélyéig hatott.
Czeczil grófnő összerezzent! Késő! Messze voltak a társaság többi tagjaitól. A legközelebb levő vadászok is lőtávolon kivül rejtőzködtek a járatlan volhyniai rengeteg sürüségében, hogy el ne riaszszák a vadat. Mert egy zsebkendő suhogása vagy egy vigyázatlanul nyikorgó csizma megfoszthatja a vadászembert a sóvárgott diadaltól. Czeczil a nő önvédelmi ösztönének önkénytelen sugallatát követve, megragadta a tábornok nehéz revolverét. Milutin komoly, kérdő tekintetet vetett rá, midőn az aranyszinü haraszt zörgését hallotta könnyü lépteinek nyomán.
- Vigyázzon, baj történhet, suttogta Milutin rekedten, midőn látta, hogy a hófehér kis kéz a fegyver markolatát fogja meg.
- Katona leánya vagyok, viszonzá Czeczil szintoly halkan, hirtelen ébredt rettegését a büszke bátorság álarcza alá rejtve. Ha tudta, ha sejtette volna, hogy férje az imént váltott egyetlen pillantásból hirül vette Dournoff közelben rejtőzködő lovasságának megérkezését, ugy e napsugaras reggelen nemesebb vér bibora festette volna meg a barna síkságot, mint a milyen az erdő királyának szivéből felszökken. Czeczil egy uj Judithá vált volna.
Hanem igy csak férjének holmi aljasságától tartott. Azt hitte, hogy a férje ajándékképen fogadta el Nimovitchot nemeslelkü patricius hitelezője kezeiből. Azért merte ez a gőgös idegen ily bizalmasan vetni rá a szemét, a női szivekre vadászó hóditó kegyetlen durvaságával.
Lealázott büszkeségének aggasztó tudata dermesztette meg szivét, amint itt egyedül tudta magát a magányos erdő rejtekében daliás ellenével, aki mozdulatlanul térdelt lábainál.
Egy kiszögellő kőfalomladékon ülve, előre hajolt és gondolatai messze száguldtak; vissza a multba, leánykorának álomkincses napjaiba, midőn azt hitte, hogy előtte még ismeretlen szerelmese és ura - a férfiak eszménye, Lengyelország büszkesége lesz. Oh és most ez az álom szertefoszlott, elfonnyadt; az örökre czéltalanul lelánczolt hitvesi élet szürke fagyos valósággá törpült. Visszaidézte emlékezetébe ama napokat, midőn Wizocki Istvánnal bejárta Vilanov árnyas fasorait, midőn a hős Potocki és Lazienski család gyermeke, a Radzivil és Zamoyski család hősi vérének örökösnője, tüzesvérü jegyesének oldalánál a rég letünt ősi dicsőség emlékei között bolyongott. Oh, mennyire szerette akkor ezt az embert, még jobban, mint a hazáját. És a szent szüz szobra előtt, szemben saját ódon palotájukkal, esküjét vette szerelmükre, hogy örökre hű marad hazájához; aztán együtt sétálgattak a Lazienski kastély márványtornáczán, hol Sobieski király bronzba öntött hős szobra a »bánat birodalmának« gyermekeit a letünt dicsőség emlékével buzditja.
- Légy férfi, légy az, ami ő volt és légy az enyém, suttogta volt az ideális gondolkodásu, szenvedélyes gyermekleány, mig szerelmese örök hüségének fogadalmát suttogta fülébe. A leány büszke lelke megtelt Lengyelország költészetének és dalainak mámoritó édességével. A haza régi legendái beleszövődtek családja ősi történetébe; hisz ősei Bécs falai alatt küzdöttek Sobiesky oldalán leverve a törökök világot fenyegető hatalmát.
Marymont lombos ligetében, hol Mária királynőnek, Sobiesky szép fejedelmi menyasszonyának, szelleme kisértett a csendes, virágboritotta ösvényeken, a szép Czeczil szüziesen piruló arczczal simult jegyese kebléhez, midőn az első szerelmes »igent« suttogva, kezét a szerető férfi kezében felejtette. És a babonás gyermek szerette volna a rég elköltözött királynő áldását kérni utódainak ifju frigyére. Oh, mi szép volt a multak álma!
De a grófné merengése hirtelen félbeszakadt, mert jobbról és balról lövések dördültek el, felébresztve az erdők visszhangját. És álmából arra a valóságra ébredt, hogy nem találta meg azt a tündérországot, melyről álmodozott, Azt a tündérországot, melyben a férfiak nemesek és igazlelküek, amelyben a nők lelke tiszta fehér, mint a hó és amelyben a szerelem elbűvölő dallama örök és szent igazságok alaphangján csendül fel.
Szive azt sugta neki most, hogy ragyogó álma csupán hivő aranyifjuságának rózsás délibábja volt. Egymásután hiusultak meg ifju reményei és tiszta szivének rombadöntött oltárán nem lakott többé amaz Isten, melyet ő maga helyezett el rajta.
- Csalfa volt, csalfa, még irántam is, sóhajtotta Czeczil szomoruan, amint ujra elfogta őt az a határozatlan gyanakvó bizalmatlanság orosz vendégével szemben, ki ugy tünt fel neki, mint valami vérengző farkas, ki a multak napjainak sötétjéből kilopódzkodva, védtelen nőiességét fenyegeti. Most meg olyan volt, mint ugrásra lapuló tigris. Az az egy szenvedélyes, esdeklő tüzben égő tekintet arra ösztönözte Czeczilt, hogy szive védbástyáinak minden résén őrt álljon.
- Az volna a sorsom, hogy én ennek az embernek a hatalmába kerüljek? suttogá rémülten. Nem, soha! A lengyel számüzöttnek nyitva áll az egész világ és István fogadalmának egyik részéhez hű maradt legalább. Hű maradt Lengyelországhoz, ha szivemhez hűtlen lett is.
Nem mert a mellette térdelő férfiu arczába tekinteni, kinek szive őrülten dobogott a visszafojtott szenvedély lázában, hanem merőn bámult az erdő zöldboltozatu sürüségébe, mely hangos rivallgástól visszhangzott.
- Holnapután, igy csititgatta küzködő lelkét, nem fog többé tanuk nélkül találkozhatni velem. Mert Czeczil tudta, hogy a mai vadászaton utolsó alkalma nyilott páros egyedüllétre. A vidám bál zajos óráit teljesen igénybe veszik majd a vendégszeretet kötelességei és aztán teljes magányba vonulhat vissza. A válságnak vége lesz.
- Oh Istenem, mért nem adtam ürügyül valami hirtelen rosszullétet, suttogta tépelődve az érzékenylelkü asszony, kinek finomhúru szive a közelgő vész jeleit érezte vadul lüktető ereiben.
Hangos sikoltással pattant föl ültéből, midőn egyszerre közvetlen közelből fülettépő lövés dördült el és váratlan megdöbbenés fagyasztotta meg ereiben a vért, midőn látta, hogy a legközelebbi csalit sürüségéből egy hatalmas medve egyenest neki tart Milutinnak, ki a dühöngő vad állatot sziven találta. A mélyen megsebzett állat kinjában üvöltve száguldott végig a vadászok leshelyeinek mentén, kik mind eredménytelenül durrantották el lőfegyvereiket.
Milutin gyorsan talpra szökött, villámgyorsan ragadta meg a tartalék-fegyvert és utjába vetette magát a vadállatnak, mely most már oly közvetlen közelébe ért, hogy forró lehellete a tábornok arczát csapta meg. A grófné a veszély pillanatában egész lényéből kiforgatva, tehetetlen rettegéssel vetett egy esdeklő pillantást az oroszra, aki vadászsipkáját a medve szemei közé vágva, vad kiáltással nyomta meg a ravaszt és ép a szivére czélzott a hatalmas vadállatnak, mely egész ijesztő nagyságában hátsó lábaira állva, nekiment ellenségének. A két sulyos puskagolyó, mely szivén találta, felhasitotta a testét és végső kétségbeeséssé fokozta őrült dühét. Rekedt üvöltés tört fel torkából, midőn Vassili eldobta magától hasznavehetetlenné vált fegyverét. Az utolsó lövés el nem dördült.
De még mielőtt a tábornok egy ugrással Czeczil oldala mellé szökhetett volna, hogy a töltött revolvert kirántsa a grófné remegő kezéből, a medve már vad dühhel rontott neki a védtelen asszonynak, aki még e rémes pillanat halálos félelmében is látta, mint veti magát orosz ellensége hősies elszántsággal és bátor halálmegvetéssel közéje és a kegyetlen vadállat közé. Vastag pánczélos hosszuszáru bőrkeztyübe bujtatott baljával a hatalmas állatot arczul teremtve, őrült kétségbeeséssel ujra meg ujra döfte bele toledoi vadászkését a vad támadó bozontos szőrrel boritott szügyébe. Az állat hörgő halálvonaglásának rekedt üvöltésébe önkénytelenül feltörő fájdalmas felszisszenés vegyült, amint az óriási állat esése tompa zuhanásában magával rántotta legyőzőjét is. Vége volt.
Mire Wizocki grófné kétségbeesett jajgatása a legközelebbi vadászokat segitségre csőditette össze, a szép Czeczil megtörve térdelt ama férfi oldalán, kinek szerelme végre mégis homályt vetett tiszta életére. Milutin arczából eltünt az élet, balkarja véráztatottan és tehetetlenül csüngött le oldalán. Czeczil véres selyemkendőjével kötözgetve a sebeket némileg megállitotta a vérzést, mig a sebesült mozdulatlan nehéz feje az imádott nő ölében nyugodott.
Mellettük a haldokló állat tajtékzó vérhabbal boritva lehelte ki utolsó páráját. Azok, akik legelőször siettek a helyszinére, Wizocki grófnő nyugodt, halvány arczából sohase olvashatták volna, hogy abban a perczben, midőn Milutin hiábavaló erőtlen mozdulattal iparkodott lábra állni, Czeczil melléje szökött bátor megmentőjének és kétségbeesett, hősies küzdelme láttán rajongó lelkesedésre gyulva, lángra szitott érzelmét eláruló égő biborral arczán, önkénytelenül felkiáltott:
- Ön megmentette az életemet! És midőn Milutin tehetetlenül hanyatlott vissza, mert szétmarczangolt karjának és felhasitott vállának égő fájdalmai végső erejét kimeritették, a vérben fekvő orosz nemes utolsó erejét összeszedvén, gyöngéden vonta ajkához Czeczil kezét:
- Szentelje nekem utolsó lehelletéig, suttogta halkan, mig Czeczil föléje hajolt. A grófnő szemei hazája ellenségének lezáruló szemeit keresték halálos aggodalommal és ajkai majdnem megérintették jéghideg arczát.
Aztán egész szive valami forró érzelem fellángoló hevében olvadozott; szemeiben szenvedélyes izgatottság sugara gyult fel és hirtelen támadt ellenállhatatlan őrült vágysugallattól ösztönözve, ajkai öntudatlanul csókokkal boritotta annak a férfiunak halovány ajkait, kit halálos ellenségének vallott.

V. FEJEZET.
Judás.
Öt perczczel később István gróf is ott termett és nemsokára egy tuczat tagbaszakadt paraszt a legközelebbi tisztásra vitte ki az eszméletlenül fekvő tábornokot. A lövöldözés halálthozó durranása megszünt és a ledőlt vad véres halmazai köré csoporttá verődött, hülyearczu parasztok bámészkodva nézték a félelmetes medvék, karcsu szarvasok, hatalmas vadkanok és bozontos farkasok óriási hulláit, melyek még a halálban megdermedve is fogukat vicsoritani látszottak. Egy féltuczat ékalaku, mély kassal biró lengyel szekér robogott végig a vadászat lővonalán és a meglepett hajtók mind néma bámulattal csóválták a fejüket és csodálkozva magasztalták Milutin hősiességét.
Mert a vadban bővelkedő elhanyagolt erdők soha ennél hatalmasabb medvepéldányt nem mutattak fel, mint azt a vén nőstényoroszlánt, melynek erős karmaihoz az orosz tábornok vére tapadt. Nehéz tetemét rögtönzött hordszekéren diadalmasan vitték ki a tisztásra.
Midőn a sebesültet vivő parasztok kérdő tekintettel tudakolták a gróftól, hogy hova vigyék a tábornokot, Nimovitch urnője sajátságosan elfojtott hangon, mintegy félálomban suttogta: »Hozzátok ide«. És mire az egybecsődült lengyel nemesek mind a hintó köré gyültek, melynek párnáin fakó arczczal némán és mozdulatlanul feküdt a sebesült drága prémes bundákkal rögtönzött fekhelyen, általános meglepetéssel vették észre, hogy Czeczil görcsösen összeszoritott ökle még most is azt a vérboritotta kést szorongatja, melylyel Milutin a halálos döfést adta meg a dühöngő állatnak.
Tömör nyelén ott biborlott a medve és a vadász vére elegy és midőn István gróf gyöngéden ki akarta fejteni a kést neje kezéből, ez megvető pillantást vetett rá, melyből férje először életében értette meg, hogy örökre elvesztette a szivét.
- Meg akarom tartani emlékül, szólt Czeczil fagyos megvetés hangján. Mert szive mélyében még most is azt hitte, hogy a férje szivesen látta volna, ha neje bármily aljas kaczérkodás eszközeivel is igyekezett volna férje kártyaadósságainak elengedését kieszközölni a tábornoktól.
A szomoru menet lassu léptekkel haladt végig az erdő utain s mire a kastélyhoz értek, a legközelebbi jobbágyfalu orvosa már a kapualjban várakozott. Az izgatott vendégsereg megfeledkezni látszott bámulatos vadászati szerencséjükről és komor csoportokká verődött össze a szalonban, mialatt a sebesült tábornokot fölvitték saját lakosztályába.
Az erős szeszes ital, mit ajkaira csepegtettek, felébresztette, hanem a kocsirázás elmérgesitette volt feldagadó sebeit. Megsebzett baloldala a durva rögtönzött kötés alatt sebláz tüzében égett már. Sebes és összemarczangolt balkarjának husa véres foszlányokban csüggött le a csontról és a falusi orvos komolyan csóválta a fejét, midőn levetkőztette a tábornokot. A seb megvizsgálása okozta fájdalom eszméletre ébresztette a sebesültet. Maga köré bámult, mintha valami ellenséges lovasütközet harczias összetüzéséből térne magához, melyben vérboritottan vereséget szenvedett.
Hanem halvány, téli napsugárhoz hasonló mosoly derült fel arczán és szemének sötét kifejezése ellágyult, midőn észrevette Czeczil grófnőt, ki az ágy fejénél állott. Gyenge, alig hallható hangon suttogta: »Gyorsan, a kápláromat« és egy pár pillanat mulva ott állt már ura ágyánál az őszhaju szolga. Milutin mohón szürcsölte a pálinkát, mit az izgatott orvos ráerőszakolt, aztán erejének hősies megfeszitésével azt sugta Czeczil grófnőnek, ki szeme minden pillantását leste:
- Irjon, kérem, néhány sort.
Mig Oroszország szép ellensége összeszedte az iróeszközöket, Milutin a parancsoláshoz szokott vezér büszke szükszavuságával néhány utasitást adott hű szolgájának. A jelenlevők mind elámulva hallgatták azt a furcsa beszédet, mert nem ösmerték a czirkassiai nyelvet, mit Milutin ifjukorának daliás idejében sajátitott el, midőn esténkint Schamil herczeg harczosainak üldözésébe belefáradva, halvány holdvilágos éjszakákon szerelmes szavakat suttogott a sötét czirkassiai szépségek fülébe, kik a legbátrabb orosz harczos iránt szerelemre gyultak.
Rövid szavakból állott a parancs; még rövidebb volt a káplár gyors válasza és mindamellett a benső megelégültség kifejezése derült fel Milutin arczán, amint feje kimerülten hanyatlott a vánkosra. Midőn felvetette bágyadtan lehunyt szemét, tekintete Czeczil grófnéra esett, kinek szeme oly sajátságos kifejezéssel tapadt rája, hogy Milutin egész lényén mámoros kéj villanyos szikrája borzadt át.
- Most már irhatok, szólt és ujjai sebesen futottak végig a papiroson. Rövid levelet irt Berg grófnak, melyben arra kérte, hogy küldje hozzá rögtön a hadsereg legjobb katonasebészét.
Milutinnak fejébe szállt már a láz, nyers sebei gyuladásba estek és baloldalának merevsége megakasztotta a vérkeringést.
- Adja ide, rebegte hálás pillantással, amely megremegtette Czeczil szivét. Aztán reszkető ujakkal fogta meg a tollat és a levelet kusza vonásokkal toldotta meg néhány sorral. Mikor ez megvolt, a káplárhoz fordult és egész lelkét egy szóba lehelve, rákiáltott: »Menj!«
Még mielőtt hű szolgája átléphette a küszöböt, a tábornok ujra eszméletlenül hanyatlott vissza vánkosára. Wizocki grófné az ágymelletti karszékben ült, lehorgasztott fővel, mig a sebész az első segélyt megadta a sebesültnek. A kar fel volt ugyan hasitva és szét volt marczangolva, de a csont el nem törött és csupán a vastag bárányprémes bőrzekének köszönhette, hogy a vadállat karmai a szivébe nem mélyedtek.
- Erős sebláza lesz, hanem egy hét mulva ujjá fog születni, szólt a sebész, mélyen meghajtva magát a kastély urnője előtt.
Czeczil grófnő szótlanul hagyta el a termet és csak egy óra mulva, midőn a beteg álomba merült már, tért vissza, hogy merőn nézze a szunnyadó sápadt arczát. Természetellenes nyugalmat tanusitott, hanem halvány arczára vetett egyetlenegy tekintet, késő megbánást kelthetett volna a dőre férfi szivében, aki magára hagyta a szép asszonyt, hogy fiatal életét Volhynia erdeinek egyhangu magányában álmodja végig. Mert a természet mindig megbosszulja magát könyörtelen igazságszolgáltatással és mindig a legegyenesebb utat választja.
Az igazi nagy érzelem viharos lehellete egy pillanat alatt több erkölcsi törvényt dönt halomra, mint amennyit a világ összes erkölcsbirái jámbor buzgalmukban idétlen idők óta összeróttak.
A grófné egyszerre csak hirtelen mozdulattal simogatta meg hófehér kezével a beteg homlokát. Hanem ijedt megdöbbenéssel hátrált, midőn látta, hogy a lázas ajkak suttogva megnyilnak és meggondolatlan cselekedete miatti ijedtében egész testében reszketve, nesztelenül, mint ellebbenő vizió suhant vissza a szobájába. Hanem a szive a betegnél maradt.
Mielőtt Czeczile grófné bámulatos önuralommal leküzdötte volt lelki izgalmait és lement, hogy levert vendégeit felviditsa, kik a tragikusan félbemaradt vadászat mivéfejlődéséről vitatkoztak, két czirkasziai lovaskatona vágtatott végig őrült hajszában a szurnii uton, kik mindketten Dournoff őrnagy titkos hadiszállása felé siettek. Egy harmadik futár már messze járt és sebesebben, mint a tovaszárnyaló holló, tartott Varsó vára felé.
Az esti csillagok még alig aludtak ki a nyugati égen, midőn Mourawieff Mihály, a vasember, már el is olvasta a titkos sürgönyöket, melyeket Dournoff Alexis menesztett a legközelebbi katonai állomásról, negyven mértföldnyire Nimovitch kastélytól. És Mourawieff Mihály kaini mosolylyal mosolygott.
A nemes vadászok egyenként szállingóztak be a tábornok beteg szobájába, mielőtt éjjeli nyugalomra tértek. István gróf sürgető kéréseire elhatározták, hogy a vadászat hátralevő két napjának tervbevett mozzanatai a legkisebb változást se szenvedik.
Midőn az ajtók már mindenki számára bezárultak és a kastély urnője még egyszer a beteg fölé hajolt, Milutin hirtelen felvetette a szemét. Jobbja megragadta Czeczil grófné finom, puha kezét és tétován révedező szemében a láz heve izzott.
- Nimovitchon viszontlátom őt majd, suttogta és a mi nagy művünk tovább - tovább - - Fel kell kelnem! Igen, igen, rögtön, Dournoff! Vágtasson! Vágtasson! Ha az életébe kerül is. Aztán szemei ujra lezárultak és feje visszahanyatlott.
Czeczil grófné visszavonult szobájának csendjébe, melynek ajtaja hajdan a szerelmes házaspár mögött zárultak be, midőn sziv sziven egymáshoz simulva lüktetett. Hanem ama napok örökre elmultak. Egyetlen egy lámpa halvány fénye világitotta meg a szobát és semmi nesz sem bontotta meg a csendet. A grófné arcza halotthalványnyá vált, midőn férjét pillantotta meg, ki az asztalnál ülve, várta a jöttét.
- Mit akarsz tőlem István? kérdé Czeczil nyugodtan, midőn vele szemben helyet foglalt. Köztük ott sötétlett az asztalon a sietségében odavetett nagy vadászkés, melylyel Milutin leteritette a dühöngő vén medvét.
- Mondd meg kérlek, hogy történt a dolog? szólalt meg István, mialatt fürkésző szeme hiába igyekezett nejének iránta tanusitott sajátságos közömbösségének nyitjára akadni. Hajdan merő lehetetlenség lett volna ajkain az a kérdés: »Mit akarsz tőlem«? Hanem István maga emelte volt a válaszfalat sziv és sziv között. Hideg közömbössége és hosszas távolléte, a magányos élet egyhangu kerékvágásának unalma kimeritették a fiatal nő lelkét és átalakitották egész lényét. Az a sugaras vidámságu gyermekleány, ki a szerelem legüdébb, legédesebb öleléseivel simult hozzá, eltünt örökre. És Wizocki István önmagának se merte bevallani, hogy enkezével ölte meg a szerelmét. Hanem, hogy-hogy nem, most még is érezte, hogy e perczben mintha valamit nélkülözne annak a nőnek magaviseletében, kit évek előtt ide hozott magával a nimovitchi erdők árnyékába.
Pedig már rég felderenghetett volna benne az a tudat, hogy neje szerelme kilobbant. Ámbár Czeczil ajka vádoló szót nem szólt, a szive azt rebegte: »Soha többé«. De e végzetes éjszakán szó nélkül is tudtára adta a szép asszony könnyelmü férjének, hogy az a tüz, mely ezelőtt csupán érte égett, most örökre kialudt. Vajjon lángra fog-e még egyszer lobbanni ez a szempár, mely most sötéten tekint reá?
Czeczil grófné fesztelenül adta elő a vadászat szerencsétlenségeinek legkisebb részletét. István gróf, a gyakorlott vadász, tisztában volt azzal, hogy midőn a második lövés czélt tévesztett, a merész orosznak élete iszonyu veszélyben forgott. Hanem még gondolatában sem tudta maga elé képzelni az utána következő jelenetet.
- Isten csodája, hogy a nekivadult állat meg nem ölte. Vén állat volt ugyan, hanem bár a foga már meg volt kopva, erős karjával játszva szétmorzsolhatta volna és hatalmas éles körmei gyorsan végeztek volna vele.
- Mindenesetre nagyon lovagiasan viselte magát, folytatta a gróf. Nem merte nejét keblére ölelni, nem merte csókjaival boritani. Nem merte szerencsés megmenekülése feletti önfeledt örömmel karjaiba zárni. Lesütötte szemét és elhallgatott.
Felesége halkan, mintegy szavainak öntudatlan visszhangjaképen suttogta: »Nagyon lovagiasan« s aztán hirtelen felkelt, megragadta az asztalon lévő véres kést, szilárd léptekkel ment át hálószobájába és odatette az ékszertartó párkányára, melybe sürü könyhullatással örökre eltemette volt a jegygyürüjét.
Mielőtt István gróf felvetette volna a fejét, Czeczil már megint mellette termett. Vállaira téve pehelykönnyüségü jobbját, halkan kérdé:
- István! Mi hozta ide ezt a férfit? Miért marad itt ily hosszu ideig? Van valami titkod vele? Tudod, hogy küszöbön áll az ujjá választatásod. Nem illik, hogy nyiltan hizelegj hazád ellenségének.
- Ittlétének nincs más oka, csupán a vadászat, melyre meghivtam, szólt a férje mogorván, és most a sebe előreláthatólag hosszabb időre ide fogja őt lánczolni.
- Kiegyenlitetted-e valami módon becsületbeli tartozásaidat? kérdé a neje, erősen a szeme közé nézve, melynek tétova tekintete zavarodottan kerülte őt.
- Az ügy rendezve van, dadogta István gróf zavarodottan. Minden jóra fordult. - De nem mert a nejének szeme közé nézni.
- Te megcsalsz! felelt Czeczil fagyosan és szótlanul felemelkedve ültéből, átment a másik szobába.
Egy negyed órával később a kastélyban eloltották az utolsó lámpát is és mély sötétség csendje borult Nimovitchra, csupán Wizocki gróf mérte végig nagy léptekkel magányos szobáját. - A nagy kastély mély álom nyugalmában szunnyadott az álmodó tavon, mig a suttogva összebúgó lombokon a holdvilág bűvös hullámai áradtak szerte.
Wizocki gróf feje fölött ott csillogott ősi családjának a czimere, amint révedező tekintete a hadi zsákmányul halomra hordott fegyverekre esett. Összerázkódott és egy hirtelen felgyult gondolat czikkázott át az agyán. Ott hevert előtte az asztalon két remek Lefaucheux-párbajpisztoly, melyeknek életét köszönhette egy izben. Párisban valami dúsgazdag osztrák gróf hiába igyekezett volt, hogy elszeresse tőle szép szeretőjét, Páris egyik legbájosabb asszonyát. Kivette tokjából a töltött pisztolyok egyikét és égő halántékához szoritotta a jéghideg aczélt. De ez a jéghideg érintés más irányt adott gondolatainak és egy pohár erős cognacot felhörpintve, azzal nyugtatta meg lázongó lelkét:
- Soha senki nem fogja megtudni. Megbizhatom Milutin becsületében.
Térdei roskadoztak, amint villámsebességgel czikkázott át agyán ama tudat, hogy soha sem merhet ezentul nyiltan tekinteni annak az asszonynak őszinte, kristálytiszta szemébe, ki hajdan keblére vonta az ő fejét immár kilobbant szerelmének lángoló hevével, melynek értékét a könnyelmü férj csak most tanulta meg becsülni.
- Czeczilt meg kell oltalmaznom, suttogta és ott künn, Párisban, soha senki se fog róla tudni. Ott van a szép Itália is és - -
Gondolatai összezavarodtak az erős ital leverte a lábáról és meginogva dőlt le puha kerevetére. Lelki kinját néhány órára álomba ringatta a mámoritó szesz.
Judás aludt.
Midőn a vendégek másodnap este visszatértek a kastélyba, a nagy diszterem hangos volt a vadászatokozta kellemes izgatottság zajától, annál is inkább, mert most már bizonyosra vehették az orosz vendég gyors felépülését, kinek állapota, a megsérült kar merevségétől és rendkivüli bágyadságától eltekintve, kielégitőnek bizonyult. A nyugalom, valamint a bő vérveszteség jelentékenyen csökkentették a lázat. És a daliás katona bámulatos vasszervezete, valamint rendkivüli testalkatának szivós életereje hatalmas tényezői voltak gyors felgyógyulásának. Egy orosz katonai sebész, ki egy egész csapat komoly arczu segédorvost hozott magával, vette át a magas rangu beteg kezelését.
Wizocki grófnő fellegtelen homlokkal járt-kelt a kastélyban és visszanyerte ujra azt a fagyos, zavartalan külső nyugalmat, melyre magányos élete rászoktatta volt. Mély sóhaj röppent el ajkairól, midőn bucsut vett az arisztokrata hölgyektől, kik a vadászat harmadnapján odahagyták vendégszerető fedelét, mivel a tervbe vett bál elmaradt.
Wizocki gróf arczán sajátságos nyugtalanság tükröződött, amint lóra vetette magát, hogy az éj lehulló árnyainak homályában elejébe lovagoljon a visszatérő vadászoknak. Mert már a csillagok rég kigyultak a messze elterülő erdőségek felett, hol a tanyáikról felzavart farkasok és szarvasok hiába igyekeztek őrült futásban megszökni üldözőik elől.
Csupán lovásza kiséretében utnak indulva, Wizocki bucsut vett nejétől, ki a vendégszeretet utolsó kötelezettségeinek teljesitése után, tétlenül állt a nagy csarnok oszlopos kapuja alatt. Szertartásosan hajtotta meg magát neje előtt, lovagias nemzetének egész elbüvölő kecsességével, és midőn Czeczil viharosan vibráló lélekkel magára maradt, tekintete merőn követte a délczeg lovast, ki a nagy keleti völgybe levezető fasoron végig vágtatott. A magányos lovas visszafordult, észrevéve azt, hogy Czeczil a kapu alatt megállott és messziről integetett feléje jobbjával, mig toporzékoló paripája tovább ügetett.
Wizocki grófnő valami közelgő szerencsétlenség nyomasztó sejtelmének előérzetében fordult vissza lakosztályába. A vig multak pajzán kaczagásának zaja nem verte fel többé a hallgatag falakat. Zene nem zeng, szerelemgyujtotta szempár nem mosolygott itt többé. Borongó csend nehezedett a fényes elhagyatott termekre és Czeczil tudta, hogy hajnalhasadtával a komor nemesek elválnak tán örökre.
Mert Wizocki grófnő, ki a lengyel lázadás titkos gyülekezeteiben jártas volt, egy előkelő lengyel családnak Párisban nevelkedett sarjára ismert abban az uj látogatóban, kit az öreg kulcsár az utolsó nap reggelén beszállásolt a keleti szárny egyik vendégszobájába.
- Az idő mulik. Minden nap kitörhet a vihar. És István...
Czeczil grófné felsóhajtott, hanem akárhogy rettegett is a végeredménytől, sokkal jobban ragaszkodott ősi vérének szent hagyományaihoz, semhogy elszántan szemébe ne nézett volna a jó ügy kedvéért a vagyoni bukásnak, sőt még otthona elvesztésének is. Megállt a nagy szalonban és lába gyökeret vert saját arczképe előtt, melynek élettelen festett vásznáról menyasszonyi napjainak elbűvölő szépsége mosolygott le rája. Hanem szilárd elhatározással erőt véve izgatott idegein, odaállt a tükör elé és összehasonlitotta tükörmását annak a lánynak az arczával, kit a szerelem koronázott meg a boldogság biboros rózsáival.
- Hogy megváltoztam! Egész más asszony lett most belőlem; sóhajtotta szomoruan, amint igy egyedül haladt végig az elhagyatott termeken. A szép asszony megállt és tekintete végig siklott a tó csillogó tükörén, a messze távolba elterülő erdőkön, hova szerelem vezette hajdan ruganyos lépteit, a mosolygó völgyekre, melyeknek hegyövei természetadta erőditvényként sánczolták körül őseinek birtokát.
- Tán ma-holnap idegen fogja átlépni e kastély küszöbét. Tán mint hazátlan bujdosó leszek kénytelen bujdokolni. Gyermekem elvesztheti ősi örökét. Hanem ha István most hive marad hazájának, ha elszántan küzd érte a csatamezőn, tán utat-módot találhat arra, hogy visszanyerhesse azt, ami örökre elveszettnek látszik: kilobbant szerelmemet, bánatterhelte szivemet. Aztán befordult a saját lakosztályába, alvó gyermekének meleg puha kis fészkébe.
»Itt van az én jövőm, ennek a gyermeknek az oldalánál,« szólt halkan és amint ott ült és szunyadó gyermeke álmát őrizte, maga előtt látta ujra a lányka apjának férfias szépségü vonásait, midőn legelőször hajolt a bölcső fölé, hogy mámoros gyönyörrel nyomja az első apai csókot Nimovitch örökösnőjének piczi arczocskájára. Szive lágyabb érzelmek melegétől kezdett olvadni, mig tekintete a gyermeken nyugodott, mely örökre hozzáfüzte az ő sorsát ahhoz a férfihez, kire ő többé nem tudott mosolyogni.
- Margitról gondoskodnom kell az esetre, ha kitör a forradalom, gondolta magában lázasan dobogó szivvel és eszébe jutott egy messze-messze, a gácsországi határon elterülő birtok, hol távoli rokona székelt nagy lengyel nemesi birtokának maradékain.
- Ott biztonságban lesz az én drága vérem, mig apja öntudatra ébredt hazájának büszke lobogói alatt küzd.
És Wizocki grófnő örömmel ragaszkodva ama vigasztaló reményhez, hogy férjének nyitva áll még egy ut, melyen visszanyerheti hajdani büszke társadalmi állását, arra törekedett, hogy közel multjának minden bünét megbocsássa és elfelejtse.
Amint ott ült alvó gyermeke ágyánál és elgondolkodott azon, hogy hazafias lelkü férje tán ép e perczben váltja elvrokonaival az utolsó titkos szavakat, Czeczil grófnő nem hallhatta azt, hogy Milutin Vaszili saját hajlékában, rekedt hangon sugja oda oroszai egyikének, ki már két napja settenkedett a kastély körül.
- Rendben van minden? Ki vannak osztva az iratok? És midőn az orosz egy szempillantással válaszolt a veszedelmes kérdésre, Milutin bágyadtan horgasztotta le fejét.
- Abban a perczben, midőn benyomulnak, gyüljetek itt össze a szobámban.
A holdvilág ezüst fényében a lovasok hosszu sora lassu léptekkel tért vissza Nimovitchba. - A harmincz verstnyi utazás fáradalmai, az éjféli virrasztás és a megsebzett szarvasokra való, erdőn, bokron és mocsarakon keresztül törtető, fárasztó, hajsza kimeritette az erejüket. Hanem a gyülekezet titkos czélját elérték. A hosszu lovaglás alatt az őszi ösvények zavartalan magányában és csendjében kettesével haladtak tova és szent fogadalmakat téve szivük legmelegebb óhajait tolmácsolták egymásnak.
Megható óra volt e hős és áldozatkész nemesek utolsó találkozója, kik mindenüket, még a fejüket is koczkára tették. Fegyver-csörgés nem hallatszott; harczi riadó nem csendült fel. Csupán az éjjeli szellő hűs sóhajtása kisérte éji utjokat. Szájról szájra adták a jelszót és a jobbágyság titkos felkeléseinek gyülhelyét szemelték ki. Nem egy bátor sziv vonaglott meg, midőn eszükbe jutott feleség és gyermek, a ködbe vesző jövő és a komor nagy hatalom, mely Lengyelországot pajzsnak használja minden európai támadás ellen.
De csak az élet apró-cseprő csekélységeinél szokott az ember hosszu ideig időzni; ez ünnepélyes órában rövid néhány szót váltottak csupán a lázadók, midőn mindhalálig hűséget esküdtek. Mindegyikük kezében tartotta a többiek szabadságát és életét és komor hallgatásba merültek ujra, midőn a Nimovitch felé vezető ösvényen sötétlő, rombadőlt kastélyhoz értek.
Mint valami baljóslatu ómen bontakozott ki az elhagyatott park homályából egy magányos lovas alakja, ki jöttüket várta. Az éjjeli baglyok rémitőn huhogtak, midőn a közeledő lovassereg dübörgő patkózörgésére ijedten szerterebbentek.
Szaniszló gróf, ki az élükön lovagolt, árulástól tartva, mintegy ösztönszerüleg ragadta meg nehéz pisztolyát. E perczben a hold kivillant a felette elsuhanó fellegek mögül és ő ráismert házi gazdájukra, ki paripáján ott várta őket az árnyas fák komor homályában.
A fiatal nemes agyában egyszerre csak megvillant az a gondolat, hogy Wizocki grófnak nincs is tudomása arról, amit ők az uton elhatároztak és teljes tudatában annak a finom udvariasságnak, mely magasrangu házigazdájukat arra vezette, hogy itt várja meg őket éj idején, Szaniszló gróf melléje szegődve, szóról-szóra elmondta neki az összeesküvés végleg megállapitott tervét.
- Ön nem volt velünk, Wizocki, szólt a fiatal nemes őszinte hévvel, mialatt a kastély kertajtaja felé közeledtek, hanem önnek nem is kell fogadalmat tenni. Ön a mi vezérünk, ön maréchal de noblesse. Számitunk önre.
Wizocki István egy szót se válaszolt, hanem arcza halott-halvány volt, amint levett kalappal hajtotta meg magát minden visszatérő vendége előtt a ragyogó fényözönben, mely az ódon csarnok tárva nyitott ajtaján kiáradt. Soha ennek az ódon kastélynak a vendégszeretetével vissza nem éltek és hatalmas kapui fölött ott csillogott a Wizocki-család fejedelmi czimerén az a büszke felirat: »Loyal en tout.«
A keleti szárnyban fejedelmileg teritett asztal várta a fáradt vadászokat és a főcsarnok éjféli csendjét megbontotta a poharazók mámoros vigsága, kik a jövőről megfeledkezve, felköszöntötték a régi lovagias jelszót »Jo Polskie.«
- István, te ma nem vagy olyan, mint máskor, suttogta István gróf egyik ifjukori barátja, midőn végre asztalt bontottak. Az ifju nemes attól félt, hogy a játékadósság borongó fellege sulyosodik még mindig, közelgő vagyoni bukás fenyegetéseként, Wizocki gróf lelkére.
Hanem István gróf nem is válaszolt erre; bágyadt mosolylyal meghajtva magát vendégei előtt, követte agg kulcsárát. Lassu léptekkel haladt végig a csendes folyosókon és a nagy disztermeken áthaladva, befordult saját lakosztályába, mely a tábornok szobáinak közvetlen szomszédságában volt. Milutin Vassili lakosztályából kiszürődő halvány fénysugár hirdette, hogy a betegápolók még virrasztanak a czár magasrangu tisztjénél. Hanem csendes volt minden, akár a sir.
Wizocki gróf kétszer forditotta magára a kulcsot, aztán egypár pisztolyt tett az asztalra és felöltözötten dőlt le tigrisbőrös kerevetére. Vele szemben a faragott kandallón egy remek ezüst-óra, melyen két ezüst lovagszobor emelte magasra a lengyel koronát, jelezte az idő lepergését, Csak néhány percz hiányzott még ahhoz az időhöz, midőn a lovag kezében fénylő ezüstbotnak jeladásra kell megmozdulnia.
Wizocki gróf egy pillantást vetve a szoba kettősszárnyu ablakaira, a disztermekhez vezető titkos fali ajtóhoz közeledett, melyet egy nagy fegyvergyüjtemény takart el szem elől, de mely az első érintésre utat nyitott. Ezen titkos ajtó rugóra járó gépezete ama rég letünt napok emléke volt, midőn még Nimovitch vidám urai titkos szerelmi pásztorórákban gyönyörködtek. Nem egy repeső sziv leste gyöngéd epedéssel a gátló ajtó megnyilását. És az ódon ezüst óra kristálycsengésü üteme sokszor hirdette már a szerelem boldog perczeinek lepergését.
Hanem most egy áruló férfi kandikált át a rejtekajtón és egy futó pillantást vetve az ágyban fekvő tábornokra azt sugta:
- Itt az idő!
A betegágy puha, bő pongyolájába burkolt tábornok összerezzent, aczélkék szemeinek egy hunyorgatása és egészséges jobbjának egy intése adta tudtára Wizocki grófnak, hogy betelt a végzet. Mert amint az ajtó ujra bezárult és a magányos virrasztó a nagy asztalra borulva, keresztbefont karjaiba temetve az arczát, könyekre fakadt, az orosz tábornok egyik kisérője nesztelenül vetette magát keresztül az alacsony ablakon és eltünt a sötétben. A hold sötét fellegfátyol mögé rejtőzött.
Wizocki gróf kinos önvád és rettegés furiáitól üldözötten járt föl és alá szobájában. Egyszerre összerezzent, midőn közelgő patkódübörgés nesze verte föl az éjszaka csendjét. Asszonyi sikoly reszketett át a légen és ezt egy gyermek ijedt feljajdulása követte.
A következő pillanatban vad átkozódás, tompa nyöszörgés, hangos szitkozódó sikolyok és dörgő lövések egybeszürődő zaja verte fel az éjszakát. Bezuzott ablakok csörrenése és a hatalmas fejszecsapásokkal döngetett négy főkapu összeroppanása hallatszott szerte. A halálra rémült s remegve futásnak indult cselédség lábdobogása növelte még a lármát. Egy tuczat fekete alak vetette át magát a betört ablakon István gróf szobájába és ámbár ő maga rálőtt támadóira, azok csakhamar földre teperték. Midőn a füst eloszlott, az orosz hadsereg cirkasziai testőrségére ismert.
Dournoff Alexis őrnagy állott előtte és kivont karddal parancsolt rá a katonákra:
- Zárjátok be az ajtót és ne engedjetek be senkit.
Aztán fiatal katonatisztjéhez fordulva, hozzátette:
- Keresse fel a tábornok urat és mondja meg neki, hogy várom a rendeleteit. Tudassa velem, mit tegyek a foglyommal.
Ezalatt lövések dördülése hangzott fel a vendéglakosztályból és uj fegyveres összetüzés növelte az éj borzalmait.
A fiatal katonatiszt csakhamar visszatért:
- A tábornok ur magához kéreti, őrnagy ur. Én veszem itt át az őrizetet.
És a fiatal katonatiszt töltött pisztolyát szegezte Wizocki mellének, mig Dournoff kivont karddal jobbjában sietett a tábornokhoz. Aztán lecsendesült a zaj. A lengyelek tőrbe kerültek.
A nimovitchi kastélyt két sotnia cirkasziai fegyveres őrizte és a vad hegyi lakók dämoni örömmel vicsoritották a fogaikat véres munkájuk láttára.
- Tartsa a gróf urat szigoru őrizet alatt! Senkivel se szabad beszélnie. Kötöztesse meg és zárja be a saját szobájába. A grófnő szobái előtt katonatiszt álljon őrt. Hanem hozzá szabad a bejárat. Minden nőszolgája bemehet a szobáiba. A kastélyból nem szabad távoznia senkinek. Körülfogták a katonák a kastélyt?
Ezek voltak Milutin tábornok rövid utasitásai.
Dournoff némán hajtotta meg magát. Büszke arczán kinos, benső tusa tükröződött, hanem a katonának engedelmeskedni kellett. A tábornok kimerülten dőlt vissza vánkosába.
- Vigyázzanak jól a lengyel foglyokra, zárják be őket a nyugati szárnyba, kötözzék meg és minden egyes fogoly mellett álljon őrt egy jól felfegyverkezett katona. Az elsőt, aki megkisérli a szökést, nyomban le kell lőni. Az én embereim át fogják kutatni a kastélyt.
A szomorun derengő reggeli szürkület a grófné gyönyörü kertjének össze-vissza taposott romjaira vetette első sugarait és a park gyönge harmatos füvén a cirkasziai testőrség lovai legelésztek. - Darabokra zuzott üvegtáblák szilánkjai és sarkaiból kiemelt ajtók hirdették az éjjeli ostromot. Az országuton álló őrszem minden járó-kelőnek utját állotta és még a tó csillogó hullámainak partján is cirkasziai testőrök kardja villogott.
A halálos ijedelemben megdermedt cselédség azzal foglalkozott, hogy a diadalmas győzőknek kényelmes szállást készitsenek és szobája mélyében némán térdelt Czeczil grófné, ijedten siránkozó leánykáját magához ölelve és vonagló ajkakkal egyre azt zokogta:
- A férjem, a férjem!
Rémülettől reszkető komornák hiába vigasztalták azzal, hogy a férje él, de fogolyként őrzik saját kastélyában; jajveszéklése nem csillapult.
Mert még saját fájdalmánál és férje életeért való rettegésénél is vérfagyasztóbb volt az a tudat, hogy lengyel vendégei, a nemesség virága, most az orosz parancsnok hatalmába kerültek. Kit öltek meg? Megmenekült-e valaki közülök? Ez a tépelődés dúlta vonagló szivét és négy hosszu nap telt bele, mig megtudta, hogy csak egyetlen egy merész ifju nemes szoritott magának utat a katonasorfal golyózáporán át az ingoványos tó hullámaiba. A jéghideg habok a szabadság jóleső melegével árasztották el szivét és eltakarták üldözői elől. Egy másik szerencsés barátja egy ódon lengyel kápolna mélyén találta meg gyermekkori bujósdi játékainak a rejtekhelyét és saját hitvallásu papjától kapott köpönyegbe burkolódzva, meredek hegyszakadékon át az erdő széléhez ért, hol a legelső arra nyargaló parasztot nekiszegzett pisztolylyal arra kényszeritette, hogy szálljon le a lováról. Igy menekült meg hiradónak.
Hanem azt nem tudta meg Czeczil grófnő, hogy mig ő legédesebb reményeinek meghiusulását gyászolja, a végzetes szarvasvadászat éjjelére virradó reggelen, midőn a nap szétvonta arany függönyeit, egy fiatal orosz katonatiszt tiszteletteljesen hajolt négy férfias szépségük virágában megmerevedett tetem fölé.
Ott feküdt köztük Szaniszló gróf is, az alig férfivá serdült, pelyhes állu ifju, apró kis ólomgolyóval a halántékában, mert önmaga oltotta ki életét. Midőn egy zajongó csapat megadásra szólitotta fel őt, ő a vendéglakószárny egy zugába menekülve, a halál szabadságát választotta az orosz börtön sötét homálya helyett.
Wizocki Czeczil lélegzete elállt, valahányszor eszébe jutott a fedele alatt betegen fekvő tábornok. »Vajjon volt-e neki része ez ügyesen szőtt tervben?« Nem. Hisz ő nem tudhatta azt előre, hogy egy vad medve ölelése meg fogja sebezni. Vagy valami lengyel áruló adta volna el a társait ocsmány aranyért? Wizocki grófné térdre borult aranyzománczos elefántcsont feszülete előtt, melyet haldokló anyja kezei szorongattak volt és a bosszu Istenét arra kérte, hogy sujtsa legiszonyubb átkával azt a férfit, ki második Judásként elárulta a lengyelt és vezérétől fosztotta meg a lázadásra készült népet.
Milutin tábornok kora hajnalban tudomásul véve a katonatiszt jelentéseit, rövid parancsokat osztogatott.
- Küldje el a foglyokat Sarnyba, minden fogoly mellé rendeljen ki őrül két katonát. A kapitány vigye magával e czélra a legénység felét és visszajövet minden egyes fogolyról hozzon nekem egy átvételi nyugtát. Önre bizom itt a főparancsolatot, mig én elhagyhatom a szobát. Átkutatták-e az összes szobákat?
Dournoff őrnagy meghajtotta magát.
- Munkához fogott az ön négy rendőrkéme?
Dournoff ujra meghajtotta magát.
- Nos, tehát akkor nincs egyéb dolga, mint hogy Sanyról ide rendelje a kiséretét és készüljön az odesszai utra. Tudja mi a kötelessége! A tisztek egyike, ki mindennek szemtanuja volt, menjen hirmondónak Mouravieff tábornokhoz. Szüksége lesz tán rá mint tanura. Mouravieff majd intézkedik ez ügyben. Mihelyt ön kiséretével Odesszába indult, az én feladatom be van itt fejezve.
És mig Dournoff katonásan tisztelegve távozott, a kandallón berregő óra mintha azt ketyegte volna:
- Mouravieff intézkedik! Mouravieff intézkedik!
A holtakkal boritott mezők, a megtelt temetők, hol a hullák nemsokára halomra gyültek legfelsőbb parancsra, mindig azt a refraint suttogták: Mouravieff intézkedik.
Nimovitch felett ujra bealkonyodott. A kastély északi és déli nagy kapuján őrt álló katonák egyhangu nyikorgó léptein kivül más hang nem hallatszott, midőn Dournoff őrnagy ismét Milutin tábornok szobájába lépett.
- A grófné óhajt tábornok urral beszélni, szólt az őrnagy, ifju arczát lehorgasztva, hogy a tábornok ne lássa a felgyuló szégyenpirt arczain. Mert a lovagias Dournoff őrnagy más téren, nemes ügyért harczolva, szerette volna kiküzdeni magának a harczi babért, nem egy nemesi birtok ostromával, a cirkasziai lovasság vér mocskolta serege mögé rejtőzködő, könyörtelen főparancsnok fennhatósága alatt.
- Mondja meg a grófnőnek, hogy sajnálom, de csak holnap reggel tiz órakor tehetek eleget kivánságának. Akkor rendelkezésére állok.
Midőn az őrnagy távozott, Milutin mélyen felsóhajtott.
Fagyos októberi szél sikongott az erdőkön végig és nagy fatörzsek lobogtak pattogva a kastély kandallóiban, midőn Milutin tábornok másnap reggel diszegyenruháját felöltve, felkötött karjával, melynek kötője a grófné selyemkeszkenőjéből készült, várakozott a körötte elterülő paradicsom koronájátvesztett királynéjára. Szive hangosan dobogott, amint most azt suttogta ujra: Viszontlátom.
Kegyetlen feladatában megaczélozott lélekkel, nagyravágyó szenvedélyétől izgatottan, egy megsértődött büszke fejedelemnővel való találkozásra készült; hanem szive mélyéig megrendült, midőn a nagy szárnyajtó megnyilt és két komornája kiséretében egy mély gyászba borult, feketeruhás, bánatos asszonynyal állt szemben. Gyönyörü szemének szomoru tekintete felolvasztotta Milutin szivének fagyos kérgét és megvető pillantásainak ólomsulya alatt a szive elszorult.
Mert van-e férfi, ki az imádott nő haragjának ostorát megindulás nélkül tudja elviselni? Vértezett lehet a sors minden viszontagságai, közömbös a végzet minden csapásai ellen, hősiesen nézhet szembe egy ellenséges világgal; hanem annak a férfinak, kinek szive megdobban, midőn a szeretett asszony lépteinek neszét hallja, kinek lelke megrezzen annak egy pillantására, soha sem lesz bátorsága arra, hogy ama egyetlen nő haragját el tudja viselni, akit imád.
Milutin mélyen hajtotta meg magát, midőn a grófné közeledett.
- Szeretném látni a férjemet, szólt Czeczil grófné és hangja oly tisztán csengett, mint a templomi harang.
- Dournoff őrnagy szigoru magánutasitásai, amelyeket Mouravieff tábornoktól kapott, lehetetlenné teszik, hogy e kivánságát teljesitsem, méltóságos asszonyom. Én nem vagyok itt hivatalos minőségben; - szólt a tábornok lesütött szemekkel, mert izzó szenvedélye, mely ereiben lüktetve szive minden dobbanásában reszketett, árulóan lobogott lángoló szemeiben. Oh, hogy szerette volna megkimélni minden legkisebb fájdalomtól is. Pedig Czeczil még eddig semmit se tudott.
Czeczil grófné hozzá közeledett és oly hangon, mely éles fájdalommal járta át a harczedzett katona egész valóját, szólott oda neki:
- Hát ez a katonai becsület? Ön elárulta a férjemet. Ön meggyalázta az otthonát.
Milutint mély felindulás vihara rázkódtatta meg, mint szélben keringő levelet. Künn fagyos szelek sikongtak és az elhagyatott tó keble nyugtalanul háborgott. Milutin megfogta Czeczil kezét és odavezette őt az ablakhoz, honnan tekintetük a viharban hajlongó lombokra esett. Négyszemközt akart vele beszélni. A kristályablak mélyedésében üléssel kinálta meg a gyászruhás nőt, ki bágyadtan dőlt le a pamlagra. És most már Milutin tekintete nem kerülte Czeczil szemét. Komolyan és ünnepélyesen szólalt meg:
- Ön azt mondotta nekem egyszer, hogy ön katona lánya, bizonyitsa be most. Ön olyan szavakkal illetett, melyek, ha más ajakról hangzottak volna el, egy ember életébe kerülnének.
Czeczil összerezzent, midőn Milutin megfogta a kezét. Ujjainak érintése megtörte haragjának varázslatát. Most már nem népeinek esküdt ellensége volt az, a ki hozzá szólt, hanem az a hős, a ki megmentette az életét, akinek feje egy boldog perczig az ő keblén pihent.
- Czeczil, meg akartam önt kimélni, hanem most már szólnom kell. Az az ember, a ki elárulta a hazáját; az az ember, a ki a vendégeit, a gyermekkori barátait börtönbe, szégyenbe sodorta, az az ember, akinek reszketnie kell az ön tekintete előtt - -
Milutin elhallgatott, mert Czeczil visszafojtott lélegzettel pattant föl és keresztbe fonta a kezeit pihegő keblén:
- Tovább, tovább, Istenem, csak szóljon!
- A férje, Wizocki István, - folytatta ünnepélyes komolysággal.
Czeczil grófné hanyatló erejének végső megfeszitésével lökte el őt magától.
- Hazudik! sikoltotta vadul és a következő pillanatban eszméletlenül rogyott össze a tábornok karjaiban.
Bármily lángolón izzott is szivében őrült szenvedélye; bár a lába nyomát szerette volna megcsókolni eddig nem ismert mély, gyengéd szerelme hevében, tüzében, Milutin egyetlen egy csókot se nyomott Czeczil piczi, fehér kezére, csak elfojtott hangon suttogta:
- Enyém lesz, enyém örökre és én esküszöm rá, hogy boldoggá teszem.
Aztán letérdelt melléje és a köréjük ijedten csoportosuló komornák közepett, visszafojtott lélegzettel leste, hogy ujra felvesse a szemét.
Rövid idő mulva, mely türhetetlenül hosszunak tetszett a szerelemtől égő orosznak, Nimovitch urnője kinyitotta a szemét és tekintete, hazája ellenségének arczát kereste. Hanem Milutin Vassili egy távoli ablakmélyedésbe rejtőzött és ott állt mozdulatlanul, tenyerébe rejtve büszke arczát, mintha ő, a harczedzett, iszonyu jelenetekhez szokott katona, ezzel el tudná oszlatni annak a tépő kinnak kifejezését, mely a lengyel grófnő arczán merész vádjának hallatára tükröződött.
- Mondjátok meg neki, hogy jőjjön ide, sugta oda egyik komornájának.
A tábornok lassu léptekkel, lehajtott fővel közelgett és megállva előtte, némán nézett villámokat szóró szemébe. Mert Czeczil grófnő szeme ugy belemélyedt az övébe, mintha lelke mélyéből akarná kicsalni a valót.
- István, - a férjem - Lengyelhon elárulója! E mészárlás vére az ő kezéhez tapadna? Lehetetlen! Lehetetlen.
És kezét keresztbe fonva görcsösen vonagló szivén, szenvedélyesen követelte:
- Bizonyitékot! Bizonyitékot akarok! Vagy be tudja bizonyitani, vagy nem egyéb, mint gyalázatos, gyáva csaló. Ön, ön a mi vendégünk! kiáltá haragos dühtől remegve.
- Négyszemközt kell Önnel beszélnem, suttogta a tábornok rekedten, önuralmát vesztve. Homloka biborban égett a grófnő gyülölettől égő szemének tekintetétől. - Kötelességem - a császár iránt! rebegte.
- Hagyjanak magunkra, intett Czeczil a komornáinak, amint tekintete végig siklott a nagy termen és betévedt a csendes folyosóba, hol fegyveres őr sétált föl és alá férje szobáinak ajtaja előtt.
- Csak szemtől szembe állhatna vádlójával, csak megvivhatna ezzel az oroszszal és meghalhatna meggyalázott becsülete védelmében.
- Mit akar tőlem, Czeczil, mit tegyek? - kérdé Milutin lágy, esdeklő hangon. Azt akarja, hogy a férje bevallja az árulást előttem? Ön előtt? Önnek meg kell tudnia azt, hogy attól a magasabb hatóságtól, melylyel a férje ez ügyben értekezett, utasitást kaptam, mely oda szól, hogy szállitsuk őt biztos kiséret alatt Odesszába, minden ingóságával és családjának mindama tagjaival, valamint cselédjeivel együtt, akiket el akar vinni magával. Aztán intézkednünk kell az iránt, hogy sértetlenül hagyja el az orosz birodalom területét, azzal az aranynyal, melyet a kormánytól - szivességeért kapott.
- Aljas rágalom, kiáltott föl Czeczil, aljas rágalom, amit be nem bizonyithat!
- Ah! szisszent föl Milutin, mélyen megsértődve. A görög pap, a starosta, a zsandárfőnök, mind tanuskodnak mellette és az ő tanuvallomásuk magában is elegendő volna arra, hogy Wizocki István a bitófára kerüljön. Nyomorult életének megmentése végett kaptam azt az utasitást, hogy küldjem ki más névre szóló utlevelekkel messze külföldre. Nem is szabad vele érintkeznem, nem szabad vele szóba állnom. Mert ő busásan megkapta gyalázatának aranyjutalmát. Az alsóbbrangu tisztviselők hűségesen segédkeztek neki a szegény tüzesvérü lengyelek behálózásában. Ezekkel nem is szabad keményen elbánni, hanem annyi bizonyos, hogy nem fognak többé föllázadni, folytatta Milutin halk hangon.
- Mit akar ön ezzel mondani? rebegte Czeczil szivdobogva.
- Néhányan a börtönbe kerülnek. Másokat Ázsiába és Szibériába számkivetnek és remélem, senkit se fognak halálra itélni. Birtokaikat mind el fogják kobozni, ha kiderül, hogy bűnösök voltak. Hanem halálfia senki se lesz, hacsak nyilt lázadás nem tör ki.
Czeczil megdöbbentő haloványsága tanuskodott kíndúlt lelkének végkimerültségéről.
- Czeczil, szólt Milutin gyengéden, engedje meg, hogy elvigyem önt messze innen, az örökös verőfény derüs honába. Hat havi szabadságot kérek. Addig ez a dőre lázadási kisérlet csirájában el lesz fojtva. Hadd mentsem meg legalább az ön életét, Czeczil.
Milutin megfogta a bágyadtan lecsüggő kis kezet és forró csókot nyomott ujjaira.
- Ön aljasan ki akarja aknázni férjem bebörtönöztetését! kiáltott föl Czeczil fellobbanó méltatlankodással.
- Hallgasson ide, Czeczil, szólt Milutin ünnepélyes komolysággal. Én tudom azt nagyon jól, hogy az őrjöngő hazaszeretet bűne az ön lelkét is terheli, és önt is elküldhetném a névamelléki sokszögü börtön földalatti folyosóiba, hanem ön szive mélyében tudja azt, hogy tőlem nem kell rettegnie.
Hangjában oly gyengéd szeretet rezgett és szép szemét oly alázatos megadással sütötte le, hogy Czeczil nem vádolhatta őt helyzetének erőszakos kiaknázásával. Nem, ő nem engedett meg magának semmit, a legártatlanabb szerelmi szó se röppent el ajkairól és habár Czeczil a női sziv éleslátásával tudott is arról az égő szenvedélyről, mely a harczias tábornok szivét lángra gyujtotta, Milutin megkimélte őt epedő szerelmének vallomásától és meg is fogja őt kimélni e vallomás gyalázatától mindörökké. Hanem a férje, a férje - áruló!
- Lehetetlen! Valami aljas ármány rejlik ezalatt, ismétlé Czeczil gyanakvó bizalmatlansággal, mig szivében Milutin titokzatos hatalmának sejtelme dermesztő, biztos meggyőződéssé vált.
- Sajnos, de való! A zsidó kalmárok gyáva ijedelmükben mindent bevallottak és lenn a folyamparti fürdőházban annyi bizonyitékra akadtunk, hogy azoknak alapján is akasztófára kerülne meggondolatlan, könnyelmü férje. Ezek a fizetett közbenjárók mind kegyelemért esdekelve árulkodtak. Most örökre a markunkban van ez a lázadó ország. Akarja ön férje bűnének meggyőződtető vallomását a saját ajkairól hallani? Ön most beszélhet vele, mert ha akarja, elmehet vele külföldre. Az ő szerződése élethossziglanra szóló kényelmet és pompát biztosit neki mind halálig. És az orosz kormány nem szegi meg az adott szavát.
- És Nimovitch? sikoltott fel Czeczil felpattanva.
- Az enyém, válaszolt a tábornok. Dournoff őrnagy, lovas seregének őrizete alatt elhozta a birtok teljes árát aranyban. Itt van az most felhalmozva a granárium pinczéjében és ez a nagy összeg, valamint az uj állás és a magas évjáradék, melynek élvezetébe a férje mai naptól fogva lép, élethossziglan biztositják a jövőjét.
- Soha nem fogok többé a szemébe nézni, ha ez igaz! kiáltott fel Wizocki grófné. Követelem, hogy bizonyitsa be férjem gyalázatát.
Mint bosszuálló Diana, ugy állt Wizocki Czeczil a tábornok előtt. Szeme villámokat szórt és keble lázasan pihegett.
- Elfogadom a kihivását, válaszolt a tábornok, mélyen meghajtva magát. Szólitsa fel a férjét személyesen arra, hogy beszélje el önnek személyesen tanuk nélkül gyalázatának történetét. Elég tisztességes eljárás ez?
Czeczil igenlőleg bólintott a fejével. A künn dühöngő zivatar mind rémesebben üvöltve zörgette meg az ablakokat.
- Gyorsan, gyorsan, bizonyosságot akarok! Vagy ön hazudik, vagy én! Gyorsan! Tudni akarom a valót!
A tábornok odaszólott egy őrnek:
- Kéretem Dournoff őrnagyot.
Néhány perczczel később előtte termett a daliás katonatiszt és hallgatagon várta fölebbvalója parancsát.
- Dournoff, szólt a tábornok, adja át ő méltóságának az ön hivatalos utasitásait.
Az őrnagy remegő kézzel nyujtotta oda a kért iratcsomót és elhagyta a termet.
- Üljön le, Czeczil, és mihelyt elolvasta ezeket az iratokat, le fogom vezettetni a férjéhez. Szerettem volna önt e fájdalomtól megkimélni. Az ön kedvéért megszegem az én katonai eskümet. Hanem az egyetlen nő, a kit szeretek, ne tartson engem hazug, gyáva árulónak, ki vendégszeretetéért rut hálátlansággal fizet meg.
Szemük találkozott és Czeczil tekintete, átjárta Milutin izgatottságtól reszkető szivét, mintha azt mondotta volna: »Ön, ön mer velem ilyen hangon beszélni?« Aztán Milutin meghajtotta magát és visszavonult a terem egyik távoli zugába.
Czeczil szeme merőn tapadt a hivatalos iratokra, amelyből az az elvitázhatlan valóság derült ki, miként Dournoff Alexis őrnagynak utasitása van, hogy kisérje Wizocki grófot és hozzátartozóit Odesszába és visszatérve hozzon magával irásbeli nyugtát a rábizott aranyokról, melyeknek óriási összege megdöbbentette a grófnőt. Czeczil felemelkedett a helyéről és odalépve Milutinhoz, visszafojtott lélegzettel suttogta:
- És a kártyaadósság?
- Azt elengedtem neki, - válaszolt a tábornok nyugodtan. - Mert ő most orosz alattvaló és a czár különös védelme alatt áll. Nem szabad őt bántanom.
- Még ez az utolsó gyalázat, ez az utolsó hazugság is, nem, soha! Vezessen el hozzá!
Milutin meghajtotta magát.
- Hanem mielőtt a gróf urral szóba állna, kérem, adja át neki ezt.
Ezzel kivonta kabátja belső zsebéből a két példányban kiállitott orosz császári utleveleket, melyek külföldi utra szólottak. Szótlanul adta át Czeczil grófnőnek.
- Ujra valami csel, ujra valami kelepcze. Nézzen ide, ez az utlevél Waldberg Mihály grófnak és családjának szól, - felelt Wizocki grófnő megvető mosolylyal.
- Ugy van, - válaszolt a tábornok nyugodtan. - Ez lesz a férjének jövőbeni rangja és neve.
Nimovitch urnője, diadalmas mosolylyal ajkain, tűzben égő szemekkel fordult feléje:
- Mehetünk. Minden hazugság ki fog derülni. Minden ravaszul vetett tőr meg fog hiusulni. Wizocki István inkább a börtön mélyében rothadna el elkárhozott barátjaival egyetemben, semhogy a gyalázat örvényébe vetné magát.
Elragadtató szép volt méltatlankodó felháborodásában.
- Kérem, kérdezze meg mindezt tőle magától. Elviheti magával ezeket az iratokat is. Legjobb lesz, ha mindjárt elhatározza magát arra, vajjon el akarja-e kisérni őt, mert az Odesszába induló vonat holnap utnak ered. Wizocki gróf magával viszi a gyermekét, azt már tudatta velem levélben.
Az a tekintet, mit a kétségbeesett anya rávetett, még halálos ágyán is kisértgette az orosz tábornokot. Mint a kővé vált Niobe, oly mereven fordult meg és lassu léptekkel indult a saját lakosztálya felé. A következő perczben már vissza is tért s a tábornok kiséretében férje börtöne felé vette utját. Az ajtó előtt a tábornok odaszólt az őrt álló tisztnek:
- Ő méltósága négyszem közti találkát kért a férjével. Távolitsa el az őröket; csak kivülről strázsáljanak az ablakok és az ajtók előtt.
A fiatal katonatiszt visszavonult és a tábornok fedetlen fővel megállva a grófnő előtt, sajátkezüleg bocsátotta be férje szobájába.
- Itt várom be önt, - szólt, mig Czeczil a küszöböt átlépte, aztán lassu léptekkel sétált föl és alá, mig szeme merőn csüggött a zárt ajtón. Arczának egy izma se rándult meg, habár tudta, hogy a sorsa most dől el ez ajtók mögött.
Ott benn, az asztala előtt, tenyerébe rejtett arczczal, mozdulatlanul gubbaszkodó férfi oldalán, állt Wizocki Czeczil, baljában az átvett okmányokat szorongatva, mig jobbja valami fényes tárgyat rejtegetett, amidőn az előtte ülő és görnyedten az asztalra boruló férfi vállát érintette.
István meg se moczczant, fel sem vetette a fejét. Rettenetes halálos megdöbbenés fogta el Czeczilt, hisz ő egész életét, egész női méltóságát tette fel István férfias becsületére.
- István, - szólalt meg Czeczil grófné lassu, vontatott hangon, melynek minden szava olyan tompán hangzott, mint koporsóra mért kalapácsütések, - István, mi holnap elválunk örökre, ha ezek az okmányok a gyalázatos valót hirdetik. István, hallgass ide, eljöttem hozzád, - gyöngéd hangjában a szerető hitves esdeklő kérése rezgett, - hogy ama éj szent emlékeire, midőn először a tied voltam, megkérdezzem tőled, vajjon egy Wizocki áruló lehet-e?
Melléje tette az asztalra a bünét bizonyitó iratokat, és szive hangosan dobogott a méla csendben. Wizocki gróf meg se mozdult, nem mert a feleségének szemeibe nézni.
- István, nézz ide, nézz a szemembe! - kiáltott fel Czeczil vad kétségbeeséssel, - hadd olvassam a szemedből az őszinte tagadást. Oh Istenem, István! - hangja zokogásba fult, amint térdre roskadt a férje mellett, - mondd, hogy nem mész el szabad akaratodból, hogy nem fogadod el saját jószántadból ezt a júdási aranyat, az örök gyalázat jutalmát. Soha egy tapodtat sem mennék veled ezen az uton. És a gyermekem - egy hazaáruló gyermeke!?
Iszonyu kinos csend állt be. Dobogó szivverése elállott, amidőn felszökve térdeléséből, a jobbjában rejtegetett kést az asztalra tette.
- Ha becsületes vagy, ez mindkettőnket megmenthet. Haljunk meg itt mindketten és utolsó sóhajomat szerelmed meg fogja édesiteni.
Az előtte kuporgó hus- és csonttömeg megrezzent.
- Külföldön, - rebegte rekedten, - a gyermekünkkel - - - aztán lassan vetette fel a szemét és neje arczába nézett.
Hanem most már szólnia se kellett; arczának eltorzult vonásaiból Wizocki grófnő egy emberi lélek rettenetes erkölcsi bukását olvasta.
- Menj hát, - suttogta Czeczil elfojtott hangon, mely sejtelmes, megmagyarázhatatlan borzalmak rettegésével töltötte el István lelkét, - menj és az Uristen átka legyen rajtad, hogy elhagyatottan halj meg, hajléktalan eb nyomorult halálával!
Aztán összeszedte az iratokat és jobbja görcsösen szorongatta a kést, melylyel Milutin halálosan sebezte volt meg a vadállatot.
Az ajtó nagyot csattant, midőn Czeczil szenvedélyesen becsapta. A nagy teremben egy árva lélek se volt, a vércseszemü tábornokon kivül, aki keresztbe font karokkal állt előtte, midőn Czeczil, a fényes aczélpengével kezében, feléje tartott.
- Hát csakugyan igaz ez? - kiáltott Czeczil még egyszer lábaihoz dobva a végzetes okmányokat. - Esküdjön meg az anyja emlékére!
Szeme oly kétségbeesett esdekléssel csüggött Milutin arczán, hogy a kő is megindult volna fájdalmán. Milutin térdre roskadt és alig hallhatón suttogta:
- Czeczil! Én nem hazudok soha! Döfje a szivembe ezt a kést. Hanem amit mondtam, az igaz.
Czeczil eldobta a kést, és az hangos koppanással esett a földre, mely tompán visszhangzott a nagy terem csöndjében; aztán az ablakhoz lépett és merőn bámult ki a zugó zivatarba, mig Milutin felvette az elejtett kést és keblébe rejtette el. Mire Czeczil megfordult, szemében olyan tűz gyult fel, minő még soha nem izzott benne. Párduczsebességgel termett a tábornok oldalán, finom, fehér ujjaival görcsösen kulcsolta át a tábornok mindkét kezét és kimondhatatlanul metsző, fájdalmasan esdeklő, fürkésző tekintetével merőn nézett a szemébe.
- Ugy hát én nem vagyok eladva Lengyelországgal együtt?
Milutin kitárta karjait, és a következő perczben Czeczil, eszméletét vesztve, borult a keblére és utolsó sóhaja ez volt:
- Vigyen el innen, messze, messze innen, örökre!
Egy héttel később egy uj orosz jószágigazgató, nagyszámu uj cselédség élén, vette át Nimovitch hatalmas birtokának kezelését. Waldberg Mihály gróf uton volt már Odessza felé. Kiew városát elkerülve, a Dnyeperen kelt át a kormány egyik hajóján, hogy a lengyel kémek boszuját és a sok szóbeszédet kikerülje. Jól felfegyverkezett katonatiszt kisérte az uj tábornokot fényes utazóhintaján és a kis Margit remegve simult a tág kocsi legtávolibb zugába és félrehuzódott mord arczu apjától, kinek arczára az árulás sütötte gyalázatos bélyegét. Mert ugyanabban a perczben, midőn Waldberg Mihály külföldi utjára indult, ugyanakkor a kelepczébe került lengyel nemeseket utolérte már büneik bünhődése. Hosszu évekkel később, messze távolban, egy-egy vászonfoszlány, durva fogházi öltönyök egy-egy darabja, embervérbe mártott, hegyes szeggel irott vonásokban hirdette azoknak nevét és szomoru sorsát, kik a távoli Kamtschatkában, az Amur vidékén, vagy Turkesztán pusztaságaiban élték le sivár éltüket.
Midőn Dournoff őrnagy egyedül tért vissza kiewi utjából, hogy seregeivel a lázadó lengyelek ellen harczba menjen, kiket a nyolcz orosz tartományból örökre számkivetettek és a tulajdonképeni Lengyelország határai közé szoritottak, a nimovitchi kastély üresen állott. A hajdani cselédség félve ődöngött a birtok környékén és nem merte elfogadni a hajlékot, mit az uj orosz birtokos nekik jóságosan felajánlott. Mert Wizocki István gróf örökre eltünt és fekete paripája többé nem hordozta őt kevélyen a park ösvényein, hogy messziről üdvözölje azt az édes arczot, mely hajdan szeretetteljesen mosolygott feléje Nimovitch urnőjének lakosztályából.
- Vassili, ugy-e jól fog bánni az én szegény népemmel? Ne hagyja őket szenvedni az én bünömért. - Igy szólt egy sürün elfátyolozott asszony, midőn búsan haladt végig a tó partján. Milutin tábornok szivét eddig soha nem érzett gyengédség forrósága árasztotta el; oly igaz, nemes szerelem ébredt a lelkében, melyről soha nem álmodott még.
Milutin Vassili magához ölelte a remegő nőt.
- Czeczil! Katonai becsületemre, szerelmünkre esküszöm, hogy a te jóságos kezed áldó vezetését fogják mindig érezni fejük fölött.
- Köszönöm, Vassili. És most hagyjon egy perczig magamra.
Vassili szótlanul távozott, mert látta, hogy Czeczil arczán olyan sajgó halálos kin tükröződik, melyet szavakkal kifejezni nem lehet.
Hideg, csillagos éj volt, és ők utnak indultak az ausztriai határ felé. Milutin ezt a sorssujtotta asszonyt, kit az ég dúsan megajándékozott minden adományával, el akarta vinni olyan égalj alá, hol ujra éledhessen önfeláldozó szerelmének enyhe melegében.
Mig Milutin szótlanul tartott a nagy uti hintó felé, Czeczil letérdelt a küszöbön és forró csókokkal boritotta azt a foltot, mely még mindig ott sötétlett. »Ez lengyel vér«, suttogta halkan és fel se vetve a szemét, kisietett az éj sötétjébe. Az éjhomály sürü fátyolát boritotta az utolsó »Isten hozzád«-ra, melylyel Czeczil bucsuzott attól a hajléktól, mely többé nem az ő otthona.
A csillagokat ringató tó tükrét és a gesztenyefák árnyékát, melyek hajdan első szerelmének tanui valának, most ép oly sürü éjhomály takarta, mint amilyen bünös lelkére borult.
- Czeczil, éltem, szerelmem, lelkem a tied mindhalálig, - ez a vigasztaló suttogás üdvözölte őt uj élte küszöbén, midőn a toporzékoló paripák nekivágtattak a sötét éjszakának.

II. KÖTET

I. FEJEZET.
Elvesztett szerelem.
Lágyan enyelgő szellő csókdosta a lomhán ringatódzó habokat, amint meg-megtörve csapdosták a kis tengeröböl partjait, melyen Sorrento fehérlik a campanai hegység bibor szirtjeinek ölében. Verőfényes áprilisi nap volt és a lassan nyugat felé lejtő nap aranyfényben uszott a sötétkék Földközi-tenger sima tükörlapján.
Milutin Vassili egy kiszögellő sziklacsucson állt és szeme kereső tekintettel siklott végig a part ezüsthomokján. Aztán türelmetlen mozdulattal fordult az olajfák zöldje közül kifehérlő nyaraló felé és boszusan dörmögte:
- Pedig azt mondták nekem, hogy itt van.
Hiába terült el előtte a csodaszép Capri mint valami halvány tündérlátomány, mint elbüvölő délibáb a zafirkék vizeken. A messze Ischia, a monda-ködfátyolba burkolt Amalfi, merész ivelésü sziklabérczeivel, a magas Vezuv, mely méltóságosan emelkedett égnek az alatta eltemetett római városok sirja fölött, nem büvölték őt el regényes szépségükkel. Ő csak azt az egy alakot kereste, mely szivének oly kimondhatatlanul kedves volt. Uj emberré változtatta őt a szerelem. Élénkebb élet lüktetett bronzszinü arczán; derüsebb fény izzott aczélkék szemében. Ama boldog hónapok, melyek isteni mámorukkal édes kéjbe ringatták, gyorsan multak el és boldogsága fölött fenyegetőleg csüggött már a válás Damokles kardja. Ura, a czár, visszahivta, olyan megtisztelő megbizással, mely majdnem királyi babér méltóságával koronázta meg büszke fejét. Hanem a mint a jövőre gondolt, nehéz aggodalom szállotta meg a lelkét, és most, hogy sóvár tekintete a cziprusok és az olajfák lombjai közt Czeczil kecses alakját kereste, kétszeresen nehezedett szivére az a tudat, hogy minő iszonyu lesz a válás órája, mily elviselhetetlen a hónapokig tartó távollét, mikor még félnapi távollét is oly nehezére esett.
- Oh Istenem, nem tudok élni nélküle, - suttogta Milutin, Czeczil keresésére indulva. A kormány ázsiai hadjáratra küldte most, melynek kisebb fejedelmeit egymásután kellett meghóditani és szabadságának utolsó hónapja lejáróban volt. Az utolsó óráknak minden percze drága volt, mert Nimovitch szép urnője a férfikor érett szerelmének minden bűbájával lánczolta őt magához.
Hanem a boldog jelen mindent feledtető szerelme nem tudta kitépni az anya szivéből egyetlen gyermeke emlékét, kit az orosz törvény férjének itélt oda és a lovagias Milutin gyengéd odaadása nem tudta lelkéből eltörölni azt a fájó tudatot, hogy a lengyel lázadók hosszu, kétségbeesett harcza a fölkelők végső vereségével végződött. Mouravieff könyörtelen szigora ártatlant és bünöst egyformán sujtott. A börtönök megteltek foglyokkal és a sirok holtakkal, és Milutin tudta a rettenetes mészárlás minden részletét.
- Vajjon tud-e róla? Vajjon e szörnyü vérontáson tépelődik-e? Vagy a multat, elveszett gyermekét siratja-e? - kérdé magában Milutin növekvő aggodalommal, mert még a sorrentói myrtusok illatos árnyában is napról-napra fogyott a szép Czeczil. Néha Milutin szótlanul nézte, mint ül ott gondolataiba elmerülve, ölében kulcsolt kezekkel, mint mereng a szeme a remek tengeri tájképen, és egy pillanatra se merte felébreszteni éber álmodozásaiból az ajkára tóduló szerelmi suttogással.
Bécsen át megállapodás nélkül vették volt utjokat Nápolyba és az egész uton senkisem ismert rájuk. A szorrentói nyaraló pedig a tábornok fejedelmi apjának birtoka volt, ki ott vonult meg, midőn végleg bucsút vett a csatatértől. Kémkedő idegen nem tévedt e földi paradicsomba.
Amint Milutin fürkésző szemmel vizsgálta az ezüsthomokos partot, végre észrevette Czeczilt, ki lassu léptekkel jött elébe. Egy ugrással mellette termett, de midőn a szép nő felvetette gyönyörü sötét szemeit, Milutinnak inába szállt a bátorsága.
- Nem merem neki most megmondani.
Czeczil arczán ujra a messze elkalandozó lélek merengő önfeledtségének sötét kifejezése ült és Milutin nem merte kérdezni, hogy mire gondol, amint karját karjába füzve, magával vonta egy kis lugasba, honnan az öbölben sólyomsebességgel ide s tovasikló halászbárkákat figyelemmel kisérték. Szive csak azt sugta neki, hogy a bucsú órája végre mégis eljön. Az a keserü válási percz, melynek kinja fájón átjárja az emberi szivet. Pedig Milutin mindennap uj meg uj bájakat fedezett fel az imádott nőben, kinek szenvedélyes nőiessége most kezdett csak kinyilni a szerelem hevében.
Oh, hogy szerette volna vagyonának és hatalmának segélyével minden bútól megóvni a szeretett nőt; hanem jaj, a megtört szivet halomra tornyosuló arany se gyógyitja meg, a legdrágább gyöngysorok és a legragyogóbb gyémántok se gyujtanak uj tüzet abban a szemben, mely egyetlenegy szeretett arczot keres mindig, egy szeretett arczot, melyre a távolság fátyola borul, de mely emlékében mindig előtte lebeg.
Czeczil grófnő hősies önmegtagadással törődött bele uj életébe és nyugodtan élvezte a remek vidék szépségeit meg mindazt a gyöngéd figyelmet, mivel Milutin tulbuzgó szerelme elárasztotta. Beletörődött névtelen helyzetébe is. Örökre szakitva a multtal, tudva azt, hogy hazája el van törölve a föld szinéről, a szegény asszony, kinek nem volt jövője, nem is mert arra a kikerülhetetlen perczre gondolni, midőn egyszer el fog szakadni az az aranyláncz, mely hozzá füzi és legkisebb vágyainak teljesitésére birja azt a férfit, ki megmentette az életét.
Milutin gyöngéd szóval iparkodott megtudni Czeczil ajkairól, hogy miről gondolkodott az este. A nap alkonyodóra szállt és a mozdulatlan hullámok elolvadt aranyként csillogtak lábaiknál. Végre Milutin arra határozta el magát, hogy szólni fog.
Sürgönyhordók és titkos küldönczök keresték fel őt a lefolyt hetekben és Berg gróftól érkező titkos jegyekkel irt tudósitások tudatták vele, hogy ura ujabb teret akar nyitni tevékenységének. Fiának leveleiből, ki a kormányzó táborkarának tisztje volt, arról értesült, hogy a kormány ujabb orosz betörést tervez Ázsiába és a Brindisiből érkező hajó minden héten hozott neki tudósitásokat egy jól beavatott államférfi részéről, aki Konstantinápolyban szőtte az orosz ármány titkos cselszövényeit. Mindennap jöhetett a csatába szólitó rendelet. És akkor késő lesz.
Milutin tudta, hogy az a nő, kinek szerelme életét oly dusan megjutalmazta, soha át nem lépi többé az orosz határt. De még ha a szomoru mult kisérteties árnyéka nem is tartaná vissza, hogy térhetett volna haza törvényes név nélkül? Milutin nem tudta elviselni azt a gondolatot, hogy a szeretett nő névtelen, gyanus, kétértelmü helyzetében megvető lenézés tárgya legyen. De viszont borzadt attól a puszta gondolattól is, hogy itt kell őt hagynia egyedül, ifjusága virágában, alig huszonkétéves életének küszöbén. Azon törte a fejét, vajjon hogy lehetne valami okos módon az ő nevét biztositani a fiatal asszonynak. De mindhiába.
Az uj keletü Waldberg Mihály tábornok Konstantinápolyban és Cairóban élvezte már gyorsan visszanyert életkedvvel uj nevének és aljas árulással szerzett vagyonának előnyeit. Igaz ugyan, hogy néha megborzadt, ha eszébe jutott hazája, hanem oly könnyü volt mindent feledni. Ártatlan gyermekét Délfrancziaország egyik zárdájában neveltette.
- Neki nem szabad erről tudni soha, rebegte szégyenpirtól gyuló arczczal. Ő maga nem mert Párisban letelepedni, hol a szétrebbentett lengyel nemesség utolsó sarjai gyászbaborultan összegyültek. Tehát a kelet Lotusországát kereste föl és egyiptomi házának verandáján, a balzsamos kairói téli napok andalitó kéjében, kereste a feledést és temette el gyalázatát.
Milutin pedig fájó szivvel, keserü önvád égő lelkifurdalásaival járt-kelt szabadsága utolsó heteiben és az enyhe tavaszfuvalmu áprilisi estén, amint a szeretett nő oldalánál ült, tudva azt, hogy maholnap távol keleten el kell foglalnia alkirályi méltóságát, szerelmes szive tépő kinban vonaglott. Nem ajánlotta föl neki, hogy kisérje el őt hóditó utján, mert rangja oly ragyogó, elszigeteltségében oly kimagasló polczra emelte, hogy nem rejthetné el Czeczil szépségét és báját a világ előtt és altisztjei csakhamar nyomára jönnének e titoknak.
- Ha pedig egyedül marad itt Európában, hitvány férje tán bosszut forralhat ellene és valami gyáva uton-módon megbonthatja nyugalmát. Kinos nyöszörgés tört fel a hatalmas tábornok ajkairól: »Oh, Istenem, nem tudom őt oltalmazni! Nem vihetem magammal. Csak egyet tehetek az én szerelmes angyalomért; gondoskodni fogok róla, hogy magányos bánata legalább a legfényesebb legyen«.
A hosszu tavaszi éjjeleken át, midőn fel és alá járt lakosztálya fényes termeiben, mig a nyitott ablakon át beragyogott Amalfi öblének ezüst hullámtengere, azon tépelődött, hogy mi módon vehetné el a szeretett nőt nyiltan hites feleségül. Mert a szerelem minden nemesebb érzelmet felébresztett szivében; a szerelem lecsiszolta faragatlan jellemének minden durva kérgét. Hanem könyhez nem szokott szemébe néma tehetetlenség kisajtolta cseppek szöktek fel, midőn ujra meg ujra abba a komor megmásithatlan ténybe ütközött, hogy a császár soha nem adhatja beleegyezését e házassághoz. Wizockinak, mint törvényesen bejegyzett orosz alattvalónak, joga van arra, hogy a válás ellen tiltakozzék. Csak maga a czár hatalma oldhatná föl e törvényes köteléket. Mig Waldberg Mihály gróf életben van, e házasság soha meg nem történhetik.
- Oh, volna bár valami névtelen idegen, bármily hazának ágról szakadt gyermeke, akkor törvényesen az enyém lehetne.
Xenia grófnő már megirta neki egyik levelében, hogy egész Varsóban szájról-szájra jár a szépség ragyogó királynőjének eltünése.
- Azt ugyan hivatalosan tudom, hogy Wizocki gróf eltünt; a legmagasabb rangu orosz államférfiak is csak annyit mondanak róla, hogy még él, ezt irta a bájos grófnő és én nagy nehezen arra a vallomásra birtam az uramat, hogy Wizocki valahol keleten rejtegeti a világ előtt a gyalázatát. Hanem azok, akik a szerencsétlen asszonyt ifjukorában ismerték, azt a fejedelmi nőt, ki nagy vagyon és fejedelmi rang örökösének született, ebbe nem fognak egykönnyen belenyugodni. Ők tudják azt, hogy ön akkor a kastélyban tartózkodott, midőn a titkos elfogatások történtek és öntől fogják követelni, hogy adjon számot nyomtalan eltünéséről.
E sorok olvasása közben eszébe jutott Milutinnak egyetlen fia, Boris, családja dicsőségének és becsületének egyedüli örököse. Az ő pályáját semmisitené meg azzal, ha olyas valamit kérne a királytól, amit kérnie nem szabad. És vajjon a fia megbocsátaná neki ezt a tettét? De máskép nem lehet az övé e büszke lengyel nő. Mocsoktalan női becsületének tisztaságán foltot nem ejthet. Lehetne vajjon ezt a nőt rávenni arra, hogy pénzért, akármilyen fejedelmi vagyonért is, a rejtett bűn ocsmány homályában élje le életét? Nem, a lovagias szerelem nem is merte átlépni eddig tiszteletben tartott szemérmes tartózkodásának szentelt küszöbét.
Hanem ez este nem tudta türtőztetni kétségzaklatott szivét. Czeczil vállára hajtva a fejét, halkan suttogta:
- Czeczil, beszélnem kell veled. Beszélnem kell arról, ami mindkettőnknek kedves, boldog jelenünkről és a te jövődről, mely oly szent és drága nekem.
Midőn Xenia grófnő a varsói nagyhangu pletykáról megemlékezett, ezzel a gyöngédlelkü nő óva akarta őt emlékeztetni a gonosz nyelvek ama rettenetes hatalmára, melyeknek ölő mérge a téli palota kapujáig is behatolhat és ott is bánthatja a hazatérő tábornokot.
Milutin minden perczben várhatta a czár elé való idéztetését. Hogy óvja meg Czeczilt a lelkében dúló bánat és a külvilágban ráleselkedő guny és sértés ellen? Mindeddig kerülgette e komoly tárgyat, melyet annyira a szivén viselt és most is mély szeretettel nézett Czeczil halvány arczába, hogy szavainak hatását lesse. Czeczil márványnál is fehérebb jobbjával a tengeren tovasikló halászbárkára utalt, mely kibontott vitorlákkal neki indult a végtelen kék viztükörnek.
Milyen halvány volt ez a szép arcz; hogy lesoványodott ez a fejedelmi alak. Vassili mélyen felsóhajtott, midőn e változást tapasztalta, melyet a büszke nő lelkében égő önvád rövid néhány hónap alatt előidézett.
- Vassili, szólalt meg Czeczil halkan. Látod amott azt a tovasikló bárkát? Ismeretlen tengerek felé viheti a kedvező szél. Egy hirtelen támadt hullámforgatag a legközelebbi sziklához csaphatja. Lehet, hogy zivataros ég alatt biztos révbe ér; lehet, hogy napsugaras verőfényben hajótörést szenved valami sziklazátonyon. Hagyj engem is czéltalanul evezni az életben. Hagyj magányosan haladni az utamon. Te oly jó voltál hozzám, Vassili.
Czeczil szivét forró hálaérzet árasztotta el, hálás szeretet e férfi iránt, ki zabolátlan tüzes természetét megfékezte, hogy bánatfátyolozta napjait bearanyozza a legnemesebb szerelem verőfényével. Czeczil szó nélkül is tudta, hogy Milutin nem maradhat mindvégig mellette és finomérzésü tapintatosságával szerette volna tudtára adni neki, miként tisztában van azzal, hogy a válás órája előbb-utóbb ütni fog. A kétségbeesés legmagasztosabb önfeláldozásával azt rebegte:
- Egyedül akarok járni utamon. És minden, amit tehetsz csak az, hogy el ne felejts engem.
Wizocki Czeczil szinlelt nyugalma tettetés volt csupán, tettetés, melylyel meg akarta hálálni a szerető férfi gyengédségét, hanem szivét reménytelen bánat fonta halálos bogba. Egy kinos éj magányos tépelődései közepett mellének szegezte volt már egy izben Milutin éles vadászkését, hogy a boldogsággal örökre szakitott szivének megadja a nyugalmat. Hanem a kétségbeesés őrjöngése közepett egyszerre csak eszébe jutott anyátlan gyermeke, mely valahol messze esett tőle, az ártatlan leányka, aki az utolsó rémes éj borzalmára ébredve, sikoltva kapaszkodott volt ruhája ránczaiba és ez a gondolat megbénitotta öngyilkos kezét.
- Nem, még nem, előbb látni akarom a gyermekemet, még egyszer, utoljára! Aztán feledni fogok, feledni örökre!
Milutin hevesen magához ölelte a halvány, bánatos asszonyt, kinek csendes megadásról tanuskodó kijelentése halálitéletként hangzott a fülébe.
- Az Uristen sujtson porba hatalmas haragjával életem legboldogabb órájában, ha életben, halálban hiven nem ragaszkodom hozzád, egyetlen szerelmem.
Czeczil gyöngéden bontakozott ki öleléséből és megsimogatta puha kis kezével Milutin lázasan égő homlokát.
- Tudom, hogy szeretsz, Vassili, Isten adjon neked erőt. Attól félek, hogy ha habozni találnék, a szerelmed győzedelmeskednék.
Könnyed mozdulattal, mint egy tovaszökkenő őzike, suhant el mellőle és Milutin egyedül maradt. De alig pattant föl helyéről, hogy tekintetével kövesse az olajfák árnyában tovatünő alakot, midőn egy inas mellette termett és halkan jelentette:
- Dournoff őrnagy érkezett meg. Magánüzeneteket hoz és arra kéri Nagyméltóságodat, kegyeskedjék őt rögtön fogadni.
Milutin homlokára még sötétebb felleg borult és röviden csak ennyit válaszolt: Jövök.
- És mégis kell, hogy valami módot találjak rá; kell, hogy Czeczil az enyém legyen, suttogta Milutin, miközben a nyaraló felé vette utját, hogy a czár kiküldöttjének üzeneteit meghallgassa. Az orosz tábornoknak egy perczig se volt szabad haboznia, midőn a czár hivta, kinek örök hűséget esküdött.
Dournoff a nyaraló oszlopcsarnokában várta őt, mert mióta Czeczil e biboros sziklák ölében keresett menedéket, soha idegen lába nem léphette át e szentelt küszöböt.
- Egyedül vagyunk, teljesen egyedül? kérdé az óvatos katonatiszt, mialatt Milutin remegő kézzel bontotta fel a leveleket. Mert az én mai küldetésem mély titok. Megbizásom odaszól, hogy kisérjem önt rögtön Brindisibe. Két órai ideje van a szükséges előkészületre. Holnap reggel ön a Konstantinápolyba induló hajó fedélzetén lesz.
A tábornok némán bólintott a fejével és komornyikjának utasitást adott, hogy álljon Dournoff rendelkezésére.
- Megyek. Hanem olyan hirtelen jött ez a rendelet, rebegte a tábornok és szive elszorult, amint tekintete Czeczil ablakán siklott el.
- Tudom, kegyelmes uram, szólt az ujonnan kinevezett ezredes. Berg gróf nekem is az utolsó perczben szólt és azt a szigoru utasitást adta, hogy konstantinápolyi látogatása alkalmával az inkognitót meg kell őriznie. Majd ha teljesen megegyezett X-el, és ha Pétervárról sürgöny utján megkapta az önök egyesült tervelésük teljes jóváhagyását, akkor visszatérhet ide és innen kerülő uton vissza Varsóba, mintha egyenest Párisból érkeznék. Pétervárra visszatérve, átteszik önt más állomásra, hogy valódi rendeltetési helyéhez közelebb jusson. Ezt az időt majd felhasználja arra, hogy mozgósitsa a sereget.
Milutin szemében pillanatnyi megkönnyebbülés sugara villant meg.
- Egy óra mulva találkozunk falusi szállodámban, folytatta Dournoff. Én megteszem a szükséges előkészületeket, ha ön lesz olyan kegyes és rögtön rendelkezésemre bocsátja az inasát.
A tábornok Dournoff őrnagy tapintatosságából érezte, hogy nem akarja könyörtelen hirtelenséggel megtörni azt a varázst, mely az orosz Antoniust a büszke lengyel Cleopátrához füzi.
A következő perczben Milutin magára maradt, de lába mozdulatlanul vert gyökeret és szemei kábultan tekintettek körül a szép tájon, mely boldogságának szinhelye volt.
- Végre mégis szólanom kell, rebegte halkan és lassu léptekkel haladt végig a termek hosszu során, mig Czeczilre akadt, ki még mindig az ablakban állt és önfeledten bámult a nyilt tengeren ringó bárkára, mely most már fehér, széldagasztotta vitorlatömegnek látszott, mely tánczolva küzködött a sötét hullámokkal. A közeledő léptek neszére fölrezzent és Milutin arczából olvasta a szomoru hirt.
- Ne szólj, esdeklé Milutin halkan, ne szólj hozzám, hadd nézzek csak szerelmes édes arczodba. Én egyetlenem, egy hónap lefolyása előtt nálad leszek ujra. Aztán magához ölelte karcsu termetét szótlan, szenvedélyes szerelemmel és erős karjai oly hévvel szoritották kebléhez, mintha sohase akarná többé elbocsátani.
Midőn a sziklás parti zátonyok mentén tovasietett, hogy a czár titkos hiradójával adott találkát betartsa, szeme szeretetteljesen tapadt a fénysugárhoz, mely Czeczil ablakaiból kiáradt.
Két héttel később Milutin tábornok egyedül ült a konstantinápolyi török követségnek számára berendezett fényes termeiben. Titkos feladatát hiven teljesitette; a czár kémei pontosan értesitették a meghóditandó keleti tartományok állapotáról. De nem a reá váró alkirályi méltóság fejedelmi gondjai, nem a határon összesereglett vad benszülöttek harczias dühe, kik alig várták a pillanatot, hogy rárontsanak a jogtalan bitorlókra, nehezedett most ólomsulylyal a tábornok lelkére.
A hirtelenül jött válás izgatottságában megfeledkezett arról, hogy Czeczil grófnőnek megadja a követségi palotába szóló magánczimét, melynek biztos oltalma alatt hozzájuttathatta volna szerelmi ömlengéseit. Csak midőn az olasz gőzös az aegei tengert szeldelte már, jutott ez neki eszébe. Sürgönyeire nem kapott tőle választ és ámbár azok oly diszkrét óvatossággal voltak megfogalmazva, hogy senkise gyanithatta belőlük, kinek szólanak, Milutin azon aggódott, vajjon nem-e rossz helyre kerülhettek, mert egy szó válasz se érkezett rájuk. Tépő nyugtalanság kinozta szerelmes szivét. Oroszországi birtokait, uralvölgyi bányáit, lengyelországi erdeit és kelet-szibériai fejedelmi birtokait szivesen odaadta volna, ha ezzel lecsillapithatta volna lelkének őrjöngő lázát. »Csak egy szót, csak egyetlenegy szót«, igy epekedett folyton. Átvirrasztott éjszakákon át hiába keresett feledést az álomban is; róla álmodott. A régmult moszkvai napokban, midőn a kormányzó báljának vakitó pompája közepett látta őr és visszafojtott lélegzettel rebegte: »Viszontlátni fogom őt Nimovitchban.« csupán a nő birására vágyó érzéki szenvedély lüktetett ereiben. Hanem most igaz, gyengéd szerelem fakadt fel szivében és Czeczil válaszainak hosszas elmaradása nagyfontosságu, baljóslatu omenként nehezedett a lelkére. Napról-napra jobban érezte, hogy az eljövendő magányos napok tartamára kétszeres kárpótlással tartozik neki. Rettegés fogta el, midőn a kairói nagykövet hirül hozta neki, hogy Waldberg Mihály elhagyta Cairót.
- Mi résen állunk, szólt a nagy követ szinlelt közömbösséggel. Mindig tudjuk, hogy mi történik vele. Azt hittem, hogy önt ez érdekelni fogja. A diplomata merev mozdulatlan arczán egy izom sem rándult meg, hanem a tábornok tudta, hogy e leplezett intés az ő javát akarja.
- Gondoskodni fogok róla, fogadta fel magában Milutin, örök szerelmem oltalmazó fátyolával be fogom őt burkolni, hogy soha baj ne érhesse. Minthogy titkos volt a küldetése, nem érintkezhetett senkivel, azoknak kivételével, kiknek ajkait a katonai eskü pecsételte le; hanem mindamellett volt alkalma a nagykövetség hölgyeivel találkozni.
Az utolsó bizalmas ebéd alkalmával, mig Milutin türelmetlenül várta a sürgönyt, melytől függővé tette az elutazását, a tábornok a legkülönbözőbb terveket szövögette.
- Ha benne megbizhatnám, gondolta magában, mig szeme fürkészőn villant össze a nagy államférfi ragyogó fekete szemének révedező tekintetével. Ő találhatna valami kibuvót. Ő mindenható a császárnál. Aztán ugyanabban a perczben eszébe jutott nemeslelkü fiatal barátja, Dournoff is.
»Ő becsületes, őszinte, lovagias. Távollétemben őrködni fog felette.«
Elkalandozó merengéséből felverte őt Anchikoff herczegnő, az emanczipált asszony legjellemzőbb megtestesülése, ki ragyogó fekete szemét a komor tábornokra szegezve, halkan kérdé:
- Mondja tábornok ur, igaz az, hogy Dournoff ezredes életének legfényesebb diadalát Volhynia távoli erdeiben aratta?
Milutin zavarodottan ránézett:
- Nem értem a kérdését, asszonyom?
Mire a herczegnő csipős malicziával a szeme közé nézve folytatta:
- Azt mondották nekem, hogy Dournoff őrnagy nagy diadalmasan magával vitte Varsó szépségkirálynőjét. Külföldi levelekből arról értesültem, hogy azt a hires szépséget, az eltünt grófnőt, a közelmultban Bécsben látták és azt is hallom, hogy Dournoff nem rég került haza olaszországi kirándulásaiból. Hol raktak fészket a turbékoló madarak?
A kristály serleg reszketett Milutin kezében és hangja dühtől vibrált, midőn helyéről felemelkedett:
- Herczegnő, vannak a világon keservek, mely fölötte állanak minden ocsmány sérelemnek. Az a szegény asszony megszakadt szivvel ment világgá, mint hontalan koldus. Többet nem tudok az ön szivtelen pletykájáról.
És Milutin fagyosan meghajtva magát, távozott a teremből. Kinos csend követte válaszát. E percztől fogva elő se került többé a szobájából, mig az induló hajó ki nem kötött a parton és homlokán sötét felleg borongott, midőn némán bucsuzott el a vig társaságtól. Hanem a Dardanellákon keresztül vezető ut minden perczében, mialatt türelmetlenül számlálta a gyorsan tovasikló hajó minden kerékfordulását, nyugtalan aggódás gyötörte a gőgös patriciust.
- Czeczil, szegény Czeczil, nem, sohase fogsz te vonaglani a világ gúnykaczajának ostorcsapásai alatt! Soha!
Az imént hallott meggyalázó gyanusitás oly őrjöngő haraggal töltötte el, hogy e perczben kész lett volna daczosan szembeszállani a czár haragjával is.
- Nőül veszem és utólagosan bocsánatot kérek a czártól ifjukorom és férfiéveim hű szolgálata jutalmául.
Lázas türelmetlenséggel leste azt a perczet, midőn ujra látni fogja kedves arczát. A szomoru, bűbájos ragyogásu szempár a távol ködén át világitott feléje; megfeledkezett arról, hogy az áruló Wizocki gróf még él és hogy magasfoku intelligencziájánál fogva megbecsülhetetlen kémnek ismerték el nemrég a pétervári udvari körökben. Mert e ritka természeti adományokkal megáldott ember jellemében gyökeredzett a tettetés és az ármánykodási hajlam és az orosz udvar belátta, hogy külföldön is busásan megszolgálhatja a neki járó évjáradékot.
- Eleintén ugy vélekedtem, igy nyilatkozott egy izben a külügyi hivatal főnöke, hogy szerencsés véletlen lenne, ha valami váratlan esemény megszabaditana bennünket tőle. Hanem azóta megmutatta, hogy ő intelligens, művelt, finom nevelésü Judás, akinek hasznát lehet venni. Hadd éljen hát és keresse meg a kenyerét. Mert ott künn nem nyithatja áruló szóra az ajkait; a bosszuló nemezis rögtön a nyomában volna.
Mialatt a szorrentói sziklapart meredek lejtőin felsietett, Milutin végleg letett arról a pillanatnyi tervről, miként Dournoff őrnagy közvetitésével alkudozni fog Wizockival, hogy ezt a válási per meginditására birja. Mert, mint uj orosz alattvalónak, egyedül neki áll jogában, hogy felbontsa azt az örökre összefüző köteléket, mely a nimovitchi kastély urnőjét testvéreinek elárulójához köti.
- Nem, nem lehet! kiáltott fel Milutin, midőn a nyaraló hófehér falai feltüntek a lombok zöldje mögül. Czeczil sokkal büszkébb, semhogy beleegyeznék abba, hogy az aljas gyáva árulóval való békés egyezkedés utján visszanyerje szabadságát. Oh csak saját jószántából tenné meg azt Wizocki! - Egy pillanatnyi reménysugár gyult fel Milutin lelkében, de csakhamar belátta annak dőreségét.
- Nem, nem, az áruló most dúsgazdag. Nem lehet őt megvásárolni. A kormány protekcziója örökre biztositva van számára. Nem, nem. Veszek majd egy nagybirtokot és itt alapitok az én egyetlenemnek hozzá méltó otthont, melynek jövedelméből fényesen megélhet. Aztán küldök neki egy hű jószágigazgatót és Czeczil addig marad az én házam födele alatt, mig egykor végleg neki adhatom nevemet.
És megkönnyebbült szivvel szökött le hintójáról, egyre azt hajtva: »Csak elutazásom előtt neki tudnám adni a nevemet«!
Mert Milutin tudta azt, hogy a világ előtt névtelenül kell Czeczilnek szerepelnie mindaddig, mig a szerencse forgandó kereke meghozza neki a szabadságot. Szemeiben a leggyöngédebb szerelem sugara gyult fel és szive hangosan dobogott. Hanem éles szeme a függönyök legkisebb meglebbenését se vette észre. És a tükörlapos ablakokból nem mosolygott feléje az a derűs szép arcz, melyben szerelmes szemei az egész női nem összes szépségét összpontositva látták.
Jól begyakorlott cselédei komoran és ünnepélyesen álltak sorfalat és remegve tekintettek urokra, midőn az kővé meredt vonásokkal pattant le a kocsiról és futólépésben haladt végig a termeken. Léptei hangosan dobbantak meg a fényesre kefélt padlón, amint sietve haladt végig a Czeczil lakosztályához vezető folyósón. Valami határozatlan sejtelmes rettegés fogta el a lelkét és mielőtt keze a kilincset megnyomta volna, szenvedélyes szerelme lázas türelmetlenségében felkiáltott:
- Czeczil, Czeczil! - Hanem hivó szavaira csupán tompa visszhang válaszolt és esdeklése elhangzott a néma csendben. Saját hangja olyan furcsán rezgett a fülében, mint valami idegennek kétségbeesett sikolya. Sehol sem üdvözölte őt szerető arcz, sehol!
Midőn abba a szobába ért, melyben Czeczil rendesen fogadta őt, látta, hogy egy lepecsételt levél fehérlik az asztalán és mellette egy csokor frissen szedett viruló nefelejts, a szerelem virága, Nimovitch égkék virága.
- Nimovitchnak Czeczil kedvencz virágaival himes mezei. Szerelme történetének kin és örömtelt órái. Mindez emlékek szivettépő, őrjöngő, lesujtó fájdalommal zúdultak lelkére és a tábornok megsebzett oroszlánként üvöltött fel magányos kétségbeesésének halálos vonaglásában.
Midőn megfordult, látta, hogy a komornyikja tiszteletteljes távolban némán áll mögötte és szomoruan tekint boldogtalan urára. Ez az ember, ki a legvéresebb csatában hű kisérője volt, reszketett attól a vésztjósló tekintettől, mely ura arczán borongott, midőn remegő kézzel magához intette:
- Keresd meg - rögtön, mondj el mindent, ha életed kedves, rebegte rekedten és tenyerébe hajtva az arczát, keserü könyek homályositották férfiatlan gyengeséghez nem szokott szemét. A levél ott feküdt előtte, de nem merte felbontani. A mellette lévő széken egy hanyagul odavetett fehér csipkekendő feküdt, egy néma szerelmi zálog, melynek szótlan üzenete tőrként járta át a szivét. Halvány reményének utolsó sugara mindjobban kilobbant, amint Milutin várta a szolga visszatértét, mialatt nagy léptekkel mérte végig a termet. Mindaz a sok gyönyörü csecsebecse, mit itt halomra hordott volt, az elbüvölő nőről regélt, ki eltünt innen örökre. Szive kinosan megdobbanva visszhangozta: örökre.
Vadul ragadta meg a székre vetett csipkekendőt; ugyanaz volt, melylyel akkor megkötözte összezuzott karját, midőn vérboritottan feküdt a lábainál. A szolgának szólnia se kellett volna, mert az elhagyatott szerelmes fülében megcsendült Czeczil szavának szellemajkon feléje szárnyaló üzenete:
- Soha! soha többé!
A komornyik habozott, midőn Vassili erőt véve az idegein, kész volt megtudni a legrosszabbat.
- Kegyelmes Uram, dadogta, a grófnő rendeletet adott, hogy tegyenek az asztalra minden reggel frissen szedett virágot. Tizenhét nap óta hiven teljesitik a parancsát.
Ez volt az örökre elvesztett szerelmes utolsó üzenete.
Ura villámokat szóró tekintete rátapadt és az inas elnémult. A tábornok arczán az a kifejezés borongott, mely némán a halálba induló vértanuk vonásain tükröződik.
- Hagyj magamra, szólt és aztán szótlanul hanyatlott karosszékébe.
Egy pillanatra se czikázott át a lelkén az a gyanu, hogy más férfi csábitotta el a szerelmesét. Csak azt rebegte halálos vonaglásában:
- Szegény szerelmem! Hiába! Egyikünk bele fog halni ebbe. Tán mindaketten.
Aztán felemelkedett, kulcsra zárta az ajtót és visszaült abba a székbe, melyen Czeczil szokott ülni, és ahonnan egész lényének láthatatlan lehellete gomolygott föl körötte. Eltünt, de hova?
Vaskeze görcsösen gyömöszölgette a kis csipkekendőt, mintha sötét ránczaiból akarná kicsikarni a valót. Megértette a virágok gyengéd szerelmi üzenetét és megtört szivvel bontotta fel végre azt a levelet, melyből megtudta a keserü valót. Tudta, hogy sorsa ezzel örökre meg van pecsételve, mert Czeczil maga a becsület és igazság. Forró csókot nyomott a pecsétre, és az első szavakra, mit Czeczil reszkető keze a papirra vetett, mintha égő ajkai visszahivhatnák őt. Körötte mind mélyebb csend borult a szobára és szive lüktetése hallatszott a mély hallgatásban, mig könyfátyolos szeme a bucsu szavait olvasta:
     »Én szerelmem!
Ezek a virágok el fogják neked mondani azt, amit én el nem mertem mondani. Mióta megtudtam, hogy mennyire szeretsz, megtudtam azt is, hogy távoznom kell rögtön, mert később tán nem volna rá elég erőm. Ne kutasd, merre vezet a szegény névtelen asszony utja. Én mindig fogok tudni felőled, bárhol is leszel. Bizzál meg bennem, távolból, hallgatagon, minthogy megbiztál bennem, mikor még szemtől-szembe láttuk egymást. Ez az egyetlen, amit tehetsz. Soha más férfi szerelme nem találhatja többé az utat megtört szivembe. Midőn ez igaz szavakat kimondom, a sorok közt olvashatod, hogy boldogtalan szerelmünknek oly mámoritó volt az édessége, hogy az utolsó perczig is elfeledtette velem a keserüségét. Mi hitünknél, születésünknél, származásunknál fogva ellenségek voltunk; ellenségek voltunk ama sötét bűnnél fogva is, mely a Nimovitchban tőrbe csalt nemeseket az örvénybe sodorta. És mégis most utoljára megvallom neked, hogy mióta a szerelem mennyei csudája megnyilatkozott nekünk, a legsötétebb örvény elválasztó ürét is át tudnám hidalni és boldog lehetnék karjaidban. Igaz szerelmedre kérlek hát - mert hisz tudom nem akarod, hogy egész életemen át reménytelen boldogtalanság gyötörjön, - bocsáss meg és ne feledd azt, hogy homályboritotta magányomból mindhalálig ép oly szeretettel fogom kisérni élted folyását, mintha melletted volnék. Ismered ősi nemes fajomat; próbára tetted igaz szivemet. Nincs semmi mód arra, hogy a világ előtt hites feleségedül magadhoz emelj. A sors ellenünk van. Még csak egyet kérek, Vassili. Az én szegény nimovitchi népem! A te nagylelkü jóságod oltalma alatt tisztelni és becsülni fogják tanulni nemes szivedet.
Nem vittem magammal semmit, csak azt a kést, melylyel megmentetted az életemet - és aztán meg, édes szerelmem - majd ráakadsz arra a selyemkendőre, a melyen kezem gyakran pihent. És most fogadd el, utolsó üdvözletemet. Olvasd e virágokban, amelyeket hajdan számomra szoktál szedni, szivem utolsó üzenetét. Szerelmem egy másik zálogát - az utolsót - megtalálod majd Varsóban. És most, édes egyetlenem, befejezem magányos szivem ez utolsó megnyilatkozását, forró szerelmem ez utolsó vallomását, mely utolsó lehelletemig szivemben fog lángolni. Jobb ez igy! Bocsásd meg azt a fájdalmat, amit neked okoztam. Az én szivem halálosan szomoru, mert én elveszitlek téged, és enszivemnek tartozom azzal a vallomással, hogy élve-halva, mindörökké - szeretlek«.
Milutin szemei előtt összefutottak az aláirás kusza vonásai, melyeket Czeczil remegő kézzel vetett papirra, mert a szemébe szökő könyek sürű köde elhomályositotta a tekintetét. Az egész világ fekete gyászba borult mindörökre.
Senkise merte háborgatni a bánatsujtotta férfi komor hallgatását és a hosszu éj lepergett anélkül, hogy hű komornyikja benyitott volna urához. Naphosszakig bolyongott Milutin egyedül az illatos berkekben, melyeket Czeczil könnyü lépteinek nyoma megszentelt. Szeme mohó lázas sóvárgással tapadt mindama helyekhez, ahol ezelőtt bűbájos szépségének varázsában kéjelgett. Külsőleg szinleg visszatért a nyugalma. A tengerpart szikláin üldögélve, elgondolkozott. Tudta, hogy hasztalanul keresi. Sokkal nemesebb lelkü volt, semhogy azzal gyanusitotta volna, hogy más férfi karjaiba menekült. Dournoff ezredes hűsége minden kétségen fölül állott és még könnyelmü férje se merte volna őt ujra behálózni.
- Nem, Czeczil nem élheti az örökös hazugság ocsmány életét, mig forrón szerető szive és ifjuságának lázasan lüktető vére hozzám, csak hozzám szítanak; nem, fejedelmek leánya nem sülyedhet a gyalázat fertőjébe!
Egy este végre elhagyta magányos házát és átlépte azt a küszöböt, melytől Czeczil örökre bucsuzott. Arczán sajátságos nyugalom tükröződött, mert utolsó ünnepélyes Istenhozzádot mondott volt mindennek, amihez a szeretett nő emléke füződött. Még az arczképe se maradt meg neki, hogy mosolyával boldogitsa. Szive dobogva elszorult. »Megyek Nimovitchba, ott van az arczképe«, ez a gondolat járta át lelkét és hevesebb lüktetésre ingerelte feldobbanó szivét. Még nem tudta azt, hogy megdöbbent szolgái egy szép reggelen arra virradtak, miként a nagy szalonban üresen tátong feléjök a nagy aranykeret, melyből bosszuló kéz kivágta Czeczil grófnő arczképét.
Egyedül indult utnak Varsóba.
- Most rettegés nélkül állhatok elébe a török golyózápornak, gondolta magában Milutin. Tán megkönyörül rajtam a sorsküldötte golyók egyike és véget vet kinjaimnak.
Szótlanul bámult az elhagyatott pusztaszerü sikságra, melynek láb nem tapodta magányában, büszke oszlopok és omladozó pillérek fehérlettek a holdvilág ezüstfényében, a rombadőlt császári Róma gúnyos emlékjele képén. Szótlanul bámult a hullámzó tengerre, melynek tükre lágyan zsongó ringással tükrözte vissza a csillagokat. Szivére kétszeres sulylyal nehezedett elhagyatottságának nyomasztó sulya és az éj bútenyhitő csendjében megfogadta, hogy éltének legszentebb czélja az lesz, hogy ujra megtalálja azt a feledhetetlen arczot.
- Czeczil, Czeczil, suttogta szerelmesen, mintha eltünt árnyéka meghallhatná esküjét, Czeczil, szerelmem, a világ legbüszkébb fejedelmi leánya előtt is diadalmasan vallanálak feleségemnek.
Varsóba érkezve, érezte azt, hogy szavakba kell öntenie lelke keserveit, mert belehal e néma hallgatásba. Miután minden kutató keresése hasztalannak bizonyult, Ázsiába való indulásának előestéjén egyetlen megbizható barátnőjének Xenia grófnőnek baráti tanácsáért folyamodott.
Berg Xenia grófnő régen sejtette azt, hogy az eltünt grófnő szomoru sorsa és a komor tábornok ujkeletü levertsége között van valami titokzatos összefüggés. A megtizedelt lengyel nemesség megkimélt és szerterebbentett sarjai villámokat szóró kérdő tekinteteket vetettek a hatalmas patricziusra, ki gondterhes, elborult arczczal járt-kelt az ódon Varsó utczáin.
Xenia grófnő szótlanul hallgatta végig férfiasan tűrt bánatának bús történetét és könyfátyolos szemében igaz részvét sugara villant fel.
- Jól esik, hogy ön mindezt elmondotta nekem, tábornok ur! Tudom, hogy az ön férfias becsülete fölötte áll Wizocki grófné dőre lengyel jóakaróinak gyanusitásain.
- Az életemet is koczkáztattam volna, hogy őt nőmmé tehessem! kiáltott fel Milutin szenvedélyesen.
Egy perczig szótlanul álltak a remek kis boudoirban, melyben hajdan Lengyelhon szép királyasszonyai boldog órákat éltek. De soha ennél igazabb esküt nem visszhangzottak az ódon kastély falai.
- Xenia grófnő, legyen igaz, jó barátnőm. Lássa, én holnap csatába indulok - elmegyek messze Ázsiába. Hanem annak az Istennek szent nevére, ki engem megteremtett, és anyám sirjára esküszöm, hogy ha az Uristen még egyszer visszaadja őt nekem, Isten és ember előtt tiszteletben tartott hitvesemmé teszem őt. Szegény drága gyermekem, szerelme megtörte az ő szivét és az enyémet is. Oh keresse meg, találja meg őt számomra, folytatta szivreható esdekléssel. Igérje meg nekem asszonyi becsületére, anyai érzelmeire, hogy ha bármikor és bárhol ráakad, rögtön futárt meneszt hozzám, bárhol legyek, még Kamcsatkába is.
Ezzel tiszteletteljesen csókolta meg Berg grófnő kezét és bucsut vett a meghatott asszonytól, ki néma kézszoritással pecsételte meg hallgatag fogadalmát.
Ez az egy reménysugár ragyogta be Milutin szivének sötét éjjelét, midőn a királyi palotát elhagyta. Xenia grófnő férje magas rangjánál fogva bejáratos volt a világ minden fejedelmi palotáiba és az egész szárazföldön mindenütt kénytelen volt ott szerepelni az élet hiu vásárján. A czár parancsára be kellett utaznia az egész világ fővárosait és a lengyel nemesség minden titka, a legkisebb szóbeszéd is rögtön fülébe jutott, a mohón titkokra leselkedő orosz kémek szócsövén keresztül.
- Meg fogom őt találni. Karjaiba fogom őt vezetni, ezt sugta Xenia grófné a fülébe bucsuzás alkalmával. És Czeczil grófnő méltó arra, hogy az ön neje legyen.
Midőn Milutin az esti homály sürű sötétjében kocsiba szállt, egyszerre csak azt érezte, hogy valaki a kezébe szorit egy kis csomagot; de mire megfordult, hogy szemügyre vegye a melléje osont sötét alakot, az oly sebesen suhant el a palota oszlopainak homályában, hogy azt se tudta megkülönböztetni, vajjon férfi vagy nő volt-e a titokzatos idegen. A hidon áthaladva a tulsó hidfőnél megállitotta a hintót és gyorsan leszállva, kibontotta a csomagot. A ködbeborult Visztulán zokogó esti szél süvöltött végig a Prágánál elesett ezrek gyászrequiemjét dalolva. Gyászdala volt ez Milutin eltemetett reményeinek is. Hanem midőn magára maradt az őrház tiszti felügyelőszobájában, fájó örömmel kiáltott föl: »Istenem, én Istenem, köszönöm. Ő még mindig szeret«. Mert a parányi csomag papirlepléből Czeczil csodaszép arczának festett mása mosolygott feléje, szerelme legbűvösebb gyöngédségével. Az arczképen kivül egy üzenetet rejtő fehér papirlap és néhány szál nefelejts is hirt hozott neki arról, hogy Czeczil szerelme még mindig az övé. A papirlapon csak ennyi állt: »Isten oltalmazza minden léptedet, Vassili!«

II. FEJEZET.
A loschwitzi ódon ház.
- Biztos vagyok benne, Boris bácsi, hogy oroszok és addig nem nyugszom, mig mindennek a nyomára nem jöttem. Tudom, én nyerem meg a fogadást. Akár már most is megmondhatom neked, hogy milyen keztyüszám kell.
A legvigabb csengésü ezüsthangok egyike volt az, mely Milutin Boris táborkari tisztet felverte merengéséből, amint Loschwitz egy kerti terrászának lejtőjén üldögélve elandalgott.
- Aranymadárka, megduplázom a betétet, válaszolt a fiatal tiszt, mialatt komor arcza mosolyra derült. Inkább vesztek, mint nyerek. Minden meglehet. Az egész Elbavidék tele van a mi határszéli oroszainkkal. Nem tudom, hogy miért van az, hanem most már nem járnak a mieink oly sürűn Olaszországba, mint azelőtt. Még az én apám is letett róla.
- Igazán eladta az édes apja azt a gyönyörü szorrentoi nyaralóját? kérdé kiváncsian a kis Berg Vera grófnő. Jaj, de milyen kellemetlen csalódás.
A sebesült katonatiszt arcza elborult, midőn hallgatva igent intett a szép gyermekleány kérdésére; aztán elfordult a csicsergő leánytól, ki a lejtő alján sötétlő kis ódon kőházat mohón kezdte vizsgálni, mely hatalmas fák lombjainak árnyában húzódott meg háromszögü kertfalának védő bástyáiba.
Tizenöt évi katonai szolgálat a mosolyderüs gyermekifjut, ki varsói ezredének kényeztetett kedvencze volt, komoly férfivá nevelte, aki Pétervártól a Kaspi tengerig el volt ösmerve a hadsereg legbátrabb katonájának. Sebhelyes arczán fásult kimerültség tükröződött, amint a terrász sétányán végigjártatta a tekintetét, hogy meglássa, vajjon a ház vendégszerető asszonya, Berg grófnő, nem-e kerül a szeme elé.
- Még ma megkérdem tőle, tán ő fogja tudni, szólt magában Boris.
Vera grófnő pedig ezalatt édesen összecsucsoritott ajkakkal elmondta, hogy Milutin tábornok téli tartózkodásra ajánlotta volt fel Berg grófnőnek szorrentói villáját.
- Ugy epedek Olaszország után, sóhajtotta a tó és jég hazájának gyermeke. És otthon minden megváltozott, mióta - a szó elhalt az ajkán, mert e perczben Xenia grófné mély gyászba öltözötten csatlakozott hozzájuk.
Azalatt a tizenöt esztendő alatt, melyet Milutin tábornok az Ural puszta sivatagain töltött, alapos változásokon ment át a varsói társaság. Lengyelországot nemrég beleolvasztották volt Oroszországba és az elégedetlen lengyel nemesség keblébe fojtotta hona szabadságvesztése fölötti fájdalmát. A lázadók nagyrésze azt a mély álmot aludta, melyből nincs ébredés.
Berg gróf egyedüli jutalmául a márvány sirkövére vésett érdemkeresztek és rendjelek hosszu sorát nyerte és azt a soha nem csökkenő császári kegyet, melyet az orosz udvar még mindig szép özvegye iránt tanusitott. De különösen a czárné volt az, ki nagy szeretettel viselkedett Berg grófné és tizenhatéves szép leánya iránt, ki a megsebesült Boris örökké mosolygó pajtása volt. A sok csatatéri nélkülözés valamint Turkesztán öldöklő mocsarainak levegője aláásták a fiatal katonatiszt vasegészségét és a vad törökökkel való elkeseredett csaták egyikében oly sebet kapott, hogy hosszabb szabadságot kellett kérnie, melyet arra használt fel, hogy Drezdában Berg gróf családjánál tartózkodjék. Milutin Boris nem nősült meg eddig, mert hosszas ázsiai tartózkodása idejében teljesen nélkülözte a vele egyenranguak társaságát; most azonban óriási vagyonánál magas rangjánál és a császárnak iránta tanusitott különös kegyénél fogva ő volt Pétervár egyik legfényesebb partija. Az előkelő bátor katona legeszményibb megtestesülése volt Boris, amint mankóira támaszkodva, levett csákóval mélyen hajtotta meg magát a grófnő előtt. Aztán odafordult a piczi lábaival türelmetlenül toppantó leánykához.
- Aranymadárka, csak kukucskáljon le tovább is a szomszédja udvarára, szólt tréfásan, miután engedelmet kért Xenia grófnőtől, hogy kisérőül melléje szegődjék. Egy tuczat keztyü helyett két tuczatot kap tőlem, ha megengedi, hogy egy pár perczig beszélhessek az édes anyjával.
- Maga nevethet, hanem én tudom, hogy ők oroszok. Hallottam ma a fiatal hölgyet énekelni. Ugy hiszem, csak ráismerek a saját anyanyelvemre. És aztán mondhatom is, kedves bácsi, hogy maga egy cseppet sem udvarias. Mert a mi szomszédunk elég szép, hogy egy pétervári gárdista ezredest is arra csábitson, hogy egyetlen egyszer lopva tekintse meg Drezda legszebb hölgyét.
A fiatal katonatiszt komoly gondolatokba merülten sétált a grófné mellett a napsugaras terrászon és szavakat keresett, hogy a lehető legtapintatosabban hozzáfogjon vallatásához.
- Már rég óhajtottam önnel beszélni, szólalt meg, midőn a grófnő komoly kérdő tekintetet vetett rá, egy oly tárgyról, mely szivemet nagyon közel érdekli. A kis Vera grófnő ma ujra eszembe juttatta a dolgot midőn a szorrentói villa hirtelen eladását megpenditette. Mondja meg, grófné, ugye nem csalódom, amidőn azt állitom, hogy egyedül ön az édes apám szivbeli titkainak meghittje? Az Ural tó mellékén töltött hosszu esztendők alatt ön az egyetlen asszony, kivel ő levelezésben állt. Mondja meg Xenia grófnő, mi az ő életének titka?
A grófnő látta, hogy Boris őszinte megilletődéssel beszél.
- Kedves Boris, ön tudja azt jól, hogy Lengyelország viharos napjaiban szoros barátság füződött férjem és az ön édes apja között. Mondja meg, mi az, amit tudni akar? És ha szét tudom oszlatni az árnyakat, szivesen megteszem. Hanem vannak magánügyek, melyeket édes apja csak nekem mondott el diszkréczió alatt. Barátsága szentelt pecsétjét nem törhetem meg halálomig. De ha könnyithetek kétségkinozta lelkén, legyen meggyőződve róla, hogy egy perczig se fogok habozni.
E szavaknál, testvéri szeretet melegével nézett Boris szemébe.
- Üljünk le, felelt Boris, hálás pillantással köszönve meg a még mindig bájos asszony szavait, ki gyöngéden helyezte kényelembe a rokkant katonát. Lábaiknál az Elba hömpölygette csillogó hullámait, a szürke balti tenger messze ölébe sietve.
- Ön tudja, hogy nekem a nagy kormányzói bál után el kellett hagynom Varsót, szólalt meg Boris. Akkor vad, dőre fiu voltam, ki azt hitte, hogy az élet nem más, mint mulattató akadályverseny. Azóta ha nem is nyilott nekem ut a bölcsességhez, de legalább tapasztalatokban gazdagodtam meg. Apámat magas rangja magányos, zárkózott emberré tette. Boldogult férjén és Dournoff őrnagyon kivül, ki most az Uralvidék kormányzója, soha senki be nem pillantott tán apám büszke lelkébe. Ő nemcsak hogy megváltozott, hanem egészen más ember lett belőle, mióta Ázsiába indult. A multkor beszéltem erről Dournoffal, az ő bizalmas emberével. Ő nem tud semmiről és apám lelkiállapota ép annyira aggasztja őt, mint engem, mert Oroszországnak kevés ilyen embere van, mint az én apám. Csalódott ambiczió nem lehet e változás oka, mert a kegyelmes czár elhalmozta őt minden kegyével, amit negyven évi hű szolgálat jutalmául érdemel. Vagyonunk óriási és biztos alapon nyugszik, és ami engem illet, én is iparkodtam, hogy becsületére váljak az ő nevének - kérem, ne mondjon bókokat - vetette közbe, midőn látta, hogy a grófnő meleg lelkesedéssel utal rózsás ujja hegyével a Boris mellén tündöklő érdemkeresztre, mit hősies vérontás árán szerzett.
- Tudom, hogy büszke apám szeret, folytatta Boris biborra gyuló arczczal, azért szeretném én őt visszaadni önmagának, szeretném hazahivni. Tegnap kaptam tőle levelet. Közelmultban elhalmozott jóságos szeretetének jeleivel. Midőn az első önálló főparancsnokságot rám ruházta volt, csak annyit mondott: »Boris, légy apád fia. A czár igazságos«. És most, hogy visszatértem, néma ölelése elárulta rejtett apai büszkeségét és eltitkolt gyöngéd szeretetét. Ő sajátságos jellem.
Hosszu éveken át figyeltem meg az apámat, de ajkai soha nem árultak el semmit. Midőn a mult év nyarán Dournoff tábornok végre fölváltotta őt, a tábornok taschkendi szállására hivatott és igy szólt hozzám: »Boris, ön tudja, mennyire szeretem. Hisz velem nőtt fel gyermekkora óta. Nincs a hadseregben ember, kire oly vakon rábiznám táborkarom főparancsnokságát. Az édes apja joggal mondja, hogy senki se érdemli meg jobban ezt a magas rangot, mint ön, csakhogy ő maga ki nem nevezheti. És mégis kiteszem magamat annak, hogy önt elveszitsem és arra kérem, kisértse meg apja sötét komor bánatának szétoszlatását, mely lassan örlő szúként rágódik hősies szivén«.
Én, aki hosszu ideig távol voltam, persze nem vettem észre az apámban végbement nagy változást, hanem Dournoff azt mondta:
»Mióta konstantinápolyi utjából visszatért, nem volt többé ugyanaz az ember, mint előbb. Vigye el magával Európába, hogy egy évig uj derüs környezetbe kerüljön. Hosszu szabadságot adok önnek. Édes apja fejedelmi fogadtatásra talál minden európai udvarnál és ön az egyedüli ember a világon, aki őt levertségéből felrázhatja. Milutin ma, hatvanéves korában, még mindig bámulatos testi és szellemi épségnek örvend. Hanem a lelke meg van halva. Mintha a szivének főéletidege kiszáradt volna örökre. Keresse meg azt a belőle elszállott lelket. Még azt az egyet is megmondom önnek, hogy Berg grófnő az egyetlen a világon, aki rá egy hajszálnyi befolyást gyakorol. Én nem tudok semmit az apja jövőbeli terveiről.
Boris egy perczre elhallgatott és fürkésző tekintetet vetett a bájos asszonyra, ki sajátságos zavarral sütötte le jóságos szemét. Vajjon tud-e valamit ez a nő?
- Beszélt ön ezek után az édes apjával, Boris? kérdé Xenia grófnő halkan.
- Igen, szóltam neki, felelt Boris, és tudja mi volt az eredmény? Nagy türelmesen hallgatta végig szeretetteljes faggatásomat, aztán gyengéden a vállamra tette a kezét és nyugodtan szólt: »Jól van, fiam, ma éjjel határozni fogok«. Szegény öreg Éliás, apám hű inasa, hajnalban belopódzott hozzám és könyes szemekkel beszélte el, hogy az apámnál egész éjjel égett a lámpa és hogy lépteinek meg nem szünő nesze tanuskodott arról a lelki küzdelemről, mely apám lelkében az éjszaka dult.
- Valami asszonyi varázs, valami büvszer lehet az, rebegte a vén orosz, keresztet vetve. Mert a tábornok ur mindig a keblén hordoz egy kis képet éjjel-nappal.
A grófné megfordult és komolyan nézett Boris izgatottságtól biboros arczába. Ajkai megvonaglottak, mintha szólani akarna. De nem talált szavakat.
- Soha nem ismertem apám lelki életét; most se tudok róla többet, mint azelőtt. Mindaz, amit tudok, csak annyiból áll, hogy másnap, midőn Dournoff tábornok utasitást adott nekem, hogy apám hivatalos kiséretén kivül én is vele menjek, apám legnagyobb meglepetésemre kijelentette: »Én Orenburgba megyek és ott fogom tölteni életem hátralévő napjait«. Boris felsóhajtott. És ott van ő mindmáig. Abban az ódon kastélyban, melyre az Ural-hegység utolsó hatalmas bükkjei vetik árnyékukat, éli ő lassan és egyhanguan lepergő magányos életét. Én egy hétig maradtam csak vele. Nincs az észak vidékén remekebb kastély ennél, hanem ő csupán a multak árnyékában él.
- Midőn elutaztam és a paripáim toporzékolva döngették a földet, hogy elvigyenek a csatába, apám azt mondá: »Boris, neked adom nimovitchi birtokomat. Gyönyörü egy birtok az, hanem egyet követelek tőled, tartsd meg azt mindig. Igérd meg, hogy sohase fogod eladni. Csak arra kérlek, hogy a jószágigazgató mindig teljesitse az én óhajtásaimat, miket irásban hagytam meg neki«. Aztán szavamat vette, hogy sem én magam, se Dournoff valahogy ki ne eszközöljük azt, hogy a czár rendelete ujra az udvarhoz szólitsa. »Én már leszámoltam az élettel« mondta bús lemondással. És aztán azt hallottam, hogy ő eladta szorrentói nyaralóját és az én nevemre deponálta az érte kapott összeget a bankárjánál.
»Ha szabadságod idejét arra használod fel, hogy Olaszországot bejárod, végy magadnak más nyaralót és én majd gondoskodni fogok jókarban tartásáról. Szorrentó puszta nevét is gyűlölöm, dörmögte villogó szemekkel.
- Most már nem tehetek semmit. Dournoff rábeszélése mind hasztalannak bizonyult, önt kérem föl tehát, segitsen nyomra, hogy bánatának sötét forrására akadjak. Hisz nincs a világon semmi, amin idővel ne lehessen segiteni.
- Mit tegyek én, mivel lehetek segitségére? kérdé Xenia grófnő.
- Dournoff azt mondotta, hogy forduljak önhöz. Megőrjit az a gondolat, hogy apám az Ural magányos szakadékai közé visszavonulva tengi át hátralevő éveit. Micsoda hirtelenül lesujtó bánat üldözte őt el e magányos kastély embernemjárta vidékére. Igaz, hogy most is vadászatra jár, de ennyi az egész. Ha ön nem tud rajtam segiteni, kénytelen vagyok a nagyherczeghez fordulni. Ő gyakran vállvetve harczolt az oldalánál. Felkérem majd, hogy iparkodjék rést törni bánata megközelithetlen sötét bástyáján. Nem akarom, hogy az apám szivét ölő féreg eméssze. Meg kell őt gyógyitanom. Meg kell találnom bajának orvosságát. Segitsen nekem, grófnő.
- Mondja, Boris, kérdé a grófnő komolyan, vette ön észre, hogy néha valami megbontotta volna apja higgadt nyugalmát, hogy valami kihozta volna szokott sodrából?
- Nem, soha semmi! Semmi sem zavarta meg a nyugalmát, felelt a rokkant katonatiszt, arczát mankójára támasztva. Csupán az a sajátságos ellenszenv tünt fel nekem, melyet Nimovitch iránt táplált. Mert a jószágigazgató azt irta meg nekem, hogy mióta az apám a jószág jókarbantartására vonatkozó rendeleteket adta, soha oda be nem tette a lábát. Hogy miért nem méltatta soha egy tekintetre sem azt a sok költséges javitást és változtatást, amelyre utasitást adott, azt nem tudom. Még a régi idők egész cselédsége is ott él még. És most nekem adja azt a birtokot és a lelkemre köti, hogy soha el ne adjam, hanem ő maga soha át nem lépi a küszöbét. Nem furcsa ez? Tán valami régi szomoru történet rejlik ez alatt?
- Nem volt ön ott az édes apjával, midőn a lengyel lázadás kitört? kérdé Xenia grófnő.
Boris tagadólag rázta a fejét.
- Nem, engem akkor titkos utasitásokkal négy havi tartamu inspekczióra küldtek. Én nem láttam apámat egész a jövő évig, midőn az Ural tó mellékén levő Alexandriában hozzá csatlakoztam. Mondja kérem, megvette ő azt a birtokot? Vagy a koronától kapta jutalmul? Volt ön valaha azon a vidéken? Mi lett abból a családból, melynek ez ősi birtoka volt?
- Édes apja megvette egy lengyel nemestől ki a hazáját elhagyta, hogy soha többé vissza ne térjen. Nem tudok a sorsáról semmit.
És Boris Milutin annyira el volt merülve gondolataiba, hogy nem vette észre, miként a grófnő reszketve kerülte ki az egyik kérdését.
- Hál Istennek. Nem ismeri a multat, sóhajtott föl Xenia grófné megkönnyebbülten és félrefordult, hogy elrejtse arczának árulkodó pirulását.
A nimovitchi cselédség sokáig emlékezett volt vissza arra a bájos idegen hölgyre, ki hiába igyekezett megtudni tőlük, vajjon Wizocki grófnő erre járt-e azóta Nimovitch álmodozó tavának partjain. A nagy szalonban még mindig ott tátongott az aranykeret szomoru üressége és Milutin is csak a grófnő leveléből tudta meg a sajátságos esetet.
Az ódon elhagyatott kastély lakóinak ajkait a régi nemzeti gyűlölet pecsételte le és maga a nimovitchi erdőkön végigzugó szél is azt zokogta egyre-egyre: »Soha többé! Soha többé«! A hosszu esztendőkön át soha egy életjel nem adott hirt az elbüvölő szép asszonyról, kinek leányos arczát a tó csillogó lapja tükrözte volt boldogságának rövid napjaiban és ki később a szerelmesek fasorában a hűséges fáknak sugta meg bánatát. Milutin Vassili messze Ázsiában feljajdult kinjában, midőn Xenia grófnő levelei hirül hozták neki dugába dőlt kisérletét és soha egy szóval se emlegette többé Varsóban az eltünt szépség szomoru történetét.
- Ő valahol rejtőzik előlem. Büszkesége, lelkének hófehér szüziessége fellázadt a névtelen asszony kétértelmü helyzete ellen és inkább örökös elhagyatottságra kárhoztatta magát. Él; de hol, Istenem, hol?
És égfelé emelve, mondhatlan kétségbeesésben tördelt kezeit, Milutin ama csendes, zárdai czellákra, ama jéghideg, árnyborus templomokra gondolt, hol az árnyak világát a bánat világától elválasztó falak mögött halványarczu apáczák térdelnek. Mindama rejtekekről álmodott, hol asszonyok rejtik el a világ elől megtört szivüket.
- Eltünt az életemből, eltünt örökre, ezt hajtotta kétségbeesetten. Aztán hat hónappal később, midőn tehetetlen gyámoltalanságában azt válaszolta volt Xenia grófnőnek, hogy várjon és keressen, a szerelem kinzó gyötrelme ujra fölébredt benne. Egy magasrangu katonatiszt, ki Ázsiába érkezett, a hadügyi miniszterium főhivatalából hozott neki egy csomagot. Tartalma csupán egy kis kártyapapirlap volt, melyen néhány szó volt odavetve.
»Ha nehéz a szenvedésed, Vassili, tudd meg, hogy nem szenvedsz egyedül. Még jobban szeretlek most, mint midőn elhagytalak. A régi Czeczil vagyok még mindig. Isten veled«.
A kártyapapirt egy kis gyürü fogta össze, szerelmének egy záloga, amit Szorrentóban adott neki. Arany nefelejtset ábrázolt, melynek szirmai égszinü zafirokkal voltak kirakva.
Ugyanakkor tudta meg azt is, hogy a pseudotábornok, Waldberg Mihály még mindég él valahol messze keleten. Ebből aztán arra következtetett, hogy felesleges minden keresés, mert a büszke nő soha nem fog beleegyezni oly életbe, melyre a szégyen rásütötte bélyegét. Egyetlenegy reménysugár ragyogott csak lelke sötétségébe, az, hogy a szerelem csodát mivelhet és kijátszhatja a végzet kifürkészhetlen szándékait. Mert szerelmük e kis aranyzáloga tudtára adta azt, hogy Czeczil szivét még mindig hű szerelemmel füzik hozzá ama napok felejthetetlen emlékei, midőn akarata ellenére szerelemre gyuladt iránta.
- Valami sötét titok lappang apám e megváltozott lelki állapota mögött, folytatta az ezredes. Ő mindig szerette azt a szorrentói nyaralót, mely régóta családunké. Hirtelen adta el, pedig én magam is nagy kegyelettel viseltettem e birtok iránt, mert ott lakott volt az édes anyám. Biztos vagyok benne, hogy valami szomoru esemény, mely szabadságának ideje alatt történt, keltett benne ellenszenvet e két birtok iránt. És mégis az egyiket eladja merő idegeneknek, a másikat pedig a lelkemre kötötte. Könyörgő esdeklésemre az volt a válasza, hogy soha el nem hagyja Orenburgot, ha csak a czárnak nem lesz szüksége a kardjára.
»Nem vagyok még olyan öreg, hogy hősi halált ne halhassak, karddal a kezemben«, azt irta nekem a multkor, hanem te Boris, az élet és ifjuság teljes virágában vagy. Hadd nyugodjak itt békében hegyeim árnyékában«. Tán ha ön grófnő, ebben az ügyben levelezésbe bocsátkoznék Dournoffal és mindhárman erélyesen neki fognánk, föl tudnók deriteni azt a rejtélyt. Nem kell nekem apám öröksége. Mindig elég nagy évjáradékot bocsátott rendelkezésemre. Hanem, hogy ugy kell őt látnom, mint magányos sziklaormon tanyázó bérczisast, ez megmérgezi éltem minden óráját és megkeseriti üdülésem e néhány szép napját is, mit kedves társaságában töltök.
- Fogok erről gondolkodni, szólt a szép özvegy jóságosan. Boris lábbadozásának egész ideje alatt szemmel kisérte volt a fiatal katonatisztet. - Hál Istennek, mitsem sejt, hanem ugy hiszem, Dournoff tábornok behatolt e szent titok rejtelmeibe.
Annyi bizonyos, hogy Dournoff későbbi leveleiben mindig azt hajtotta:
- Keresse meg azt az eltünt asszonyt. Ő még most is szépsége teljes virágában van. Ilyen asszony nem rejtőzhetik el örökké. Hozza őket még egyszer össze és ön a szerelem csodáit fogja látni.
Az élénk kis Vera grófné kénytelen volt akarata ellenére is beszüntetni érdekes szomszédjainak előéletére vonatkozó kutatásait, mert a cselédség komoly tartózkodása és a környékbeli kereskedők diszkrét hallgatása elejét vette kiváncsi érdeklődésének. A loschwitzi dombvidéken, az Elbának drezdamelléki kanyarulatánál, a nyaralók hosszu sora, egyszerü házikók és büszke kastélyok, pénzkirályok ragyogó palotái és történelmi nevezetességü ősi épületek fogadják be a kimerült világfiakat, kik végleges nyugalmat és csendes visszavonulás magányát keresik. Idegbeteg amerikaiak, kényelemszerető németek, kozmopolita angliusok, az egész művelt világ fiai hosszu évek során át járják kocsin e dombok árnyas ösvényeit és verőfényes lejtőit, és legfeljebb egy-egy kiváncsi tekintettel nézik egymást, amint egyik a másik mellett elhalad.
Akármit mondjon is, valóságos titokzatos rejtelem lappang e mögött, ismétlé Vera grófnő makacsul, valahányszor fogadott nagybátyja évődött vele kiváncsisága miatt. A mi kertészünk és az övék kölcsönösen kedveskednek egymásnak szép virágokkal. Egy gyönyörü szép leány meg egy rokkant apa, ki a társaságot kerüli és azt beszélik, hogy a házuk mesebeli pompával van berendezve. És a legfurcsább a dologban az, hogy ők ketten egyedül laknak. Csak az apa szokott hébe-korba kijárni, de akkor is csak éjnek idején. Öt éve mult, hogy ez a dusgazdag idegen megvette ezt a gyönyörü régi birtokot és azóta mindig egyedül él itt. Elvétve egypár férfi, többnyire idegen vetődött be hozzá és midőn két évvel ezelőtt ez az elrejtett csodaszépség hazajött a kolostorból, csupa idegen cselédet hoztak a házhoz.
Milutin Boris szeme is kiváncsi érdeklődéssel tapadt az ódon ház divatját mult épitésmódjára. Maga a lakóház, mely jóval előbb épülhetett mielőtt még Napoleon ágyuinak mennydörgése rázkódtatta meg Drezda völgyeit, gránitoszlopra fektetett nagy négy emeletes épület volt. Szürke téglafalaira hatalmas gulaalaku tető borult és a falak egyhanguságát délnémetországi modorban tartott erkélyes ablakok szakitották meg. A ház ugy épült, hogy az egyik homlokzata sik utcza mentén vonult el, mig a háromszögü kert lejtősen meredekült alá a nagy hársfaszegélyü főut felé, mely a folyam partján vezetett végig. Magas kőfalkerités, mely fölött antik faragványu vázákkal koronázott oszlopok emelkedtek égnek, takarták el avatatlan szem előtt a fantasztikus kert sziklabarlangjait és melegházait. A zöld lugas hűs árnya és az örökké csobogó szökőkut kristálycsengésü rythmusa édes nyugalomba ringatták a sebesült fiatal katonát, a forró nyár hosszu óráiban. Zöld zsalugáterek zárták ki a vakitó verőfényt és a felfutó vadszőlő kecses kacskaringókban gyürüdző indákkal fonta körül a mohburkolta falakat. Eszményi hajlék volt ez valami fáradt tudós vagy világunt vándor számára, hanem a tüzesvérü Milutin Boris ugy vélte, hogy az a bájos leányka, kinek karcsu alakja pehelykönnyüséggel lebegett a fatörzsök között, unalmasnak találhatja a régi nagy gyümölcsös árnyékát és ráunhat a pázsitos terraszok méla csendjére, melyet csupán a zajos madarak csiripelése vagy Drezda távolból megcsendülő harangjainak rhytmikus kongása bont meg.
A hosszu őszi délutánokon Milutin kezdte érezni, hogy az egészség felpezsdülő életnedve lüktet ujfent az ereiben. Az élet biborpiros nedüje, melyet a török kardok bőségesen ontottak volt, vigan pezsgett ujra erőre kapott ütereiben és Xenia grófnő őszinte barátságában megtalálta a szükséges lelki pihenést is. Az örökké mosolygó, sugarasszemü Vera grófné csakhamar naponkinti kalauzának szegődött, mialatt a dombvidéket járták, hogy a verőfényes, tündérszép vidék különböző képeiben gyönyörködjenek az Elba partján, hol a folyam felől jövő hegyi szellők a madárdalos, erdőkoszoruzta, magasormu bérczi tetőkről regéltek.
Boris szivében a szerelem legkisebb szikrája sem támadt a folyton körülötte forgolódó viruló gyermekleány iránt. Anyjához, a szép Xenia grófnőhöz, komor apja, a nagy hős, iránti közös nagyrabecsülés és ragaszkodás köteléke füzte Borist és igy a fiatal ember a testvéri szeretet ama gyöngéd érzelmével szerette Verát, mely a férfi szivben a legszebb és legnemesebb szándékokat érleli.
Nem szerelemről suttogott hát a fesledező leánybimbónak hosszu bolyongásai közben, hanem Turkesztán napperzselte sivatagjairól meg a kaspi tengeren tuli rombadőlt városokról, hol a régi emirek palotakapui fölött még most is ott fénylenek az Allaht dicsőitő aranyirások. A hivatott kalauz őszinteségével irta le a zajos tábori életet, a harczoló mohamedánok romantikus lovagiasságát és ezek a tarka jelenetek, melyek mesteri kéz vázolta panorámaként bontakoztak ki Vera előtt oly sajátságos lelkesedésben dobogtatták meg a fiatal leány szivét, hogy szeretetteljesen hozzásimulva, ilyenkor kijelentette: »Csak volnék én férfi, én is katona lennék.«
Xenia grófnő fürkésző tekintettel vizsgálta a fiatal tiszt arczát, abbeli rettegésében, hogy Nimovitch urnője eddigi titokfedte sorsáról valami véletlen felfedezés lerántja a takaró fátyolt.
Hanem Boris szivében csak egy érzelem vert gyökeret, a lelkesedéssel párosult fiui szeretet. Mély tiszteletteljes meghódolással maradt távol apja lakhelyének küszöbétől, hacsak a hős katona magához nem idézte, hogy büszke szive rövid vallomásokra nyiljék.
Milutin Vassilit hősies élete és a czár szolgálatában tanusitott önfeláldozó hűsége föléje emelték a szalon mindennapi ármánykodásának és cselszövő fondorlatainak.
A komor, hallgatag nagy hős, kinek edzett szivét nem lágyithatta meg a női gyengédség hosszu évi befolyása, mély ragaszkodással gondolt vissza ifjusága szelid, bájos ifju nejének emlékére, a ki meghalt, egyetlen gyermekét hagyva neki hátra emlékül, egy tovatünő álombeli látomány emlékeül, mely néhány derült pillanatig édesen mosolygott feléje és aztán egyedül tünt tova a halál birodalmának ismeretlen homályába.
A katonai fegyelem szigoru korlátja és az orosz patriarchalis családi élet kötelező tisztelete a családfő iránt, egyetlen fiát kegyeletteljes távolságban tartotta apjától, kihez igaz szeretettel ragaszkodott.
Csupán Xenia grófnő volt az egyetlen, kit Milutin tábornok bepillantani engedett jégkérges szivének rejtett titkaiba. A komor tekintetü orosz nemes, ki az Ural hegység bérczszakadékaiba vonult meg, ugy érezte, mintha az elveszett szeretett nő mindig valamivel közelebb jutna hozzá, valahányszor róla beszélhetett azzal az egygyel, ki őt páratlan szépségében látta volt ama nagy társadalmi szinpad legfényesebb csillagaként, hol szeme őt legelőször megpillantotta. Milutin önkénytelenül arra a meggyőződésre jutott, hogy az asszonyok szeretetteljesen érdeklődnek minden hiven szerető férfi iránt és az özvegy Xenia grófnő leveleiben, melyek az önkénytes számüzetésben tengődő férfi szivének egyetlen sugarai valának, gyakran igyekezett az eltünt nő mellett lándzsát törni, ki mindeddig elrejtőzködött szeme elől.
- Oh, hogy szerette őt! Milyen gyengéden, milyen igazán, sóhajtotta Berg grófné gyakran és szive mélyében hőn fohászkodott, vajha a szerelem csodát művelne egyszer és visszaadná e büszke és hű sziv nyugalmát. Mert Xenia grófnő tudta azt is, hogy Nimovitch urnője, midőn szenvedélyesen tiltakozott a neki kinálkozó jövő aljas volta ellen melyre mint árulásdijon élősködő, örökké becsületvesztett hazaáruló neje kárhoztatva lett volna, a gyalázatot csak ugy tudta kikerülni, hogy a bűnös szerelem töviskoronáját nyomta búterhes homlokára. Nemes lelke azonban nem tudott belenyugodni e becstelen életbe sem és Xenia grófnő tudta, hogy e két örökre elvált szerelmes közül, a lefolyt évek hosszu során át, a szerető asszonynak jutott ki a fájóbb szenvedés.
- Igaz szivvel szerette őt ez az asszony. És azt óhajtja, hogy a férfi kinos keserves óráiban is még mindig hű maradjon hozzá. Ezt ismételte Xenia grófnő váltig, mióta az emlékek érintése alatt vibráló, messze távolba sodort női sziv változatlan szerelme zálogául érkezett zafirköves gyürü történetét hallotta. Dournoff tábornok reménysugaras levelei is uj buzgalomra sarkalták a grófnét. Dournoff leveleiből szeretetteljes ragaszkodás lángja csapott föl.
- Kedvencz táborkari tisztemet valami fontos megbeszélés ürügye alatt elküldtem Milutinhoz azzal az utasitással, hogy töltsön egy hetet vendégszerető házánál. Mert aggodalmaim napról-napra nőnek. Ki kell őt forgatni mostani lényéből; ezt pedig csak valami nagy esemény révén lehet elérni. Én magam nem tehetek semmit. Lovagias hős pályatársam napról-napra mélyebben gubózza be magát fejedelmi keserveinek magányába. Ha önnek és a fiának nem sikerül őt felvillanyozni, akkor én nem tehetek semmit. Ha ön az örökre elveszettnek hitt nő leghalványabb nyomára akadna, tudom, hogy ő a föld kerekségét bejárná, mig csak rá nem találna. Mert biztos vagyok benne, miként ő még mindig arról a reményről álmodik, hogy valamikor még nőül veheti őt. A bűnös szenvedély napjait szeretné jóvátenni. Mert bármilyen édes a szerelem mámoritó gyönyöre, az olyan férfi, mint amilyen Milutin tábornok, az elkövetett hibák jóvátevésében is tökéletes boldogságot találhat. Ha pedig ez nem sikerül, ugy az elmult évek baráti bizalmasságára hivatkozva, szigoru titoktartás pecséte alatt megsughatom önnek, hogy régi ellenségeinkkel, a törökkel, való feszült viszonyunk ma-holnap véres háboruba fog bennünket keverni. Hogy Boris e háboruban hősiesen ki fogja magának küzdeni a tábornoki méltóságot, abban bizonyos vagyok. Hanem örömmel tölt el az a gondolat, hogy az apa is még teljes erőben van és hogy alig őszbevegyülő haja még üde férfias homlokot koszoruz. Ő felsége a legmagasabb tanácsba fogja őt behivni. Mert senki se ismeri jobban a Duna vidékét és a Balkánállamokat, mint Milutin és az ő kis-ázsiai babérai hervadatlanul zöldelnek még. A háboru nagy eseményeinek lelket felrázó izgalmai mindenesetre elüzik majd lelkéből a vesztett szerelem, a letünt multak kinzó álmait.
Xenia grófnő és Boris röviddel e levél vétele után visszatérőben voltak egy drezdai ünnepélyről, mely a császár születésnapjának tiszteletére adatott, midőn a loschwitzi gyönyörü hársfasoron egy másik hintó lassan robogott utánuk. Boris véletlenül megfordulva, ráismert a hintóra és figyelmeztette Xenia grófnőt: »Ime itt van Vera élő rejtélye: a szürke ház szép lakója.«
Üres óráiban ő is szórakozást lelt ugyanis abban, hogy fürkésző pillantásokkal vizsgálta azt az ablakot, melynek keretében egy mosolygó leányarcz elmosódó körvonalai tüntek fel neki. A festői szép, ódon kastély illatbaborult árnyhomályos utain gyakran látta a hosszu rózsalugas zöldjén átfehérleni a szép leány fehérhabos öltönyét, amidőn szép szomszédnője egy hatalmas ulmi kutya kiséretében sétálgatott fel és alá a kert tekervényes utain. Édes dalokban felcsendülő hangját nem egyszer juttatták füléhez a játszi szellő könynyü szárnyai és a fiatal tiszt végre azon kezdett tünődni, vajjon dalos szava a szerelem vagy az epedés kitörése-e és kezdte osztani Vera gyermekies érdeklődését titokfátyolos szép szomszédnőjük iránt.
Sajátságos gyöngéd érzés ébredt lelkében ama magányra kárhoztatott szép gyermek iránt, ki a szomszéd kert falai mögötti árnyas berkeket lakta és ámbár még soha sem látta őt szemtől-szembe, megesküdött volna rá, hogy szép. Éj idején és kora hajnalban gyakran hallotta a kocsikerekek dübörgését, midőn a ház ura jött vagy ment és néha napján egy daliás férfialakot is pillantott meg, ki lassu léptekkel sétált a fiatal leány oldalán, egyedüli bizonyságául annak, hogy a szürke háznak tényleg van ura.
- Vajjon micsoda titkot rejteget? Vajjon minő sötét lelki dráma lappang ez elhagyatott ház mohboritotta falai mögött? Ezen tünődött Boris gyakran és midőn a kocsijukat nyomban követő hintó nyilsebesen robogott el mellettük, Boris gyorsan hajolt ki a hintóból és szeme először tapadt a fiatal leány csodaszép arczára, ki gyakran üzte el az álmot a mosolygó Vera szemeiről. A lovagias férfi illemparancsolta tartózkodásával nézett a mellettük elhaladó szép leány szemébe és önkénytelenül tört fel ajkairól az elragadtatás felkiáltása: Uram Istenem, de szép egy leány! Aztán Xenia grófnőhöz fordult, mert valami hirtelen ébredt emlék ifjukorának derült napjait varázsolta lelke elé.
- Valahol láttam én már ezt a szép arczot, ugyanezt az arczot, ugyanezt a szép asszonyt. Verának igaza van. Ez orosz nő.
De a következő perczben aggódva akadt meg szeme a grófnő sajátságosan elváltozott vonásain és mély megdöbbenéssel kérdé: Mi lelte grófnő? Rosszul van?
Xenia grófnőn hideg borzongás futott végig és szorosabban fogta össze ritkabecsü prémes bundáját. Halkan válaszolt:
- Nem, nem, csak fázom. Mondja meg a kocsisnak, hogy hajtson sebesebben. Nincs semmi bajom. Mindjárt el fog mulni.
A kocsi gyorsan robogott tova és Boris szeme az izgatott asszonytól visszatért az előttük haladó hintóra, mely villámsebesen fordult be a szürke ház parkjának nyitott kapuján.
Vera grófnő sugaras mosolylyal futott édesanyja elébe, de Xenia grófnő ólomszinüvé fakult arczának láttára összerezzent. »Mamuskám, édes, mi bajod van?«
Xenia grófnő halvány mosolyt erőltetve vonagló ajkaira, megnyugtatta aggódó leányát és csak szobájának zárt ajtaja mögött, midőn magára maradva karosszékébe roskadt, suttogta halkan:
- Nem tévedhetek, ezer közül is ráismernék erre az arczra. Megvan a hiányzó nyom. Őrködnöm kell felette és vigyáznom kell Borisra. Minő szép ez a gyermek, minő csodaszép!
Midőn Vera ez este hazájának szenvedélyes bubánatos dalait énekelte vendégük szórakoztatására, Boris gondolatai el-elkalandoztak és lelke előtt ujra meg ujra felidézte eseménydus és változatos ifjuságának összes szépségtárát, de mindhiába.
- Tán más világból való tünemény ez, kit álmomban láttam? Tán valami szerelmi regény hősnőjének testet öltött eszményi alakja ez, melynek eleven emléke szivemet megreszketteti?
És Boris behunyt szemekkel igyekezett visszaidézni minden vonását, minden szinárnyalatát e ragyogó szép arcznak, mely harmatos üdeségü ifju szépségével és sötét szemeinek egy futólagos pillantásával elbüvölte őt.
- Kell, hogy viszontlássam, ezt fogadta meg Boris izgatottan.
Az emlékezet titokzatos hurjai meg-megrezdültek lelkében. Vidám ifjuságának szép napjai, midőn ő a czár téli palotájában mint császári apród megfigyelni tanulta a női szemekben felgyuló sugarat; a testőrségnél töltött ragyogó tanonczévek aranycsillogásu tarka jelenetei; mind, mind elvonultak lelke előtt; hanem a szivébe bevésődött sok-sok édes benyomás hiába bontakozott ki előtte ujra; nem találta meg a felidézett árnyak közt az emlékezetében elmosódva derengő szép arczot.
- Ha változatos életem folyamán a táborban vagy a csata zajában álmodtam meg ezt az asszonyt, ugy ezentul nem puszta álom többé, hanem édes valóság, mert ujra fogom látni elbüvölő arczát. Nem veszthetem el őt többé.
Hirtelen ébredt szerelem varázs vesszeje bontotta meg szivének álmatag nyugalmát és valami titkos szellem azt sugta neki: a tied ő, reád vár.
Xenia grófnő lelkét e naptól fogva kinos izgalmak dulták és minden gondolata abban összpontosult, miként lehetne azt a hálót kioldani, mit a sors keze összebogózott Milutin boldogtalan szerelme köré.
Végre arra az elhatározásra jutott, hogy kegyetlenség volna a tábornokot most nyomra vezetni. E helyett társadalmi szereplése folyamán szerzett dus tapasztalatait mind arra forditotta, hogy a szürke ház rejtelmeinek nyitjára akadjon. Hanem ez nehéz és áldatlan munka volt, mert a fényes nagyuri háztartást megbizható férficselédek vitték, akikből egy szót se lehetett kivenni. Egyetlenegy reménysugár derengett csak a multra boruló sötétségben. Dournoff tábornok ezt irta volt: »A grófnőnek volt egy gyermeke. És ha jól emlékszem, leány volt, ámbár biztosat erről nem mondhatok«. Xenia grófnő ujult reménynyel ragaszkodott e csekély bizonyitékhoz, mely a megtalált nyom nagy horderejéről tanuskodni látszott. Titokban folytatta kutatásait, hogy Boris és Vera, kinek pezsdülő életkedve verőfényt árasztott a csendes házra, ne sejtsenek semmit féltett titkából.

III. FEJEZET.
Xenia grófnő minden erőlködése daczára egy hónappal később is csak ott tartott, ahol kezdte a nyomozást. Hiába folyamodott varsói összeköttetéseihez. Levél-levél után ugyanazt a választ hozta. Senkise hallott hirt a forradalmi év hires szépségének sorsáról. Végre egy utolsó ötlete támadt. Évek multak el ama Nimovitchban tett látogatása óta, melynek nem volt semmi eredménye.
- Ha Boris most ellátogatna oda, önkénytelenül felébredő kiváncsisága megoldaná tán a régi cselédek nyelvét. Tán ők maguk is hajlandók lennének arra, hogy jóságos urnőjük vesztett nyomait keresnék. Berg gróf agg kulcsárja, ki huszonöt esztendeig szolgálta urát, teljesen megbizható ember. És ha rá tudnám venni Borist arra, hogy látogasson el egyszer birtokára, vele küldném Ivánoffot. Egy kis pénzzel meg jó sok vutkival meg lehetne oldani a hallgató ajkakat. És az én vén orosz háznagyom, aki a cselédszoba valóságos Richelieuje, tuljárna a buta orosz inasok eszén, kik ott lesik az urokat, aki soha nem jön feléjük.
Hanem Xenia grófnőt ujabb csalódás érte. Mert bár Boris ezredes egészsége annyira helyreállt is, hogy bátran indulhatott volna utnak, sőt eredeti szándékát is megvalósithatta volna, hogy elmegy Párisba, hol őt az orosz császári követségnél a legmagasabb kitüntetéssel fogadnák, Boris még mindig Drezdában maradt. Szemében rég felgyult ujra az ifju tüz; gyenge, roskadozó léptei rég visszanyerték hajdani fiatalos, daliás ruganyosságukat; sutba dobva a mankókat, délczeg alakja minden harmatos reggelen megjelent Loschwitz gyönyörü fasorain. Vera társaságában bejárta a folyampart festői szép vidékét és sorra látogatta Drezda képtárait és muzeumait. Szép arczán nem is gyult fel áruló pir, ha a grófnő faggatásaira azt válaszolta:
- Az Elba valamelyik tündére babonázott meg. Tán Nixek és Loreleyok lakják e hullámokat is, valamint a Rajna csillagot tükröző habkastélyait. Annyi bizonyos, hogy nagyon megszerettem ezt a helyet.
És midőn a grófnő azt inditványozta, hogy látogasson el Nimovitchba, nevetve tiltakozott ellene.
- Köszönöm. Ráérek én arra, ha majd életunt vén generális leszek.
Hanem arra, hogy mi vonzza őt delejes erővel Loschwitz hires vidékéhez, arról Boris nagybölcsen hallgatott és büszke szivébe zárta azt a sajátságos szenvedélyt, melyet egy pillanatnyi vizióként feltünő szép arcz ébresztett bátor szivében. Órahosszakig bolyongott Loschwitz dombvidékein, hogy a szép ismeretlen közelében lehessen és e magányos sétáin azzal a reménynyel kecsegtette magát, hogy a sors csillaga tán egy szép nap kegyesen fog mosolyogni éjjeli álmainak megvalósultán; hogy jő idő, mikor hangját fogja hallani; mikor szomjas ajakkal fogja szürcsölhetni a szerelem mámoritó italát a szép leány szüzies szivének érintetlen kelyhéből.
Azóta nem látta őt se szinházban, se hangversenyen, bárhogy kereste is őt nap-nap után fürkésző szeme. Végre midőn belátta igyekvésének hasztalan voltát, azon kezdett gondolkodni, vajjon nem-e lenne jobb, ha átevezne az atlanti tengeren, vagy tisztikarához csatlakoznék, mely az Ural tó környékén csatázik.
A drezdai udvari szinház egy diszelőadása alkalmából Boris ujra megjelent a páholyok egyikében, hogy ma utoljára keresse a jelenlévők közt azt a szép arczot, mely éjjel-nappal kisérti. Röviddel elutazása előtt volt ez, mert Boris csüggedt lélekkel mondott le már minden reményről.
- Visszamegyek Pétervárra. Még egy utolsó kisérletet teszek, hogy atyámat kicsaljam magányából. Orenburgból aztán az Ural folyamon lehajózom és visszatérek pajtásaim közé.
Ez este egy ujonnan feltünt hires művésznő első fellépése az egész város érdeklődését Schiller »Stuart Máriájának« előadására összpontositotta. A fáma szárnyain gyorsan tovaterjedő művészi hirnév, melynek dicsőségét Ausztria, Olaszország, Anglia és Frankhon kürtölték világgá, felcsigázták a kiváncsiságot és a szinház szakadásig megtelt. Milutin ezredes egy földszinti páholyból tartott szemlét minden arcz felett, amint a remek pompáju szinház minden zuga lassanként megtelt. Még a szép Xenia grófnő is ez egyszer kilépett szokott visszavonultságából és a tuczat számra feléje forduló látcsövek tanuskodtak arról az élénk érdeklődésről, mit a szép arisztokrata delnő és rózsabimbóra emlékeztető szép gyermeke keltett.
Boris végre sóhajtva tette félre a látcsövét. Ez volt az utolsó kisérlet, melyet tett, hogy még egyszer láthassa a mellette villámsebesen eltünt arczot, melyre csak messze távolból vethetett egy-egy futó pillantást, ha a kertfal közelében őgyelegve leste, hogy a rózsalugasban bolyongó szép ismeretlen láttávolba kerüljön. Boris észre se vette, hogy a függöny felgördült és csak midőn egy kristálytiszta hang dallamos csengése ütötte meg fülét, fordult ő is a szinpad felé, hogy szemügyre vegye a publikum uj bálványát.
Egy arczban és alakban teljesen virággá feslett, megérett nőiességének elbűvölő varázsával mindenkit meghóditó asszonyt látott a szinpadon, kinek bűbájos hangja a lángész tüzes lehelletével magával sodorta a sziveket, amint Skóczia szerencsétlen királynőjének szivetrázó sorsát fejedelmi méltósággal személyesitette. A megtelt ház némán, visszafojtott lehellettel csüggött ajkain; lázasan dobogó kebellel leste a nagy hallgatóság az uj Rachel játékát.
Boris behunyt szemmel engedte át magát a művészet varázsának és Stuart Mária hangjának érczcsengésü rhythmusa szélhárfa dallamaként járta át a lelkét. Nem járult hozzá a viharos tapshoz, mely a függöny legördültével felhangzott; mozdulatlanul, elbűvölten bámult maga elé. Midőn a felzugó lelkesedés morajló vihara ujra a lámpák elé szólitotta a nagy művésznőt és Boris előrehajolt, hogy jobban szemügyre vehesse a szinésznőt, a szép Vera grófnő hirtelen megszoritotta a kezét és örömtől repeső szivvel sugott valamit a fülébe. Boris önkénytelenül követte szép szomszédnője bámuló pillantásának irányát és amint lassan félrefordult, a szomszéd páholyban észrevette titkos szerelme imádott tárgyát.
A szürke ház szép lakója nesztelenül lépett volt be páholyába és bánatos sötét szeme oly elbüvölő pillantással tapadt Boris arczára, hogy a fiatal ezredes szive lázasan dobogott. Egy tekintetet sem vetett a férfira, ki a szép leány háta mögé a páholy hátterébe visszavonulva várta a művésznő megjelenését, kinek felléptét ezer ajakról felhangzó viharos éljenzés üdvözölte, hanem hirtelen megfordulva, Xenia grófnő arczát kereste fürkésző tekintete. A grófnő szeme mintegy lebűvölten tapadt a nagy művésznő arczára, kinek delejes erejü szemei lassan siklottak végig a páholyokon, mig végre Boris páholyán akadtak meg.
- Az égre, grófnő, rebegte Boris és előrehajolt, hogy megragadja a még mindig önfeledten a szinpadra bámuló grófnő jobbját. E perczben a szinésznő páholyukra szegezte szemét és tekintete fagyos rettegés kifejezését öltötte, mig arczán a méltatlankodó harag szenvedélyes fellobbanása czikkázott fel. De Borisnak annyi ideje se volt, hogy Xenia grófnőhöz fordulva, e sajátságos észrevételét közölje vele, mert a következő pillanatban elfojtott rövid sikoly tört fel a szomszéd páholyból és nehéz esés tompa zuhanása verte fel a páholy mindhárom látogatóját. Sebesebben mint a gondolat termett Boris a szomszéd páholy előszobájában, hol csak annyit látott, hogy egy bájos leányka ölel térdreborulva egy agg férfit, ki eszméletlenül fekszik a páholy küszöbén, ahol az imént hanyatvágódott. Ez a férfi a szürke ház remetéje volt.
Boris éles hallása rögtön megkülönböztette, hogy milyen nyelven szólitgatja és költögeti a kétségbeesett gyermek eszméletlen kisérőjét és mig a köréjük csoporttá verődött szinházi szolgák a beteg köré gyültek, Milutin mély szánalom hangján komolyan szólt:
- Kérem, engedje meg, hogy segitségére legyek; magam is orosz vagyok.
A komolyarczu szinházorvos határozott utasitására Boris gyengéden felemelte a halálra ijedt leányt és gyöngéden vezette őt a szomszéd páholyig, melynek nyitott ajtaján Vera és édes anyja ijedtségtől gyökeret vert lábbal álltak és nézték a szivszaggató látványt.
A felvonásközök zenéje hatalmas fenséges accordokban hangzott fel és csak kevesen vették észre a közbejött balesetet, mely a páholy hátterében rejtőzködő férfit leverte lábáról. Mig Xenia grófnő és Vera tőlük telhetőleg vigasztalták a remegő leánykát, Boris a páholy ajtajában várta az eszméletlen apa magához tértét.
- Ismeri őt valaki? - kérdé a szinház alintendánsa halkan. - Az orvos azt mondja, hogy ez komoly ájulás és hogy bő érvágás után rögtön haza kell őt szállitani. Mert itt a szinházban a legkisebb ijedtség is ezer ember életébe kerülhet.
Boris néhány szóval elmondta a szükséges tudnivalókat.
- Szomszédja ön a betegnek? kérdé a szinházi tisztviselő.
- Berg grófnő és leánya, kiknek vendége vagyok, jelen vannak és az ő nyaralójuk határos a szerencsétlenül járt öreg ur házával.
- Kérem, uram, mutasson be a hölgyeknek.
A következő perczben az udvariasan hajlongó hivatalnok kijelentette a megrémült fiatal leánynak, hogy édes atyját a szinházi szolgák haza fogják szállitani.
- Ha Méltóságod kegyeskednék a fiatal hölgygyel együtt távozni, ugy ez elejét venné netáni nyilvános rémületnek. Magam fogok rögtön az iránt intézkedni, hogy hintójuk az ajtó előtt várjon és Nagyságod idejében fog hazaérni, hogy édes atyja fogadására mindent kellően elkészithessen. Kérem, kegyeskedjék ezt rám bizni.
Xenia grófnő bemutatkozott a reszkető leánynak és méltóságteljes nyájassággal biztatta:
- Igen, igen, jobb lesz az igy, kedves gyermekem. Engedje meg, hogy hazakisérjük.
A három nő Milutin kiséretében lassu léptekkel hagyta el a páholyt és a hintóhoz siettek, midőn az izgatott leányka egyszerre csak megragadta Boris karját és szenvedélyesen felkiáltott:
- Hadd lássam legalább, hogyan viszik haza az apámat.
Szó nélkül teljesitették a fiatal leány kivánságát és mindhárman némán álltak meg a szürke márványlépcső alján, mig nyolcz szolga hozta le a hordágyra fektetett eszméletlen beteget. Aztán kocsiba szálltak ők is és Boris az egész uton merőn nézett a vele szemben ülő szép leány arczába, kit oly soká keresett hasztalanul. Zokogása gyengéden érző gyermeki szive bánatát tolmácsolta és hosszu pilláin rezgő könyei némán, de ékesszólón beszéltek. Boris, ki harminczötéves korában ismerte meg a szerelmet, szerette volna a gyámoltalan, szenvedő leánykát erős keblére szoritani, hogy minden bajtól megóvja.
Milutin nem látta az elájult férfi vonásait, mert a hordágy köré csoportosuló szolgák eltakarták előle és nem vette észre, hogy két idegen villogó szemmel bámult a mozdulatlan beteg arczába, midőn hordágyastól bevitték az orvos szobájába.
- Ő az, suttogta az egyik rekedt hangon mialatt a hintó tova robogott.
- Mit fogsz most tenni, Szaniszló? kérdé halkan a másik.
- Az éjjeli vonattal Párisba utazom.
Ezzel mindketten eltüntek az éj sötétjébe.
Boris ajka néma maradt az egész uton; hanem dobogó szive örömrepesve ujongott és karja kéjes gyönyörtől reszketett, midőn lesegitette a szép idegent és felvezette a titokzatos szürke ház feljáratán. A fiatal leányka hálás köszönetét rebegve, udvariasan, de határozottan utasitotta vissza Xenia grófné felajánlott segélyét.
- Arra kértem az intendánst, hogy küldjön el rögtön a mi háziorvosunkért, és a mit háztartásunk mindig megszámol édes apám gyenge lábon álló egészségével. Hanem ez volt a legerősebb roham, melyre betegeskedése óta emlékszem.
Midőn a kapuhoz értek, hol a megrémült szolgák csoportba verődve várakoztak, Milutin még egy pillanatig élvezhette a bájos arcz szüzies szépségét, mert a fiatal leány megfordult és mindkét kezét megragadva, oly szivhez szóló hangon köszönte meg neki jóságát, hogy a fiatal katonatiszt lebilincselve állt a helyén még akkor is, midőn a szép leány már rég eltünt a házban, hogy az utban levő beteg számára mindent elkészitsen. A beteg már rég hazaszállittatott és Xenia grófnő kocsijának dübörgése elhalt az éj csendjében, de Boris még mindig ott sétált a kert gesztenyefáinak sötét árnyékában. Az ódon szürke ház emeleti ablakaiból világosság szürődött ki a sötét éjbe és az orosz nemes káprázó szeme látni vélte az ablakok mögött a bájos teremtés karcsu alakját, ki hálásan rebegte volt el azt a »Jó éjt«, mely oly lázasan dobogtatta meg a szerelmes férfi szivét.
Midőn a reggel felvirradt, Boris azon kezdett tünődni, hogy ő tulajdonképen most is édes keveset tud a szürke ház rejtelmeiről. Mohó kiváncsisággal futotta át a reggeli lapokat, abbeli reményben, hogy ott emlités esik majd a szinházban történt balesetről. Hanem legnagyobb csalódására a lapok csak a nagy művésznő diadalát kürtölték és meg se emlitették a nézőtéren történteket. A fölvonásközti szünet szokottnál hosszabb tartamát egyesegyedül annak a nagy hatásnak tudták be, amit az Elbavárosban aratott diadal a művésznőre gyakorolt.
- Sajátságos, suttogta Boris, midőn másnap reggel Drezdába rándult ki. Xenia grófnőt a művésznő játéka elbüvölte és mégis, bár Vera szenvedélyes lelkesedéssel rajong a nagy szinésznőért, Xenia grófnő ajkairól egy dicsérő vagy elismerő szót se hallani.
A grófnő maga nagyon örült annak, hogy Boris elutazott, mert sejtette, hogy ő is titokban nyomozza az idegen szomszédok kilétét.
- Ez a hiányzó nyom! Ha minden jel nem csal, ugy czélnál vagyunk. Mazzana asszony az eltünt, akit keresünk; ámbár azt mondják, hogy a hires művésznő olasz nő.
- Nagyon sajnálom, hogy nem tudok felvilágositással szolgálni a kérdéses uriember személyazonosságát illetőleg, válaszolt az udvarias szinházi pénztáros, midőn Milutin ezredes lázas érdeklődéssel faggatta őt. Ugy látszik senki se ismeri. A páholyt valami inasféle ember bérelte és a szinházi orvos nem kérdezősködött a beteg neve után. A kocsis adta meg az idegen czimét. Hanem ugy hiszem, hogy oroszok. Sajátságos dolog az, hogy ép ma reggel egy másik uriember is annyira ostromolt engem erre vonatkozó kérdésekkel és nem tágitott, ugy hogy kénytelen voltam őt durván elutasitani. Kérem, Drezdában mindig nagyon sok az idegen. Hanem tán legtanácsosabb volna, ha Uraságod az orosz nagykövetséghez fordulna, ott bizonyára ismernek minden nevesebb honfitársat.
Milutin ezredes estefelé visszatért Loschwitzba, azzal az eltökélt szándékkal, hogy személyesen teszi majd tiszteletét a szomszéd házban és kérdezősködni fog a beteg hogyléte után. Hanem alig hogy megérkezett, Xenia grófnő tudatta vele, hogy szép szomszédnőjük meleg szavakban tartott levéllel köszönte meg az iránta tanusitott szivességet.
- Édes atyja még beteg ugyan, de már gyógyulófélben van, szólt, Xenia grófnő mosolyogva és a kedves levelet a legritkább délszaki növényekből kötött bokréta kisérte.
Boris a szerelmes férfi elragadtatásával olvasta át ujra meg ujra a hálás köszönetet mondó egyszerü sorokat.
- Waldberg Margit, ismétlé halkan. Sajátságos. A leány okvetlenül orosz származásu, hanem Waldberg nem orosz név.
A szürke ház lakóira boruló titokzatosság fátyolát ez az esemény sem lebbentette fel. És Boris legnagyobb boszuságára még ama illemparancsolta ürügye sem volt, hogy a beteg hogyléte után tudakozódjék, mert a fiatal leány rögtöni tudósitása elejét vette az udvariasság leple alatt megkisérthető betolakodásnak. Meg kellett hát nyugodnia abban, hogy a jövőben majd nyilik tán alkalma a találkozásra.
Másnap reggel a kölni vonat ablakainak egyikéből egy komor arczu férfi mohó türelmetlenséggel leste, hogy mikor bontakoznak ki már az ódon város tornyai a távol ködéből. Arczán oly sötét felleg borongott, mintha a pokol minden ördöge üzné vad hajszában és utitársai néma megdöbbenéssel néztek a türelmetlenül fel és alásétáló szótlan utasra. Midőn a vonat a kölni pályaudvarra ért, odarohant a sürgönykiadó hivatalhoz, mohó kiváncsisággal ragadta meg a czimére szóló táviratot és szembeszökő izgatottsággal olvasta el annak tartalmát.
- Végre, rebegte, végre!
A távirat csak ennyit tartalmazott:
- Ő az - Waldberg Mihály.
A komoly férfi ajkai, most nyilottak először mosolyra, mióta Drezdát elhagyta. Hanem ez a mosoly olyan fagyos volt, mint a téli nap sugarai, midőn esti biborpirt szőnek a Matterhorn ormaira.
Ugyanaz nap Berg Xenia grófnő kiséret nélkül hagyta el loschwitzi nyaralóját és midőn hintóba szálltakor bucsut vett Boristól, a fátyol mögött is mélyen elpirult, mintha Boris sejthette volna, hogy ő mi járatban megy Drezdába.
Milutin magára maradva, ezer kalandos tervet szőtt, melynek egyetlen czélja az volt, hogy miként lehetne lerombolni ama korlátokat, melyek a szép orosz leány sajátságos magányát valóságos börtönné változtatják. Annyit tudott, hogy ezen a tiszta, mocsoktalan homlokon nem borong régi bűnök sötét árnya, vétkes multak homályos fellege. A beteg apa, ki most egyesegyedül küzd a kegyetlen halállal, mélyen magába zárta rejtelmes titkát.
- Valami oka van e titkolódzásnak. Ez elhagyatott magányban dús pompát és kényelmet fejtenek ki. Az apa titkos utazásai, a leány teljes elszigeteltsége, mindennapi életük élőhalottkénti egyhangu magánya. Mit jelent mindez?
Boris hiába tünődött, nem találta meg a titok nyitját.
Berg grófnő szokatlan erélyességgel utasitotta vissza Vera könyörgéseit, ki könyes szemekkel esedezett, hogy csak még egyszer gyönyörködjenek a meteorként feltünt nagy művésznő fenséges játékában.
- Mazzana asszony csak egy hétig marad Drezdában és ma már harmadszor lép fel.
De a szegény Vera szomoruan tapasztalta, hogy ez egyszer kudarczot vall az ő bűbájának varázsa is, mert anyja hajthatatlan maradt még akkor is, midőn Boris ezredes a rajongó Vera szószólójának szegődött.
- Nem, édes lelkem, a varsói rettenetes napok után nagyon meggyöngült az egészségem. Nem tudnék még egyszer szinházba menni. Azonkivül a mi megjelenésünk ujra felelevenitené ama első szinház est kellemetlen eseményét. És nekem különben is nagyon fontos dolgom van a konzulátusnál.
- Oh Istenem, zokogá Vera, édes anyám, ő oly remek, oly magasztos, oly fejedelmi az ő királyi bánatában. Vera szomjas lélekkel szivta volt magába a nagy művésznő szemeinek, változó érzelmek szülte minden sugarát és szive megdobbant érczes hangjának minden árnyalatánál, melyben a tettre ébredt női lélek szivetrázó indulatai rezgettek.
Xenia grófnő nehéz szivvel tagadta meg leánya kérését.
- Fogod te még őt látni, gyermekem. Ilyen nagy lángész örök időkre a nagy világé lesz. Később elviszlek Italiába. És minthogy Mazzana asszony Milanóban, Flórenczben, Rómában és Velenczében játszik, lesz alkalmad őt ujra láthatni, ha majd az idegeim kissé lecsillapultak.
Ezzel megcsókolta a szép gyermek biborajkait és kocsiba szállt, hogy a drezdai konzulátusnál elintézze sürgős teendőit. Hanem midőn hintója Drezdába ért, nem a konzul palotájához, hanem a drezdai nyaralótelep egy csendes kis villájába hajtatott, hol a hires szinésznő itteni tartózkodási idejére felütötte a sátrát.
- Szemtől-szembe kell hogy álljak vele. És ha tényleg ő az, ha ő Nimovitch eltünt urnője, akkor meg fogom tudni a valót.
Milutin tábornok néma bánatának története, a drága multakhoz való ingathatlan ragaszkodása, uj erőt öntöttek Berg grófnő bátor lelkébe.
- Ösmerem a női szivet. És ennek a nőnek aranyszive van. Tán meg fogom tudni lágyitani, tán a szerelem csodáját fogom művelhetni. A tábornok néma bánata, hosszu évek során bizonyitott rendithetlen hűsége még a sértett női büszkeség bástyáit is lerombolhatja. Ő fel fogja magához emelni az emlékét térdreborulva imádó szerelmest és szerető női szivére fogja zárni. Mert bár mily vértezett legyen is minden kisértés ellen, melyik nő tud ellenállani egy hiven szerető férfi szenvedésének? Beszélnem kell vele.
Xenia grófnő lázasan dobogó szivvel számlálta a perczeket a homálybaborult váróteremben, mig a komoly olasz inas nesztelen léptekkel sietett urnője lakosztályába, hogy bejelentse a »Berg grófné« nevét viselő egyszerü névjegy tulajdonosát. Percz percz után telt el és a grófnő teljes tudatában annak, hogy minő nagy horderejü lehet ez a várvavárt találkozás, mely az orenburgi hőst visszahivhatja magányából egy szerető nő lábaihoz, visszafojtott lélegzettel várta a szolga visszatértét.
Minden érzéke kiélesedett izgatott feszültségének befolyása alatt és Xenia grófnő tisztán hallotta, hogy a feje fölötti szobában valaki lázas izgatottsággal járkál föl és alá. Végre léptek nesze hallatszott és szive elszorult, midőn maga előtt látta a háznagyot, ki egy lepecsételt levelet adott át neki. Reszkető kézzel nyult az ezüst tálczán fehérlő levél után és a papir kihullott ujjai közül. Midőn az inas lehajolt érte, hogy fölvegye, Xenia grófnő villámként felczikkázó emlék intuitiójával észrevette a levél pecsétjét, mely egy nefelejtscsokrot ábrázolt. Könyek szöktek az özvegy grófnő szemébe, midőn átfutotta a rövid néhány sort, melyben Mazzana asszony mély sajnálkozással jelenti ki, hogy hosszu évek bevett szokásától ez egyszer sem térhet el.
- Ha volna szabad ama vágyam sugallatát követni, mely arra ösztönöz, hogy közelebb jussak ahhoz a világhoz, mit a szinpad függönye előttem eltakar, ugy nagy örömömre szolgálna nekem Berg grófnőt házamban fogadhatni. De ahogy a dolgok állnak, mély sajnálatomra, kénytelen vagyok bevallani, hogy a világtól távol eső, magányos életet élek és hogy csak a szinpad illuzoris árnyvilágában mozgok. Engedje azonban remélnem, hogy viszontlátom önt majd ama óriási embertengerben, mely szerény müvészetem lehető legtökéletesebb kifejtésére ösztönöz. És meg fogom önt ismerni, önt is és a leányát is, mert a világ, az én világom, igen-igen kicsinynyé vált. Hadd élvezzem távolból rokonszenvének tudatát; hadd tudjam azt, hogy van egy jóakaró barátnőm abban a világban, melytől örökre elválasztanak a szinpad sorompói; ez átléphetetlen sorompók, melyeknek homályában el kell rejtőzködnöm és melyek legmélyebb sajnálatomra gátat emelnek közöttünk is.
És Xenia grófnő tudta, hogy ráakadt a rég elveszett nyomra, midőn a levél utolsó szavait olvasta: »Do svidanya«.
»Do svidanya«, suttogta halkan. A szerelem csodájának még nem érkezett meg az órája. Ő az, ő, Nimovitch eltünt asszonya! Hanem a sorsemelte gát még mindig elválasztja őket.
A levélben kifejezésre jutott szilárd elhatározás ellen appellálni nem lehetett és Berg grófnő nehéz szivvel hagyta el a gyönyörü nyaralót.
De Xenia grófnő bántó csalódásánál, az orenburgi remete szenvedélyes sóvárgásánál is keservesebb volt az a fájdalom, mely az örök hallgatásra kárhoztatott asszony keblét gyötörte, kinek büszke homlokán hervadhatlan babér zöldült. A nagy művésznő könybe lábadt szemekkel nézte ablakából mint tünik el látogatója szemei elől.
- Vassili, Vassili! kiáltott fel zokogva a szenvedő asszony, midőn a hintót látta elrobogni, mely Xenia grófnőt visszavitte loschwitzi nyaralójába, Vassili, egyetlenem! Nem lehet! Mert ő még él és egy egész nemzet gyalázata bolyong e földön annak az egy embernek a személyében, aki egykor a férjem volt. És oldalánál él a gyermekem, melyet szerelem szült és keserv keresztelt meg. Az a gyermek, melyet nem szabad magaménak neveznem.
Ez este is ezrek csüggöttek néma elragadtatással Mazzana asszony ajkain, amint csengő hangon Stuart Mária királynői keserveit tolmácsolta; de nem Skóczia szenvedélyes, büszke, bájos királynőjének bánatán illetődtek meg a szivek. Az emberi szenvedés koronájával koszorus királynő, a nő állt előttük; a nő, kinek szivét egy elveszett haza, egy leigázott nép keserve gyötörte; a megcsalt hitves, az anya, ki egyetlen gyermeke után eped a szenvedélyes szegény földi lény, ki örökre oda van lánczolva egy olthatatlan szerelemhez, melynek csupán fájdalmát ismerte meg.
Berg grófnőnek most megvolt annak a tagadhatatlan bizonyitéka, hogy Wizocki Czeczil, akit hosszu éveken át hiába nyomozott, még él. A nefelejtspecsét, a »Do svidanya« szivhez szóló üdvözlése és maga az irott levél. Midőn a szürke ház mellett elhaladva, saját parkjába befordult, önkénytelenül felvillant agyában az a gondolat:
- Elküldöm e szerelmi zálogot Milutinnak. De vajjon szabad-e őt nyomra vezetni? Hátha ezzel még több keservet hozok szegény fejére?
Igy töprenkedett Xenia grófnő egész este, mialatt Vera Boris társaságában fel és alá sétálgatott a ház oszlopcsarnokában, honnan a szerelmes Boris lankadatlan állhatatossággal nézte a szürke ház ablakaiban felgyuló világosságot.
Xenia grófnő pedig az esti szellő susogásában a sors szózatát vélte hallani, mely fülébe sugta: Várj még, várj; mi vagyunk a hatalmas intéző istenek. A végzet be nem tellett még, az óra még nem ütött.
- Nápolyba fogom őt követni. Szive ajtaján fogok kopogtatni mindaddig, mig a szerelem verőfénye ujra felragyog e szegény sokat szenvedett asszony egén, vagy ha nem, osztozkodni fogok magam is nemes lelke bánatában.
Ezzel vigasztalódott a grófnő késő éjjel, midőn az álom búfeledtető angyala szárnyaival megérintette, hogy lecsillapitsa gondjainak zavarosan örvénylő tengerét.
És a nemeslelkü asszony, ki szemtanuja volt ama sötét ármányoknak, melyek Wizocki grófnőt elüldözték békés otthonából, még félálmában is azt fogadta fel magának:
- Boldognak kell hogy lássam még egyszer Nimowitchban.
Másnap reggel első gondolata az volt, hogy ellátogat a szomszéd szürke ház lakóihoz. Igaz ugyan, hogy a fiatal leány mindennap tudósitotta udvarias üzenetben a beteg lassu felépüléséről; hanem Xenia grófnő nem azért tanulmányozta hosszu évekig a társadalmi érintkezés művészetét, hogy tervbevett látogatásának ne tudta volna módját találni. Mert a fiatal leány első leveléből, melyet nagy figyelemmel tanulmányozott, kiolvasta azt az önkénytelen vallomást, hogy szép szomszédja tud oroszul és ebből arra a következtetésre jutott, hogy a szürke ház remetéjének tán szintén némi része van a multak titkos történetében, mert elájulásának percze pontosan összevágott a nagy művésznő fellépésének pillanatával.
Boris Milutinnak is szeget ütött a fejébe az a furcsa, haragtól lobogó tekintet, mit Mazzana asszony ama emlékezetes este rájuk vetett és még az eddiginél is élénkebb érdeklődéssel kezdte kutatni a szomszéd ház titkait. Hanem valahányszor a szolgaszemélyzet egyikét pazar borravalókkal akarta megvesztegetni, hogy belőlük egy-egy felvilágositást kicsikarjon, mindannyiszor legnagyobb megszégyenülésére visszautasitották az ajándékot azzal a kijelentéssel:
- Kérem, nekünk nem szabad ajándékokat elfogadni.
- Jól fizetik meg a hallgatásukat, dörmögte ilyenkor Boris dühösen. No, most lássuk, mit fog Xenia grófnő felfedezni, folytatta magában, midőn látta, hogy a gyászba öltözött szép asszony szertartásos látogatóba készül.
Egy fél órával később Berg grófnő a nagy ódon lakóház fényes fogadótermében szemben ült a bájos gyermekkel és lopva tekintett maga körül, vajjon nem-e akad a multak családi történetének valami kegyeletesen megőrzött emlékére e modern pompával berendezett termekben. Hanem noha mindenütt nagy vagyon és különösen finomult izlés nyilatkozott meg, a pazar fényü berendezés egy tárgya se vezetett vissza régibb multba, mint a loschwitzi lakóház megnyitása napjáig.
- Ön megszerette ezt a festői ódon házat? kérdé az orosz grófnő, a fiatal leány arczát fürkésző tekintettel vizsgálva.
- Igen, mert eddigelé hosszu éveken át folyton utaztunk és ez tulajdonképen az én első állandó otthonom. A mi megbizottunk vette ezt a házat, midőn én a zárdából kikerültem és én már berendezve találtam az egészet.
A beszélgetést aztán a beteg állapotjára terelte és a fiatal leány sóhajtva, igy végzé szavait:
- Kérve-kértem az édes atyámat, hogy ne tegye ki magát egy szinház est izgalmainak. Hanem ő megsajnálta az én magányos éltemet. Midőn véletlenül meglátta valahol a müvésznő arczképét feltette magában, hogy ez egyszer szakit eddigi életelveivel és nagy élvezetet fog nekem nyujtani. Szegény jó apám!
Xenia grófnő lesütötte szemét, amint szinlelt közömbösséggel kérdezte:
- Látta őt tán az édes atyja már ezelőtt is?
- Nem, biztos vagyok benne, hogy nem láthatta, felelt Margit komolyan, mert apám messze keleten tartózkodott mindaddig, mig értem nem jött, hogy magához vegyen abból a zárdából, ahol nevelkedtem. Azóta mindig vele vagyok. Mióta olyan rosszul lett, nem is szóltam hozzá, mert az orvos feltétlen nyugalmat parancsolt. Édes apám rendes betegsége ugyanis az álmatlanság. És csak ugy tud szegény apám pihenésre és nyugalomra szert tenni, ha az éj csendjében künn bolyong a szabadban.
Xenia grófnő fürkésző tekintete hiába vizsgálta mohó érdeklődéssel a felhalmozott műtárgyakat és uti emlékeket. Nem akadt bennük a házigazda származásának vagy családi történetének legcsekélyebb nyomára sem és a bájos leányka szembeszökő tartózkodása meglepte őt.
- Szereti ön Olaszországot? kérdé végül a grófnő, midőn távozni készült.
- Nem voltunk még ott; Olaszország mint a mesebeli igéret földje a távolból integet felém. Édes atyám gyakran emlegetett egy olaszországi körutat, mert még eddig nem tette meg köteles római zarándokutját. Nagyon magányosnak éreztem magamat eddig a világon. Irigylem a lányát, grófnő, mert én sohase ösmertem az édes anyámat.
A franczia nyelven folytatott beszélgetés eltéritette Xenia grófnőt attól a tárgytól, amelyet érinteni akart.
- Milutin ezredes azt mondta nekem, hogy ön nagyon jól beszél oroszul, szólalt meg, kérdésének hatását lesve.
A fiatal leány elmosolyodott és vidáman válaszolt:
- Igen, édes apám tanitott rá és mi rendesen oroszul beszélünk. Utazás közben nagyon jó hasznát vesszük, mert kevesen értik és édes atyám meg is igérte, hogy egyszer elvisz Oroszországba.
Midőn Xenia grófnő bucsuzott, a fiatal leány, az ő legnagyobb meglepetésére, lekisérte távozó vendégét a hosszu kerti ösvényen végig le az árnybaborult hársfa-sorig. Midőn aztán végre elváltak, jóságos mosoly játszadozott a grófnő ajkai körül, mert a rövid nehány perczet Margit arra használta fel, hogy Milutin ezredes élettörténetének rövid vázlatát megtudja.
- Kérem, köszönje meg az én nevemben előzékeny és szivélyes udvariasságát, szólalt meg Margit, mig arczain áruló biborpir gyult föl. Arra fogom kérni az édes apámat, mire teljesen fölgyógyul, hogy személyesen tolmácsolja neki ujra, minő nagy hálával tartozunk mi neki, valamint önnek és a kedves leányának is.
- E két tüzes ifju sziv érzelmeit csak igen vékony átlátszó fátyol takargatja egymás előtt, szólt Berg grófné magában, mialatt hazafelé vette az utját. Pedig Boris, az orosz nemesség legfényesebb, legbüszkébb csillaga, a mi legelőkelőbb neveink közül választhatna. Ez a leány ismeretlen idegen. A rejtelmek iránti előszeretet vagy a szerelem rejtelme az, mely őt e leánykához vonzza? E titok nyitját csupán Mazzana asszony szivének zárt ajtaja mögött fogom találni. Várni fogok hát, várni és őrködni. Türelem rózsát terem.
Egy héttel Xenia grófnő látogatása után Waldberg Margit édes atyja annyira fölépült, hogy leányára támaszkodva, lassan elbotorkálhatott a fiatal lány kedvencz napsugaras rózsalugasába. Ugyanolyan mérvben, amint egészsége visszatért, sajátságos buskomorság vett erőt rajta. Egy szóval sem emlitette ama szinházi est öldöklő szivgörcs rohamát, hanem hálásan emlékezett meg leánya szeretetteljes gyöngédségéről. Amint ott ült a lugasban és a lábainál elterülő mosolygó Elbavölgyön legeltette szemét, tekintete Berg grófné nyaralójára esett.
Milutin Boris, ki a nyaraló oszlopcsarnokában föl és alá járkált, rég észrevette már az apja oldalán lassu léptekkel sétáló szép leányt. És a fiatal leány szivében valami határozatlan, sejtelmes, vágyódó sóvárgás ébredt, mintha a tavasz édes erői pezsdültek volna fel benne, melyek minden gyönge hajtást, minden parányi rügyet bimbófakadásra, virágpattanásra késztetnek.
- Édes apám, szólalt meg dallamos lágy hangon, olyan boldog vagyok, hogy egészséged és erőd ujra helyreállt. Nagyon beteg voltál! És piczi fehér kacsói szeretetteljesen simogatták meg apja halovány homlokát. Valóban nagy hálával tartozunk Berg grófnőnek, amért az este oly szivélyesen sietett segitségemre. És az anyátlan leány elmondta némán figyelő apjának, minő előzékenyen siettek volt segitségére a szomszéd páholy tulajdonosai. »Én már megköszöntem Berg grófnőnek irántam tanusitott jóságát.«
Apja összerezzent, amint lassan ismétlé:
- Berg grófné?
- Igen, felelt a fiatal leány meglepetten. És vendégének, Milutin ezredesnek, szintén nagy hálával tartozunk. Remélem, személyesen el fogsz hozzá látogatni és meg fogod neki köszönni az előzékenységét, mert én, mint leány, nem tehetem. E szavaknál álmodozó szeme szeretetteljesen tapadt a daliás katonatiszt alakján, ki a szomszéd kert dombos terraszán sétálgatott föl és alá.
- Milutin ezredes? Ki az? Beszélj róla! kiáltott föl az apja, mig arcza hirtelen felindulás szenvedélyétől eltorzult. Margit lesütötte a szemét, mert dobogó szivecskéje érezte a szerelem angyalának első halk szárnycsattogását.
- Ő oly lovagias, oly előzékeny, oly udvarias!
És biborra gyult orczákkal kezdett édes apjának mesélni a távol keleten véghezvitt nagy hőstettekről, melyek apa és fiu nevét egész Oroszországban...
De alig végzé szavait, midőn apja megragadta a kezeit és haragos vad felgerjedéssel kiáltott fel:
- Mihelyt jobban leszek, elviszlek innen messzire. Soha ne emlitsd többé előttem azt a nevet: Milutin. Átkozott ez a név örökre. Hallod? Megtiltom, hogy szemedet még egyszer az ő arczára emeljed. Mert köztünk vér piroslik, vér, vér.
Erős szivgörcs-roham vett erőt a lábbadozó betegen, szemei becsukódtak és halálos dermedtségben megmerevedett teste hátrahanyatlott. Margit néma, szótlan megkövülésben volt e megfoghatatlan változás szemtanuja, aztán felszökött ültéből és ágyába szállitatta eszméletlen apját.
Éltének első nagy bánata nehezedett most Margitra, mert e kerti jelenetet a megpróbáltatás hosszu, kinos napjai követték és borongó fellegek tornyosultak a fiatal leány homlokán, mialatt nesztelenül forgolódott a szürke ház elsötétitett termeiben. Apja betegsége uj jelleget öltött. Tüzes láz égett ereiben és a komoly orvosok baljóslatu arczczal csóválták meg fejüket, amint lázkáprázatos, zürzavaros beszédét hallgatták, mely előttük ösmeretlen nyelven folyt. Szenvedélyes felkiáltásaiban különböző keleti nyelvek egyvelegére rá lehetett ösmerni. Voltak órák, amikor oda kellett őt kötözni az ágyához, nehogy őrült dühöngéssel önmaga ellen törjön. Sürgönyileg hivták a beteg ágyához bécsi bankárját, ki rögtön utnak indult és nemsokára a beteg ágyánál termett.
A bécsi bankár arcza nagyon komoly kifejezést öltött, amint Margit oldalán a kert gesztenyefáinak árnyékában sétált.
- Ugy látszik, édes apja utasitást adott a házi orvosának, hogy hivasson engem az esetre, ha valami komolyabb baja volna. Ezek szerint szükséges és kivánatos, hogy ön megtudja, miként édes apja vagyonának kezelése ránk van bizva. Az ön házi orvosánál önhöz czimzett lepecsételt levelek vannak letéve. Ha az édes atyja nem nyerné többé vissza világos tiszta öntudatát, ugy az ön ifju vállaira, kedves gyermekem, a legnehezebb kötelességek egyike sulyosodik: egy tehetetlen, gyámoltalan ember ápolása. Hanem ön számithat a mi házunkra, gyermekem, mely mindig hűségesen képviselte az édes atyja érdekeit.
- És mikor fogom megtudni az orvosok végleges véleményét? kérdé Margit elszorult szivvel.
- Ma este az orvosok tanácskozni fognak és nekem határozott utasitásom van, hogy mindaddig itt maradjak, mig az édes apja egészsége helyreállott, vagy - itt rövid ideig habozott - mig önnek nem lesz többé szüksége reám.
Margit dobogó szivvel várakozott egész este édes atyja lakosztálya előszobájában az orvosok kijelentését lesve és ijedten rezzent össze, mikor az orvosok egyike, egy tiszteletet gerjesztő agg zsidó tudós, kinek mellén galambősz szakáll rengett, félrehívta. A német orvosi fakultás leghiresebb nevének viselője volt ez, kit köztisztelettel emlegetett az egész művelt világ.
- Édes gyermekem, olyas valamit akarok öntől kérdezni, amitől talán édes atyjának egész élete függ, szólalt meg az agg orvos, sürü bozontos szemöldökei alól fürkészőn tekintve a fiatal leány szemébe. Tud ön valamit édes atyja multjáról?
- Nem. Midőn két évvel ezelőtt kikerültem a zárdából, apám szinte idegen volt előttem. És orosz hazámat nem is láttam még soha, válaszolt Margit mély sóhajjal.
- És az anyja? - kérdé az orvos, mig szemében fellobbant a sugár.
- Meghalt, mikor még alig két éves voltam. A rokonaim közül, ha ugyan vannak, nem ösmerek senkit.
Az orvos ujra rászegezte fürkésző szemét és valami idegen nyelven szólitotta meg.
Margit busan rázta meg a fejét, mig orczáin sürü könyek peregtek végig.
- Nem értem, hogy mit mond.
- Akkor ön se tud nekünk segiteni szegény gyermekem, mert ez az én anyanyelvem, az a nyelv, melyen édes apja lázálmában félrebeszélt. Lengyelül beszéltem, egy meghalt nemzet kihalófélben levő nyelvén. Volt ön valamikor Lengyelországban, élt ön ott valamikor?
Margit tágranyitott szemekkel bámult rá és meglepetten válaszolt: Soha.
- Nem tudja, kivel levelezett az édes apja? Nem tudja, hogy voltak-e az utóbbi időkben lengyel látogatói? Nem járt itt valami asszony? kérdezősködött az agg orvos, élénk érdeklődéssel.
Margit mindenre nemmel válaszolt és szótlan meglepetéssel nézett az orvosra, ki lassu léptekkel járt föl és alá a teremben.
- Gondolkodnom kell, gondolkodnom - mormogta az orvos. - A beteg multját mély titok leple boritja. Betegségében nagy válság előtt állunk. És nem remélhetjük a reactiot mástól, mint annak az egyetlen lénynek a megjelenésétől, kit lázálmaiban egyre emleget.
Midőn végre az ajtóhoz közeledett, hogy várakozó pályatársaihoz csatlakozzék, Margit megragadta a karját.
- Doktor ur, esdekelt zokogva, mi az apám baja? Mi okozza folyton megujuló szenvedéseit?
- Szegény gyermekem, válaszolt az agg, megsimogatva a lányka arczát, lengyel betegség az, a sziv és ész egy gyógyithatlan baja.
Mert ő volt az egyetlen, aki megértette a beteg ember lázálmainak sötét rejtelmeit.

IV. FEJEZET.
Waldberg Margit nehéz szivvel virrasztott hosszu magányos éjszakákon át a beteg apa ágyánál és aggódva leste az öreg zsidó orvos vonásait, ki elborult arczczal hajolt nap-nap után a beteg fölé. Valami enyhitő hatása volt az ösmeretlen nyelvnek, melynek szavaival a tiszteletreméltó héber aggastyán csititgatta a lázban égő beteg deliriumát. Kartársai egymásután elszállingóztak és magára hagyták az őszhaju patriarchát, az orvosi tudomány nesztorát, hogy egyedül küzdjön a halállal és a hosszu-hosszu napok folyamán megszerette a szelid, önfeláldozó leánykát, kinek szemei néma könyörgéssel tapadtak az ő arczára.
- Istenem, Jákob istene, rebegte az orvos, ez iszonyu büntetés. Szegény ember. A lengyelek mindig jó barátai voltak szegény népemnek. Tárt karokkal fogadtak bennünket, midőn az oroszok kiüldöztek hazájukból és a lengyel sas oltalma alatt szabadon fejlődtünk és gyarapodtunk. Mióta a merész Titus és a zord Vespasián a hóditó Rómába vitte el templomaink hétágu arany karosgyertyatartóit, azóta Ábrahám ivadéka csupán Lengyelországban épithetett magának békés hajlékot, csak ott müvelhette meg rettegés nélkül a földjét. És ha ő nem is érdemelne bünbocsánatot, e gyámoltalan gyermek szivében is a hatalmas Paskievitchek fejedelmi vére dobog, ama Paskievitchek vére, kik a hontalan zsidót mindig megoltalmazták hősi kardjaikkal. Meg fogom őt menteni. De minek? Hogy visszaadjam lelkifurdalásai örökké élő poklának, mindig megujuló kinjai bilincseinek, melyek mind mélyebben bevágnak a husába? Visszaadjam ama őrjitő tudatnak, hogy neve örökké átkozott?
Ama meleg emberbaráti részvét forró érzelmeitől ösztönözve, mely Juda vesztett koronájának legragyogóbb drágaköve, az öreg orvos napról-napra biztatta a busuló lánykát:
- Élni fog, gyermekem. Ne aggódjék semmit. Élni fog, hogy gyermeke felett őrködhessék.
Egy éjjel az agg Ábrahám egyedül virrasztott a beteg ágyánál. Mély csend borult a betegszobára, mert Margitot az álom olyannyira elnyomta, hogy le kellett dőlnie az előszoba karosszékébe. Egyszerre csak szokatlan öröm pirja gyult föl az orvos arczán, mert a beteg felvetette a szemét és merőn bámult az ágya mellett virrasztó idegenre. Az orvos gyorsan fordult az asztalhoz, hogy az ott felhalmozott orvosságok és üditő italok közül valami gyógyhatásu sziverősitőt kikeressen. És mig az öntudatra ébredt beteg mohón szürcsölte az üdítő italt, az orvos ajkai halk vigasztaló szókat rebesgettek, oly édesbus hangon, mint aminőn hajdan felcsendültek a próféták siralmai Babylon vizei mellett.
A beteg, kinek szemeiben az ész sugara ujra felgyult, elforditotta halovány arczát és a hála könyei peregtek végig beesett vonásain ezüstbe vegyülő szakállába. Mert édes lengyel anyanyelvén, mely kedves volt előtte mindama napig, midőn az ördögnek eladta a lelkét, csendült fülébe a remény és vigasz biztató szózata. Waldberg Mihály élete meg volt mentve.
Midőn a hajnal felvirradt, más orvos jelent meg a beteg ágyánál és az agg héber tudós kiaszott jobbját áldólag nyugtatta Margit bájos fejecskéjén.
- Eljövök majd és meglátogatom magát, édes gyermekem. Hanem az apja ne is tudjon egyelőre rólam. Hadd tekintse emlékemet az elmult napok valami lázálmának. Majd ha jobban lesz és fog utánam kérdezősködni, eljövök hozzá, mint jó barátja. Kartársam, ki most engem helyettesit, naponta megkapja majd tőlem a szükséges utasitást és ön bátran megmondhatja apja bécsi megbizottjának, hogy békén távozhatik. Az apja életben marad.
És az agg tudós bucsuzott, azzal a büszke öntudattal lelkében, hogy hősiesen küzdött meg a halállal és kiragadta karmai közül a zsákmányát. Bölcs zsidó ősei megbecsülhetetlen nagy tudásának örököse lévén, minden emberi tudományban nagy mester volt. Az emberi agy évezredes kutatásainak eszme-gyémántpora, melyet a szellők forgataga Judea, Assyria és Chaldea tudományos hajlékain végig, le Egyptom utvesztő templomainak csarnokáig, mindig tovább görgetett, volt az agg zsidó fényes szellemi öröksége. Az éleseszü perzsák és a ravasz arabok tudományos titkai, Kisázsia népeinek szerteszóródott eszmedrágakövei, melyeknek hajdani birtokosai rég porladoznak, Szaraczének és Mórok ősi tapasztalatai, mind-mind nagy látókörü elméjének kincses tárnáját gazdagitották. Eszmék, melyek a talmudnál és a kabbalánál is fönségesebbek, cryptogammák és asztrologiai zagyvalék köntöse alatt rejlő titkos feljegyzések valának ama hatalmas fegyverek, melyekkel ő a beteg vergődő lelkét nyugalomba ringatta. Mert a zsidók, kik manap a világon szétszóródtak, nagy rejtett szellemkincsek örökösei, melyeknek hatalmas, sulyos tömege a modern tudás gyenge hálózatán keresztül belebuktak a feledés homályába. A zsidó magasztos ősi bölcseségnek büszke letéteményese.
A föld termő ölében nyugszik őseik pora, ama férfiak pora, kik már évezredekkel ezelőtt végig álmodtak minden álmot, mohón ragadták meg a tudás legkisebb atomját is, mely az emberi ész korlátolt felfogáskörébe esik. Nincs a jelenben dal, melyet még ők el ne daloltak volna; nincs gondolat, mely valamelyik rég hamuvá vált ős kilobbant agyában nem lobogott volna. Nincs uj szinárnyalat, nincs uj kép, mely a jövendő századok születendő Rafaeljai előtt lebeghetne; ragyogó szinpompája már évezredek előtt gyönyörködtette a multak művészeit, kiknek neve rég feledésbe ment. Egy-egy utód, ki az élet tengerében gyöngyöket halász, néha-néha örömrivalgással akad rá az elszórt kincsek egy-egy atomjára, melyek mélyen elrejtve szunnyadnak az idők tengerének hullámai alatt. Az uj nem egyéb, mint a felfedezett réginek egy dőre modern elnevezése. Mert az eszmék örökéltü lények! A teremtő szellem sugarai ezek, melyek messze kihatva, olthatatlan lánggal égnek, mert az ég szülöttjei ők és örökéltüek. Az eszmék a nagy Mindenható szempillantásai; az eszme, az ama földi szem előtt láthatatlan Jehova, melynek rettenetes arcza előtt földre borul a jámbor zsidó és kiről még nem mondták el mai napig se az utolsó szót.
- Semmi se uj a nap alatt, rebegte az agg orvos, midőn a loschwitzi nyaralót elhagyta. Judás fája nem hal ki soha e földön. És Judásnak örökké viselnie kell megbocsáthatatlan bünének lesujtó átkát. Árnyak vagyunk mindnyájan, a jók és a rosszak; csak az eszme az, a mi szabad, legyőzhetetlen, láthatatlan és halhatatlan.
És mély gondolatokba merülve haladott tova az agg bölcs Loschwitz avaros utain.
Waldberg Margit ama rettenetes roham óta, mely apját közel vitte a halál sötét birodalmához, ez éjjel hallotta először öntudatra ébredt apjának hangját, összefüggő értelmes szavakban felcsendülni.
- Majd ha jobban leszek, messze elviszlek innen, messze Amerikába, hol a nyugati ég alatt uj, szebb élet fog ránk virradni.
A boldogtalan apa még nehéz betegségében is egyre annak az egyetlen lénynek jövőjén gondolkodott, ki még ez életben szeretettel ragaszkodott hozzá, az ő ártatlan, hiven szerető leányának kétséges jövőjén.
Margit pedig, mialatt a beteg oldalánál térdelt, sajátságos izgatottsággal idézte fel lelke elé azt a gyülöletteljes pillantást, melyet a nagy művésznő ama emlékezetes estén páholyukra vetett.
- Jő majd idő, mikor mindent meg fogok tudni, rebegte elmerengve. Gyermeteg, derüs nyugalmát hirtelen támadt rejtélyes izgatottság háborgó hullámai verték föl, mert az agg orvos szavai szivében eddig ismeretlen hurokat hoztak rezgésbe.
- Apám, beszélj nekem valamit az anyámról, rebegte egy alkalommal, ellenállhatatlan benső ösztön sugallatának engedve, - de a következő pillanatban az ápolónő keze érintette meg a vállait és hallgatásra intve őt, kivezette a betegszobából.
- Valami szomoru családi tragédia fájó emléke van eltemetve atyja szivében, suttogta a tagbaszakadt német ápolónő, ámbár nem értett oroszul. Ne faggassa kérdésekkel, ráér mindent megtudni, majd ha az édes apja egészséges lesz. A bánatra mindig ráér az ember.
Az agg orvos szigoruan hagyta volt meg, hogy a lábbadozó betegnek meg kell tiltani a beszélgetést és ő rendelte el egyszersmind, hogy induljanak rögtön a beteg felgyógyulása után tengeri fürdőbe.
- Nem szabad őt kitenni semmiféle izgalomnak. Föltétlen nyugalomra és teljes környezetváltozásra van szüksége, ha azt akarjuk, hogy felgyógyuljon. A nyugalom és hallgatás megkimélheti tán a szegény leány szivét a rá váró keservektől; mert lehet, hogy ő nem is sejti még apja származásának sötét titkát. Adja az ég, hogy sohase legyen kénytelen apja szenvedéséből kivenni a maga részét. A környezetváltozás pedig megmentheti őt tán attól, hogy - - Az agg orvos szava érthetetlen suttogásba halt el és fogai vaczogtak ludbőrző félelmében.
Margit szomoru gondolatokba merülten bolyongott egyedül a kert illatárban uszó rózsalugasutain, honnan a Milutin ablakaiban felgyuló világosságot láthatta. Ámbár Xenia grófnő és Vera több izben csatlakoztak hozzá kerti sétájuk közben, mióta a nagy beteg sulyos párviadalát vivta a halállal, Margit egy hajszálnyival se lépte át azt a határt, mely sorsemelte korlátként arra látszott hivatva, hogy őt Boristól örökre elválaszsza.
Az apai átok oka valami régi bün-e, melynek árnya közéjük férkőzik, valami förtelmes ellenségeskedés vagy tán a nemes orosz ifju becsületén esett szennyfolt? Vajjon mért nyugszik e véres átok Boris nevén? Amint lelke elé idézte az ő képét, midőn a szinházban segitségére sietett volt és amint mohón leste Vera ajkairól mindama hőstettek hosszu sorát, melyek a sebzett hős feje köré harczi dicsőség glóriáját szőtték, Margit még az apai átok lesujtó kinyilatkozásával szemben is hitetlenül azt rebegte: »Lehetetlen, ő nem lehet vétkes.«
Tapasztalatlan gyermekleány lelkének feltétlen meghódolásával a férfiasság e testet öltött eszményképe iránt, amilyent eddig csak álmaiban látott, szótlanul hallgatta Xenia grófnő komoly, szeretetteljes szavait, midőn a lelkében olvasó jóságos delnő meleg szavakban beszélt Milutin multjáról. Hanem ha uj barátnőjével, a fiatal vigkedélyü Verával bizalmasan kettesben el-elcsevegtek, biborra gyult arczát a rózsák illatos kelyhébe rejtve, igy szólt néha: »Nemeslelkü, nagy ember lehet ez az ön barátja, Boris ezredes«. És ilyenkor ártatlan szivében gyermekes, fájó féltékenység ébredt arra a gondolatra: »Lehet-e az, hogy Vera az ő közelében éljen és ne szeresse«?

V. FEJEZET.
Páris egyik leghomályosabb és legszennyesebb városrészében, a faubourg Montmartreban van egy kis zugkorcsma, melynek czimerén elmosódott kék alapon koronás fehér sas ékeskedik. Ha a »Fehér sashoz« czimzett vendéglő czimere nem is viselne lengyel feliratot, maga a vendéglő külseje is tanuskodnék a kis szálloda jellegéről, melyről a franczia rendőrség tudja, hogy ez a párisi lengyel klub főhadiszállása.
Az étterem csekély számu rozoga asztalai, a visszataszitó söntés, a hosszuhaju, mocskos, szótlan szál pinczér, mindez első perczre elriasztana minden más vendéget. Hanem egy csomó bogárszemü, bágyadt arczu sajátságos idegen mindig ott settenkedik; nehéz lépteik megrecsegtetik a szúette lépcsőket, melyek a ház egyetlen második emeleti nagytermébe vezetnek, melynek szomszédságában néhány szegényes, egyszerü hálószoba fogadja be Lengyelország nyughatatlan, világbolygó gyermekeit. A párisi kémek megvetéssel kerülték ezt a szegényes hajlékot, mert valahányszor razziát tartottak ott, mindig csupán zsirfoltos asztalokat, rozoga székeket és értéktelen butorzatot találtak; maguk a szobák csak ugy kongottak az ürességtől. Mert egy ügyesen a falba eresztett rejtett folyosó lehetővé tette, hogy a vendégek egy percz alatt szétrebbenjenek, mihelyt őrtálló kémeik a közelgő veszélyt jelentették.
Ugyanaz éjjel, midőn Waldberg Margit korán elvesztett anyja után kérdezősködött, kiről a fiatal leány hiába álmodozott, a drezdai szinházjelenet lengyel szemtanuja vitte a szót a második emeleti nagy teremben. Párisba érkezése után első dolga az volt, hogy a lengyel-klubba siessen és ott komor, borongó arczczal egyesegyedül várta be azt a perczet, mig a lengyel számüzöttek lassanként összegyülő köre a rendesnél egy árnyalattal élénkebbé tette az elhagyatott kis korcsmát. Hideg eső csapdosta az ablaktáblákat, melyek kisértetiesen zörögtek rothadt kereteikben és nehány, üres borospalaczkokba dugott viaszgyertya pislogó, sárgás fénye világitotta meg a drezdai hirmondó köré csoportosult, boszút lihegő arczokat.
Egy hang se bontotta meg a feszült figyelem csendjét; legfeljebb egy-egy belépő klubtag vagy pinczér csoszogó léptei hangzottak az előszobában és a lépcsőkön, amint a szónok halk, visszafojtott hangon könyörtelen düh tüzét szította fel hallgatóiban.
- Biztos vagy abban, hogy ő az? Gondold meg, hány hosszu év mult el azóta.
- Tizenöt esztendő. Mi nem tehetjük koczkára testvéreink életét valami végzetes tévedés miatt, szólalt fel egy őszhaju lengyel nemes, midőn a szót emelő hirhozó végre elhallgatott. Magam ugyan Dél-Lengyelországban voltam az idő szerint, hanem szóról-szóra hallottam a történteket, oly ember ajkairól, a ki ösmerte a két megmenekült nemest. Irja le nekem azt az embert.
A szóló szenvedélyesen válaszolt.
- Hasztalan volna itt további hiábavaló kérdezősködéssel késleltetni a cselekvést. Az én társam, ki most lesben áll Drezdában, Egyptomban látta őt, midőn Konstantinápolyból oda érkezett ama átkozott kincsekkel, melyhez testvéreink vére tapadt. Barátom saját életét kész feláldozni. Magam is feláldozom az életemet, hűségem tanujeléül. Mi már felvettük a ház és az egész birtok tervrajzát és Pietrow házaló álruhájában bejutott már egyszer a főterembe. Mit akartok még? Elvitázhatlan bizonyitékaink vannak, hogy ő az áruló Judás.
- Saját szemeiddel láttad őt a színházban? szólalt fel egy hang.
- Igen, mind a ketten közvetlen közelébe jutottunk, midőn eszméletlenül feküdt az intendáns szobájának küszöbén. Szakasztott olyan ő most is, mint akkor, csak a haja fehéredett meg. Pietrow ösmerte őt jól Egyptomban is és több izben megkisérlette, hogy közelébe férkőzhessék; hanem az álmot nem ismerő nubiai cselédek nagyon is jól őrizték soubrahi nyaralóját. Pietrow szegény és gyámoltalan volt és igy szem elől vesztette a nyomorultat, a ki Maltán keresztül térhetett vissza Dél-Francziaországba, hogy onnan Bécsnek véve utját, az Elba partján keressen menedéket. Ő tán nem is tudja, hogy a lengyel nemesek közül kettő megmenekült. Nekem nem kell most semmi egyéb, csak három megbizható emberem, meg egy kis pénz. Az a Judás mindig duslakodott az aranyban. Én nem kivánok itt semmi mást, csak az ő halálitéletét, három társat meg egy ezer frankos segélyt.
Egy félóra telt el halk suttogással és a még mindig meg nem állapitott halálbüntetés sötét tervezésével. Halotti csend borult a teremre, midőn végre egy spanyol fal mögül felszólaló hang tompán és ünnepélyesen kijelentette:
- Szavazzatok!
A biborszinű spanyol fal egyik sarkában felállitott asztalon egy emberi koponya fehérlett, melyből vázát faragtak volt. Minden jelenlevő felemelkedett ültéből és némán odalépve az asztalhoz a koponya két oldalán álló tálak egyikéből egy-egy golyót választott, mely tompa koppanással esett a halálfőbe. Az egyik edényt fekete golyók töltötték meg, a másikban sárgás árnyalatu fehér golyók voltak felhalmozva.
Az itélőasztal előtt egy vak aggastyán állott és midőn a jelenlevők közül mindegyik beadta a szavazatát, az agg nemes a golyókat megszámlálva, halkan rebegte:
- Huszonhárom!
Az ernyő mögül egy kéz nyult a halálfő után.
- Eldőlt! kiáltott fel a spanyol fal mögül felszólaló hang. Huszonhárom fekete golyó. Halálitélet mindnyájunk szavazatára. Rögtöni halál az árulónak.
- Halál az árulónak, hangzott fel minden ajakról és a visszhang tompa moraja töltötte meg a termet.
- Huzzunk sorsot, szólalt fel ujra a homályból jövő hang. Husz fehér papirszelet és három kereszttel jelzett czédula van a halálfőben. Rajta barátaim, későre jár az óra. Huzzatok sorsot, hogy kik legyenek az itélet végrehajtói.
- Megálljatok! kiáltott fel egy rongyos ruháju férfi, áttörtetve a tömegen. Arczát egy rettenetes kardvágás éktelenitette el és gyilkos bosszu tüze gyult fel sötét szemeiben. Megálljatok. Hosszu évek során raboskodtam Szibériában, mig egy amerikai czethalász félholtan szedett fel az ochotski tengernek egy jégtorlaszán. San-Franciskóban adtak nekem hajlékot, mig annyira voltam, hogy visszafelé vehettem utamat és idejöhettem bosszut állani. Én nem kárhoztatom az oroszokat. Nem; ők elfogtak engem, mert nyilt lázadáson rajtakaptak; fegyverrel kezemben fogtak el. Mourawieff vagy könyörületből, vagy feledékenységből kereszttel jegyezte meg a nevemet. Magam vittem el a vászonfoszlányokra vérrel irt okmányt az arany kapuhoz és magam kézbesitettem a mi rendünk főnökének. Nyolczvanhárom lemészárolt nemes neve piroslott rajta. Saját testvérem is gyalázatos halált halt Nimowitchban. Szakitsátok el az egyik sorsjegyet. Én önkénytesen ajánlkozom.
- Mindnyájatok akarata ez? kérdé tompán a felszólaló hang.
- Akarjuk, akarjuk! zúgott fel minden ajakról a helyeslés moraja. Egy emberáldozatot elfogadtak.
- Tehát kettőt kell még kisorsolni.
Mély csend állott be ujra, mialatt mind sorban vonultak el a halálfő mellett és minden kéz belenyult a végzetes papirtekercs után. Az önkénytes arczán vad szenvedélyes öröm tüze lángolt fel, midőn kezet szoritott két sorsosával, kik némán bámultak a kezükbe akadt keresztjeles papirra.
És a rejtett elnök hangja ujra felszólalt:
- Testvéreim, távozzatok; csak az a négy ember maradjon, kiket a sors kijelölt! Alig hangzott még el tompa parancsszava, midőn a terem máris lassan kiürült; a sajátságos gyülekezet szétoszlott; de minden távozó előbb meleg kézszoritással bucsuzott a négy kiválasztott áldozattól és azt sugta fülükbe: »Lengyelhon szent szerelmeért haljon meg az áruló!«
Még az éjjel gyilkossági terveket szövő, négy férfi vette utját Drezdába különböző irányban, hogy az elárult lengyel nemzetért bosszut álljanak.
Néhány nappal később Waldberg lányát éjféltájt valami sajátságos, szokatlan nesz, mely apja szobájából felhangzott, riasztotta föl szunyadásából. Az aggódó lányka nyugtalan félálomban hánykolódott ágyában, mert két hét óta amerikai utazásuk előkészületeivel foglalkozott és fájó szivvel gondolt arra, hogy el kell válnia Boris ezredestől, kitől még nyilt bucsut se vehet, nehogy apja haragját magára zuditsa.
Mazzana asszony is eltünt Drezdából és Margit szive sajátságosan elszorult, midőn olvasta, hogy a nagy művésznő téli szerződéseit mind felbontotta és Lago maggioréi nyaralójába vonult vissza, hogy ott üdülést és pihenést keressen.
Berg grófné volt az egyetlen, a ki megtalálta e váratlan elutazás magyarázatát és csak Milutin ezredes Orenburgba való indulását várta, hogy aztán maga is a felfedezett nyomot kövesse.
- Mazzana asszony valahol találkozhatott a loschwitzi remetével. De vajjon hol és milyen körülmények között?
Margiton ez este lefekvés előtt valami sajátságos baljóslatu sejtelem vett erőt és soha nem tapasztalt érzelem fogta el a lelkét, midőn apjának »Jó éjt« kivánt. Könyekre fakadva borult az atyja nyakába és azt suttogta zokogva:
- Apám, édes jó apám, egyetlen egy kérésem van csak, beszélj nékem valamit az édes anyámról!
Az őszhaju apa szeretetteljesen ölelte őt a szivére és reszketeg hangon válaszolt:
- Most nem, én szerelmetes gyermekem. Hanem majd jő nap, midőn mindent meg fogsz tudni. A tengeren tuli szebb országban tán majd elmondok mindent. Ha pedig hirtelen halált találnék halni, a lengyelországi jasnagorai Szt. Pál zárda apátjánál van egy letétem; lepecsételt iratok azok, melyek a tiéid lesznek, de csak ha meghalok.
Margit összerezzent, mert eszébe jutottak az agg orvos szavai is, az atyja pedig könyes szemekkel folytatta:
- Mazzana asszony, a nagy művésznő, a lánglelkü asszony, ki az egész világ kedvencze, szintén ismerte az anyádat, gyermekem. És most menj. Elég korán fogsz mindent megtudni.
Margit roskadozó térdekkel tántorgott a szobájába és gondolatai lázasan kóvályogtak izgatott agyában. Remete életük, a haragos ellenszenv, melylyel apja Milutin neve iránt viseltetett, a szinházi est sajátságos eseményei, mindez talány volt előtte, melynek hiába kereste a nyitját. Apjának makacs vonakodása, melylyel esdeklő könyörgését mindannyiszor visszautasitotta, mihelyt arra unszolta, hogy beszéljen neki arról a rég elhunyt nőről, ki őt hajdan szerető anyai szivére ölelte, mindez feldulta lelki nyugalmát.
- A bánat tövis koronája, vagy a gyalázat keresztje-e az, mi anyám sirját jelzi? igy tünődött a fiatal lány zokogva, midőn szűzi hálószobájának csendjében leborult az imazsámoly fölött csillogó aranyfeszület előtt.
És midőn már álomra hajtotta fejét, addig sirt, mig a kimerültség lecsukta a szemét. De még álmában is kisértgette az a gondolat, hogy Milutin tábornok is, ki szivének oly kimondhatatlan kedves volt, maholnap utra kél távol keletnek vidékeire, hol a turkesztaniak éles kardjai villognak véres csatában.
- Nem válhatok el tőle egyetlen bucsuszó nélkül, suttogta félálomban és szeretetteljes mosoly lebegett az álomba merült lányka ajkai körül.
De a szerelem tündérországában járó lelke egyszerre csak rémülten riadt fel, midőn apja lakosztályából valami elmosódott furcsa hang hallatszott... Nem hallott semmi feltörő sikolyt, mely a ház félreeső szárnyában alvó cselédséget felverte volna. Még küzködő vergődés nesze se hallatszott. De valami megnevezhetetlen rémület fogta el egész valóját és ösztönszerü baljóslat szivébe nyilaló rettegésével megérezte, hogy ellenség jár magányos apja szobájában.
Felpattant az ágyából és hangosan dobogó szivének sugallatát követve, mely a lelkek tagadhatatlan telepathiájának legvilágosabb megnyilatkozása, nekirontott az agg remete hálószobája ajtajának, mely mint rendesen, ugy ma sem volt kulcsra zárva. Hanem egy nehéz tárgy állta el az utját és midőn élesen figyelő füle csoszogó léptek neszét hallotta, melyek a szőnyegen tovasurrantak, őrjöngésig fokozott szenvedélyének egész erejével neki vetette magát az ajtónak.
- Apám, apám! - Vad sikolya rémes visszhangra keltve verte föl az éjszaka néma csendjét, de csak tompa hörgés felelt szavára.
Még mielőtt az álmos cselédség fogvaczogva verődött csoporttá, Margit megdöngette az ajtót és a következő perczben kétségbeesett sikoltás hirdette az árván maradt gyermek zokogó gyászát.
Milutin ezredes ezalatt szobája ablakából némán meredt a szomszéd ház előtte oly kedves ablakaira és meglepetten vette észre, hogy néhány sötét árny suhan el gyorsan az éj homályában.
- Az inasok, gondolta magában. Utra készülnek, maholnap elhagyják Loschwitzt. - És saját bánatába elmerülve, kővé meredt az első pillanatban, midőn Margit hangos segélykiáltása felhangzott a néma éjben. Szive megsugta neki, hogy kinek a hangja ez, mely halálos veszedelem kétségbeesett rettegésével bontja meg az éj csendjét.
Villámsebesen kapta fel a fegyverét és a lépcsőn lerohanva, őrült sietséggel száguldott tova a kert utjain. Vad szökéssel ugrotta át a falat, aztán nekiiramodott a kert sötét utjainak és megdöngette a ház zárt kapuját. Amint szeme a második emelet homályba borult szögletére esett, egy sötét alakot pillantott meg, mely a vadszőlővel befutott erkélyről leugrott.
Csak egy pillanatig látta a csillagok halvány fényében; harcz-gyakorlott jobbjával megragadta a fegyverét és kétszer lőtt a szökevény után. Aztán megfordult és a főajtóhoz sietett, honnan Margit jajveszéklése hangzott. Sikoltásába mások jajgatása is vegyült és a következő perczben Boris már Margit oldalán termett és épen jókor érkezett, hogy az eszméletlenül összeroskadó lányt karjaiba fogadja.
Az őt habozó léptekkel követő cselédség még lenn botorkált a lépcsőn, midőn Boris ölbe kapva a pehelykönnyüségü alélt lányt és forró csókokkal boritva hideg ajkait, bevitte a nagy szalonba, hol gyengéden lefektette a pamlagra. Aztán a végrevalahára előkerülő inassereg élén kezdte döngetni a hálószoba ajtaját, de az meg sem mozdult. Egyszerre csak a kulcsár, ki lassan össze kezdte szedni az eszét, felkiáltott: »Erre jőjjenek, utánam!«
És az oszlopcsarnok tetőzetére kiugorva, végre a ház ura szobájából nyiló ablakokhoz értek.
Az ablakok nyitva állottak és egy erős kötélhágcsó, mely az ablak-keresztfához volt erősitve, bizonyságot tett arról, hogy itt ügyesen előre kieszelt büntény forog fenn.
Boris volt az első, ki a szobában termett. A gyertya lobogó fényénél egy sötét alakot pillantott meg, mely mozdulatlanul és mereven terült el a pallón.
A következő perczben már felgyultak a lámpák és lázasan iparkodó kezek mozditották el helyéből az ajtó elé tolt nehéz tölgyfairóasztalt. Semmi jel nem mutatott arra, hogy itt a gyilkosságot kétségbeesett küzdés előzte volna meg, csak midőn felemelték a halottat, ott leltek mellette egy hosszu, éles vadászkést. Milutin szigoruan ráparancsolt az inasokra, hogy hozzá ne nyuljanak semmihez, aztán lehajolt és felvette a kést.
Vérmocskolta nyele köré egy darab hártyapapir volt tekerve, melynek szintén vérrel boritott egyik oldalán kusza betűkkel feketéllett egyetlen egy szó. Boris Milutin három évi táborkari szolgálat révén, mely idő alatt a lengyel határszélen volt állomáson, megtanulta a lengyel nyelvet és a megrémült környezetben ő volt az egyetlen, a ki el tudta olvasni azt a szót: Júdás. Aztán visszatette a kést előbbi helyére és utasitást adva a portásnak és a kulcsárnak, hogy szigoru őrt álljanak holt uruk mellett, ő maga a legközelebbi rendőrállomásra sietett.
- Ez bosszu műve volt, suttogta Boris, midőn elhagyta a halottas szobát, hogy a szegény lánynyal, kit nőcselédjei jajveszékelve fogtak körül, tudassa, miként immár egyedül van a világon. A szobában semmi jel nem mutatott arra, hogy rablógyilkosság történt volna, mert a halott ékszerei, az órája és a pénze érintetlenül feküdt az iróasztalon. Milutin utasitást adott az egyik inasnak, hogy gyujtsa fel a lámpákat a földszinti lakosztályban és gyengéd határozottsággal vezette be Margitot a lakószobába.
- Berg grófnőért küldtem és ugy ő, mint Vera rögtön itt lesznek. Ön el fog jönni hozzánk, legalább ma éjszakára, suttogta Milutin szivhezszóló gyöngédséggel.
Margit némán bólintott a fejével, annak jeléül, hogy feltétlen bizodalommal nyugszik bele az ő férfias oltalmába.
- Mondja kérem, van még remény? - Milutin busan hallgatott és e hallgatásból a szegény gyermek megtudta, hogy mindennek vége.
Midőn az első rendőrtisztviselő belépett az előcsarnokba, a kertész megérintette Boris karját.
- Uram! szólt reszketeg hangon. Jőjjön le, egy halottat találtak lent.
És a gyorsan felgyujtott gyertyák lobogó fényénél a fiatal ezredes lesietett a kertbe, melynek rózsalugasaiban Margit szive legédesebb titkait sugta volt meg a figyelmesen hallgatódzó virágoknak.
Ott lenn, a kert kavicsos ösvényén, hirtelen halál vonaglásában megmerevedett arczczal feküdt egy dél-németországi parasztruhába öltözött, fonyadtarczu férfi. Valamikor réges-régen hosszu kardvágás vésődhetett mélyen a halálban megdermedt arczba és a német rendőrfőnök meglepetten rebegte:
- Ez nem német paraszt! Ki ölte meg ezt az embert?
Milutin mélyen elkomolyodva oda lépett hozzá és a vállára vetett fegyverszijat leoldva, átadta saját katonai pisztolyát.
- Én lőttem le, uram, abban a perczben, midőn a ház egyik ablakából lecsüngő kötélhágcsón leereszkedett; kezeibe adom magamat. Milutin Boris ezredes vagyok, az orosz hadsereg tisztje. Kérem, forduljon a legközelebbi orosz konzulátushoz.
A rendőrtisztviselő szótlanul hajtotta meg magát.
Ez alatt megérkezett Berg grófnő komornái kiséretében és őt nyomban követte dult arczczal a halálra rémült Vera, kit boldog gyermekálmából szintén felvertek.
- Szegény gyermekem, rebegte Xenia grófnő, a félig eszméletlenül székében gubbasztó Margitot karjaiba zárva. Jőjjön el hozzánk. Hadd vigyem magammal. Most én leszek az édes anyja, kedves leányom!
Nemsokára az a borzalmas csend borult a halottas házra, mely minden bűn és minden szerencsétlenség kisérője. Csupán Milutin és a rendőrtisztviselő halk suttogása bontotta meg a néma csendet. Ezek őrt álltak a halottnál hajnal virradtáig. A rendőrfőnök a legszükségesebb kérdéseket intézte az ezredeshez és felvette a jegyzőkönyvet.
- Én azt hiszem, hogy ez valami titkos társulat műve, szólt a rendőrtisztviselő ünnepélyesen és nem akarom önt ma éjjel további kérdésekkel faggatni. Mindenesetre nagyon komoly hivatalos vizsgálat tárgya lesz ez. Ami önt illeti, egész nyugodt lehet; mert az az ember, kit golyója leteritett, mint gyilkos halált érdemelt.
Milutin gondolatai a rég elfeledett multakba kalandoztak és a fölébresztett emlékek világánál kezdte szőni következtetéseinek fonalát. Egyuttal azonban felfogadta, hogy Margit kedvéért még Xenia grófnő kérdezősködéseire sem fog válaszolni.
- Csak az édes atyámnak mondok el mindent, mert ő Lengyelországban volt, midőn a multak rettenetes jelenetei lefolytak és ő a forradalom minden titkos ármányáról tud.
Midőn a nap első sugarai gyultak fel Loschwitz halmai felett, az első, ki a gyilkosság szinhelyére sietett, az agg orvos volt. Egész testében lázasan remegve állt meg a halott ágyánál.
- Jákob Istene! Rettenetes ezeknek az embereknek a bosszuja. Hirtelenül szólittatott el, feloldozás nélkül; minden bűnét viszi hosszu halálutjára. Ettől féltem, ettől féltem! A vérbosszu elérte őt e rejtett magányban.
Michael Waldberg tábornok halála nagy izgatottságot keltett Loschwitzben; a szomszédok rémülten özönlöttek a gyilkosság szinhelyére; hanem senki se mert bekopogtatni a Berg nyaraló szobájába, melyben Margit az özvegy grófné anyai oltalma alatt pihente ki az éj izgalmait. Milutin tábornok katonás gyorsasággal sürgönyözte meg Bécsbe a történteket és még mielőtt az idegent eltemették volna a drezdai sirkertben, Berg grófnő és Milutin főbb vonásaiban ismerték a halott előbbi életét.
- Sajátságos, nagyon sajátságos, igy töprengett Milutin váltig. Hadseregünk egy tábornoka, dúsgazdag ember és én soha se hallottam még az ő nevét. Tán polgári rangjánál fogva exczellentiás ur volt és ezt itt arra magyarázták, hogy ő tábornok. Vajjon megirjam-e édes atyámnak? Ő valószinüleg mindent tud, mert ő ismeri alaposan az orosz társadalmat.
Egy héttel később a német hatóságok visszaküldték az árvaságra jutott fiatal lánynak a lefoglalt pecsétes okmányokat, melyekből vajmi keveset tudtak meg.
Milutin ezredes ösztönszerű, gyengéd tapintatossággal áttette a lakását Berg grófnő nyaralójából a szürke ház elhagyatott lakosztályaiba és naphosszakig sétálgatott a kert árnyas utain, borus arczczal tünődve azokon a kifürkészhetetlen rejtelmeken, melyeket a szürke ház rejtegetett. A halott arczára vetett futó pillantás nem keltett benne semmi emléket.
Hogy is ismerhetett volna a hosszu ezüstszakáltól körülfolyt, bánatdulta arczban a fiatal daliás nemesre, kivel évek hosszu sora előtt együtt mulatott? Borisnak sejtelme se volt arról, hogy Nimovitch utolsó urának része volt a szerencsétlen lengyel nemesség elfogatására felállitott tőr vetésében. Csupán két orosz férfi ismerte a nimovitchi kastély történetét. Dournoff ajkait katonai esküje pecsételte le és az orenburgi remete örökre bezárta a multak ajtaját és soha nem emlitette a halottat.
Idővel aztán a kiváncsi tömeg megszünt a szürke ház előtt ődöngeni és mire a teli hold ezüst korongja sugártengerével elárasztotta a vidéket, Wizocki gróf emléke csupán az árván maradt gyermek bús szivében élt még, ki határozottan vonakodott a szürke ház küszöbét átlépni.
Xenia grófnő egy este magához hivatta Borist.
- Kedves barátom. Egy kérésem van önhöz. Kisérjen el bennünket Bécsbe. De ne kérdezzen semmit. Majd később el fogok mondani mindent, a mit elmondhatok. Bizzék meg bennem. Okvetetlenül szükséges, hogy Margit rögtön érintkezésbe lépjen bécsi bankárával. Ugy látszik, a remete elkészült arra, hogy rögtöni halállal fog kimulni. Mert a nagy bécsi bankház főnöke beszélni akar az elhunyt leányával, hogy vele apja részletes utasitásait közölje, melyekkel az halála esetére megbizta őt gyermeke jövőjét illetőleg. Aztán kötelező igéretet tettem a szegény gyermeknek, hogy elmegyek vele lengyelországi zarándokutjára, melynek czélja néhány családi okmány átvétele, mikről édes apja emlitést tett.
- És a szürke ház? kérdé Milutin meglepetten.
- Azt lezárjuk és az itteni felügyelő őrizetére bizzuk. Csupán az elhunyt szelleme fogja ezentul lakni.
Milutin ezredes, kit a német rendőrség rég feloldott minden felelősség alól, mely a gyilkos rögtöni lelövése miatt terhelte volt, szabadon rendelkezhetett elutazását illetőleg és rögtön utra készült. Ünnepélyesen megfogadta önmagának, hogy Margitnak szenteli az életét.
- Tudni akarom, hol fog letelepedni zarándokutja után. Mert szeretem őt szivem legforróbb szerelmével és ha rajtam állna, rögtön a szivemhez ölelném és nem bocsátanám el többé magamtól soha.
Midőn Xenia grófnő Bécsbe érkezett, első dolga az volt, hogy néhány sajátkezű sora kiséretében a rejtélyes gonosz tettről szóló hirlapi tudósitásokat megküldje Mazzana asszonynak, ki ez idő szerint még mindig a Lago Maggiore partjain tartózkodott.
- Érzem, hogy ez a haláleset a multak pecsétjét fel fogja törni, suttogta Xenia grófnő, midőn a levelet elküldte. Tán csodát művelhet még a szerelem.

VI. FEJEZET.
Szemtől szembe.
Milutin tábornok alkonytájban merőn tekintett kastélya ablakából a hegyi ösvényre, mely a kastély alján lejtősen meredekült alá, midőn éles szeme messziről megpillantott egy futárt, a ki piczi tatár lovacskáján vágtatva közeledett a faszegélyezte uton. »Levelet hoz talán Boristól«, gondolta magában az ősz dalia és arczának szigorú vonásai ellágyúltak, a mint az ablaktól elfordúlva, egy utolsó pillantást vetett Orenburg zord ódon várára, mely a kastély alján elterült. Az orosz lobogó időnkint meg-meglebegett az esti szellőben és egy hosszú szürke katonai menet vonúlt el a völgyben, mint lomhán tovamászó hangyasereg.
Az öreg tábornok büszkén egyenesedett föl, midőn az árnyas alkonyatban fülébe hangzott a harczi zene és dicső emlékek elevenedtek fel a lelkében. Sziklaormon fennszékelő kastélyának falait százados moha és kuszónövényzet boritotta, mert még mielőtt a fehér czár kijelölte az orenburgi határvédő vonalakat, Milutin harczias ősei már szembeszálltak volt a vad kirgizekkel és a durva erkölcsü baschkirekkel.
- Egy utolsó kegyet kérhetnek még ő felségétől. A czár most is jóságos és kegyes irányomban. Ha Boris megkapná a határszéli őrsereg főparancsnokságát, mindig közelemben lehetne. Ez az állás ugyan csak tábornoki ranggal jár. Hanem a czár az orenburgi vár főparancsnokának is kinevezhetné őt. De nem akarom tönkretenni ifjú életét, nem akarom megakasztani ragyogó pályáját. Majd csak magam viselem súlyos bilincsemet, mig földi pályafutásom végét éri.
A remete észak felé irányitotta szemét, hol az égbetörő Ural hegység ködbevesző ormai apró dombokká alacsonyúltak és aztán a sötét erdőkön túl elterülő síkságon siklott végig a tekintete.
- És mégis, ha Boris itt tartózkodnék, itt élnek a Dumaloffok, Takosleffek és ezeknek fejedelmi gyermekei közül akadna a fiamnak hozzáillő feleség. Sehol a világon nem ontotta a természet oly pazarúl a kincseit, mint a vadregényes Ural vidékén, melynek hatszáz mértföldnyi területén a sebes Ural hömpölyögteti végig fagyos hullámait barátságtalan erősségek hosszú sora közepett. Arany, éreny, ezüst, drágakövek, minden, a mi drága és becses, itt terem meg földjének ölében. Van itt fölséges vadászat is, fejedelmi vadászat, és a katona kardját itt soha rozsda nem marhatja. A sivatag harczias szellemű fiai vad szenvedélylyel lázadnak itt fel ellenünk minduntalan és hadi sorba hivnak bennünket. Szép álom, de csak álom, sóhajtott föl az ősz tábornok, mialatt ruganyos léptekkel ment le fényes könyvtárába, melynek falait húsz hadjárat győzelmi jelvényei diszítették, és melynek ablakai a »Herczegnyeregre« nyiltak; igy keresztelte ugyanis a nép az Ural bércztetőjén kétszáz lábnyi magasságban végig vonuló hegyiutat.
Milutin únottan dőlt le nyugágyára és mindkét kezét égő szemére szoritotta.
- Boris nem az én világomból való. Ő az uj kor gyermeke. Nem, az ő derűs ifjú életére ne vessenek komor árnyékot az én magános keserveim. Neki meg kell nősülnie. Ama szép szőke arczú, selyemmel és csipkével vértezett ellenségek közül kell asszonyt választania, kik Oroszország bájos fejedelemnőjének trónja köré gyülekeznek. Oh Istenem, mért nem estem áldozatúl valami turkomán kardnak! Akkor ez az egész haszontalan vagyonom Borisra szállna. Nem, nem fogom őt itt élőhalálra kárhoztatni. Az ő életének lobogó mécse ne égjen el itt hiába. Mert csak egyszer élünk, csak egyszer. Neki nősülnie kell, akarom, hogy boldog legyen!
Milutin tekintete ujra azt az imádott arczot kereste, melyen szeme oly gyakran csüggött önfeledt merengésben sok, hiábavaló önvád közepett átvirrasztott éjszakákon. Keze reszketett, midőn a parányi arczképet visszatette a keblére és tekintete az újján csillogó zafirgyürűre tévedt.
- Oh Istenem; szerelmének egyetlenegy zálogát hadd kapjam még, mielőtt meghalok. Czeczile, óh Czeczile, olyan hosszú, olyan szomorú, olyan sivár ez a magános pokol itt e földön! Az élő feledés kínos vonaglása. Csak egyszer, ó csak egyszer ha láthatnám a te édes arczodat, egyetlen szerelmem! Tán ha Borishoz csatlakoznám, ha ujra járnám a világ útjait, a könyörületes végzet tán közelebb hozná egymáshoz sziveinket még egyszer az élet tengerének ösvénytelen útjain.
Háborgó lelkét az alkony homályában ujra erős bogba kötötte annak az asszonynak a varázsa, kit szive feledni nem tudott és nyugágyáról felpattanva, izgatottan járkált fel és alá a szobájában.
- Nem, nem halhatok meg, nem akarok meghalni, mielőtt őt nem láttam! Esküszöm rá, egyszer, még egyszer kell, hogy lássalak, Czeczil!
Halk kopogtatás akasztotta meg merengéseit és a kinyiló ajtóban az inas jelent meg, ezüst tálczán két levelet nyújtva át az urának. Mélyen meghajtotta magát és azt kérdezte, vajjon választ várjon-e a futár.
Milutin intett és reszkető kézzel bontotta fel leveleket.
- Boris! Xenia grófnő! suttogta és az asztalhoz ült, hogy elolvashassa a sűrűn tele irt lapokat. Az égen egy nagy csillag gyúlt fel a keleti hegyvidék bíbor ormai felett. A remény esticsillaga volt az, ugyanaz a csillag, melyen szeme oly sokszor csüggött Sorrento zafirkék tengermélységeinek partján, midőn még Czeczil révedező szemekkel sétált az oldalánál, fellegtelen boldogságának verőfényes napjaiban.
Éjfélre járt az idő, midőn a komornyik rászánta magát, hogy félbeszakitsa a tábornok bánatos merengését, ki ketreczbe zárt tigrisként hatalmas léptekkel járkált szüntelenül föl és alá.
- Kegyelmes uram, várjon-e a futár még tovább is válaszra? - kérdé halkan az egyetlen ember, a ki merészkedhetett urát sötét pillanataiban háborgatni.
- Olyan késő van már, Iván? - szólt Milutin, feleszmélve és meglepetten tekintett a hű szolgára. - Maradj. Mondd a futárnak, hogy maradjon itt éjszakára és pihenje ki az út fáradalmait. Te pedig küldd fel nekem a saját embereim egyikét. Egy fél óra mulva visszajöhetsz.
Alig hogy magára maradt, a papiron gyorsan tovasiető keze három levelet irt meg. Az első rövid apai parancs volt, melyben Borisnak utasitást adott, hogy Drezdában várja be további tudósitását.
- A nagykövetnek igaza lehet. Itt a háború ideje. A nagy, szent háború ideje. - Az agg parancsnok délfelé szegezte a szemét, arra, a merre a gyorsan tovahömpölygő Ural Konstantinápolynak veszi folyását. »Vajjon lesz-e idő, mikor a kékfehér lobogó Szófia tornyán fog lebegni? Boris, az én kedves fiam, a czár szárnysegédje és tábornagy lesz. Én pedig, a leomlott törzs, hadd heverjek ott, a hol porba dőltem.«
Aztán néhány sorban válaszolt fiának a titokzatos Waldberg Mihály tábornokra vonatkozó kérdezősködésekre olyan rejtélyes szavakkal, melyeknek nyitját Boris hiába kereste, midőn három héttel később megkapta apja levelét.
Xenia grófnőnek is csak nehány, de nagyfontosságú sorral válaszolt.
- Kedves barátnőm. Ujból felajánlottam kardomat a czárnak, hanem csak nyilt háború esetére. Egyedül ez akadályozhatna engem abban, hogy önnel egyetemben megkezdjem a nyomozást. Ha nyomára akad, kérem, sürgönyözzön, ha a világ végén volnék is, csak annyit, hogy »Jőjjön.« És én rögtön önnél fogok teremni, ha élek és hacsak karddal a kezemben az ellenséggel szemben nem állok. Hanem egyre kérem, ne csábítson el engem innen vak remény sugaraival. Kiméljen meg, az egekre kérem. Csak ő maga, csak az elvesztett kedves, csak ő vagy az utolsó hadjáratra hivó császári szó csalhat ki engem itteni magányomból. Ön az egyetlen, a kire rábiztam a múltak sötét titkát. Boris, az én szeretett fiam, ne tudjon meg soha semmit. Ha meg nem érem azt, hogy becsülettel szemébe nézhessek még egyszer Czeczilnek, Boris soha se sejtse, soha ne tudja meg Szorrentó titkait. Megbízom önben, önben egyedül.
Nemsokára Milutin éles hallása már megkülönböztette a patkók tompa dübörgését, mely arról tanuskodott, hogy futárja a völgyön tova száguld gyors paripáján. Az ablakhoz lépett és lebámult a tovazúgó Ural hullámaira, melyeken a holdfénynek a habokban megtörő sugarai játszadoztak és csalóka tükröződésükben mintha felcsillámlott volna Thule király aranyserlege, mely ott lenn pihen a ragyogó viztükör fenekén.
- Két hét múlva fogom tudni azt, vajjon a czár leküld-e a Duna torkolatához. Ott, ott vár reám talán a rég óhajtott halál. Tehát megelőzött a halálban az az ember, a ki ellen én e földön oly nagyot vétettem! Czeczile, Czeczile, hol rejtőzködöl? Csak meghajolna végre női büszkesége női szerelme előtt. Vajjon él-e még? - Milutin merőn szegezte szemét a csillagokra és reménytelen bánat fellege borongott az arczán, a mint kulcsolt kezekkel felkiáltott:
- De hol? Oh Istenem, hol? Tán nem is tud annak az embernek a kimultáról. Tán nem fogja megtudni soha. Oh csak ráakadnék, tán mindent jóvátévő szerelmem csudát művelhetne. Most neki adhatnám már a nevemet. Most bátran az arczába nézhetnék azzal a becsületes nyilt tekintettel, mit ő könytelt szemekkel hiába keresett a szememben ama elmult napokban, a földi paradicsom tündérálomszerü napjaiban. De Boris! Mindent be kellene neki vallani. Anyjának neve és emléke ép oly szent előtte, a milyen kedves nekem. Vajjon nemes lelke a lengyel kém nejét szeretettel üdvözölné-e? Ez tán az udvarnál is árthatna neki, tán megakasztaná fényes jövőjét!
A magános ábrándozó arcza egyszerre felderült:
- Megvan. Ahhoz az egyetlen emberhez fogok fordulni, a ki az ősi lengyel családok összes titkainak letéteményese; a jasnagorai zárda apátját fogom felkeresni. Ő tudja a lengyel családok történetét. Neki megvan az a kulcsa, melylyel megnyithatja a római papság óriási seregének titokzatos mindentudóságát. De vajjon fog-e szólni? Meg kell hogy találjam az én elvesztett szerelmemet, ha még él a világon. Nőül veszem. Jóvá teszem azt, a mit ellene vétettem; aztán nem bánom, ha csak egy órát élek is még; nem bánom, ha a török ellenséges hadsereg kellő közepében biztos halálba vágtatok is. Aztán az én Borisom szabad lesz. Ő lesz a család feje. És Czeczil, az én Czeczilem bátran szembe nézhet a világ legbüszkébb asszonyával is. A jövő legyen az övé. A mult az enyém volt és a mult feledhetetlen napjaiban Czeczil szive kelyhéből nyujtotta szomjas ajkaimnak az élet borát. Az enyém lesz ő még egyszer, hacsak egy napra is. Oh csak megérném azt, hogy szemében felgyúlni lássam még egyszer a sugarat, azt a sugarat, melyet a világ hagyományszentesitette téves felfogása az erényről és bűnről, kioltott benne. Oh Istenem! A szerelemben nincs bűn és erény!
Míg apja sziklájához lánczolt Prometheusként az Uralfolyam feletti szellős bérczi lakában küzködött saját lelkével - Boris Berg grófnő bécsi boudoirjában komor arczczal hallgatta Xenia grófnő rejtélyes szavait.
- Boris, ne kivánja tőlem, hogy a Waldberg Margit multjára boruló fátyolt most szellőztessem. Érje be azzal, ha mondom, hogy Margit lelke oly tiszta, mint az Alpesek gyopárja. És ne próbáljon szerencsét nála, kedves barátom. A bánat sötét napjai ezek. Hallgasson rám. Én megnyertem a kedves gyermek bizalmát. Multját, gyermekéveit hármas zárral pecsételt titok borítja. Csak annyit mondhatok, hogy Margit bankárja arról tudósitott, miként Waldberg Margit a jövőben is olyan nyugdíjat húz az orosz kormánytól, mint egy tábornagy egyetlen örökösnője. Azonkivül nagy pénzösszeg és nagyértékü ingatlan van rájuk bizva most is. Úgy, hogy a mi kedves árvánk anyagi jövője biztositva van. Hanem az élte titkos történetére vonatkozó okmányok a jasnagorai zárda apátjára vannak bízva és apjának sajátkezűleg irt lepecsételt levele azt tudatta Margittal, hogy az apát vagy utódjai az okmányok közűl egyiket-másikat addig kötelesek megőrizni, míg Margit huszonötödik életévét be nem töltötte. Az apátnak egy felhatalmazott képviselője minden évben felülvizsgálja a bankár évi számadásait és a családi ékszerek valamint még egy jelentékeny pénzösszeg is várja Margitét az egyház említett előkelő főpapjánál.
- Sajátságos, - szólt Boris. - Tehát a szegény árva élete fölött tovább is borongjon a multak titkának fellege. Most már egész tisztán látok. A római gyóntatószék rettenetes pecsétje őrzi a való történetét, mert Milutin tábornok bizonyára jámbor és igazhivő katholikus volt.
- Eltalálta Boris, - felelt Xenia grófnő.- Maga az apa lelkifurdalástól vezérelve tette főbenjáró bűnének vagy halálos vétkének, őszinte vallomását és vallásának érzéketlen papságára bizta úgy a múltak titkát, mint gyermeke jövőjének irányozását.
- És az ő fönnhatóságuk örökké tart, - sóhajtotta Boris.
- Azért hát várnia kell, kedves barátom, - szólt Xenia grófnő bánatos mosolylyal, - míg Margit visszatért lengyelországi zarándokútjáról. Igaz ugyan, hogy fölséges ura maholnap csatatérre szólithatja önt, hanem higyje meg, Boris, még lovagias férfi létére sem tudja teljesen megérteni e drága gyermek lelkének mocsoktalan szűziességét. Osztatlan szerelme az öné lesz, ha majd a bánat vihara lezajlott. Legyen türelmes, Boris és bizzék bennem. Margit félénken eltitkolt növekvő szerelme napról-napra mélyebb gyökeret ver szivébe és ha ön majd kopogtatni fog szive ajtaján, lelke szerelmesen a küszöbön fogja önt várni. Hanem most útra kell indúlnia az én társalkodónőm és egy szolgálatomban megőszült inas kíséretében; egyedül kell mennie.
- Ah, hát ön is elhagyja? - kérdé Boris elszoruló szivvel.
- Nem, ne féljen, ő most az én szivemnek kedvencze, hanem ha ő Mazzana asszonyhoz el akar látogatni, nem szabad, hogy vele menjek.
Boris tágra meredt, bámuló szemekkel hallgatta Xenia grófnő vallomásait, ki eddigi tartózkodásából kilépve, elbeszélte neki, hogy a nagy művésznő kereken megtagadta abbeli kérését, hogy fogadja őt magánlakásán.
- A mi kedves Margitunk szűzies szépségének, elbűvölő kedvességének és bús árvaságának fegyvereit viszi magával a harczba, - folytatta Xenia grófnő. - És ha ezekkel a fegyverekkel győz, úgy megtudhat egyetmást gyermekéveinek homálylyal boritott napjairól, mielőtt a jasnagorai apát elébe megy. Adja az ég, hogy eredményesen járjon.
- Magyarázza meg nekem e szavakat, - kérlelé Milutin a grófnőt.
- Kedves barátom, Waldberg Mihály a halála előtti estén azt a fontos nyilatkozatot tette előbbi életére vonatkozólag, hogy Mazzana asszony ismerte volt a mi kedves Margitunk anyját.
- Hanem csak úgy fordúlhatsz hozzá, gyermekem, ha engem hirtelen valami baj érne, ez volt Waldberg tábornok szava. Most a gyilkos keze kettévágta e furcsa tilalom bilincsét és Margitnak jogában áll, hogy a soká rejtegetett valót megtudja.
- Mit tegyek hát, - kérdé Boris szikrázó szemekkel, a mint távozni készülve, megcsókolta bájos tanácsadójának kezét.
- Ereszsze el Margitot olaszországi útjára, a nélkül, hogy egy kérdést intézne hozzá. Várjon itt egy hétig és igérje meg, hogy addig nem beszél neki szerelemről, míg az apát leleplezéseit nem hallottuk.
- Megigérem, - felelt Boris lovagiasan, bár szerelmes szivét türelmetlen izgatottság dobogtatta meg.
- Olyan nehéz a várakozás, - sóhajtotta búsan, a mint a nyaralót elhagyva, szeretetteljes tekintetet vetett a megvilágitott ablaksorra, melynek mögötte az a leány, kit ő a világon legjobban szeretett, titkos, de annál forróbb szerelemmel gondolt rá.
A nap aranysugárkévéket hintett Bellagio gyönyörű előfokának sötétzöld lombozatára, midőn Margit egy héttel később, a hosszú úttól kimerűlten, hallgatta a Villa Verdi portása meg az ő kocsisa közt lefolyó párbeszédet. Az öreg olasz portás kétkedőleg rázta a fejét, míg szeme a rábizott névjegyet és a levelet betüzgette, melynek átadását kelletlenül elvállalta.
- Előre megmondhatom, kérem, hogy ő nagysága nem fogad senkit - abszolute senkit.
Az árva lány szeme könybe lábbadt, a mint epedő tekintetét a vakitón fehér márvány nyaralóra szegezte, mely a hüvös tó partján zöldelő fasűrűség ölében pihent. Szive elszorult. D’Albertné, a grófnő bizalmas társalkodónője, szivébe véste Xenia grófnő előzetes figyelmeztetéseit és mig a vonat Innsbruck erőditvénye mellett elrobogott és tovaszáguldott a Brennerhágó pókháló módjára kanyargó útjain, az okos asszony el nem mulasztotta, hogy az izgatott leányt egy netáni kudarczra előkészitse.
- Ne felejtse el, édes gyermekem, - szólalt meg szeliden, - hogy minden embernek egyéni fejedelmi joga az, hogy önmagába visszavonúljon. A művészek lelke különösen sajátságos szerkezetű és excentrikus. És az a nagyhirű asszony hirtelen vonúlt vissza a nyilvános élettől, hogy a magányba zárkózzék, bizonyára fontos oka van rá!
Albertné asszony nagyon kelletlenül vette hát útját a nyaraló kerti utjain, mert Margit esdeklő szavai a fülében csengtek még mindig.
- Az égre kérem, csak öt percznyi kihallgatást kérek. Mondja meg neki, hogy Waldberg Mihály árvaságra jutott leánya, a bánat gyermeke, egy anyátlan gyermek, a ki az anyját nem ismerte soha, üzenetet hozott neki a halottól.
Az ifjúság szenvedélyes epedése izzott Margit lelkében, a mint hintójában egyedül maradva, némán várta társalkodónőjének visszatértét. A délutáni szellő lágyan csókolgatta a szép leány orczáit, kinek sötét gyászruhája érdekes keretül szolgált a halovány rozsabimbóra hasonlító üde arcznak, melyet dús sötétbarna hajának hullámai öveztek. Bús, sötét szemét nem gyönyörködtette a három ágra szétváló tó páratlan szépsége.
Feje fölött a lepontini és rhäti alpok természetfaragta ormai sötétlettek, melyeknek bíborködös tetőit örökös hó ezüstleple boritotta és a remek szépségű tó erdőkoszorúzta partszegélyeinek ölében, álmatagon és zafirkéken terült el méla, hangtalan csendben Como, Bellamo és Leoco regényes partjai között. Az ózonos lég illatárral volt terhes és a drágakőragyogású tó, a sebeshullámu Adda gyermeke, csendes békében mosolygott feléje. A váltakozó partok mentén az olasz nagyok ősi birtokai emelkedtek égnek és a kastélyok alján parányi, rejtett fészkek vonúltak meg, melyeknek szerelmi dalai és gyászos keservei soha be nem hatoltak a nagyok palotáinak fényes termébe.
- A világ legbájosabb rejteke ez, - mondta volt Xenia grófnő. - A legboldogabb szív és a legsötétebb lélek, a legmélyebb fájdalom és a szerelem legédesebb, legrajongóbb álma mind-mind ott lappang, ott van eltemetve Bellagio álmatagon szendergő virányaiban.
- Földi paradicsom, - suttogta Margit, a mint szemei tovasiklottak a tündérszép vidéken. A következő perczben D’Albertné bukkant elő a kerti út egyik kanyarulatánál. És nem remélt siker szikrája lobbant fel ragyogó szemében.
- Jőjjön, jőjjön gyermekem! Mazzana asszony a czedrusok árnyában várja.
És a jó hirt mondó asszonyka újjával odamutatott arra a kis svájczi modorban épült kerti lakra, mely a kiszögellő sziklacsúcson meglapúlt, a melynek lábánál a kristályvizek zafirkék hullámai tükrözték az elbűvölő Bellagio körvonalait. Soha ilyen pihekönnyű léptek nem suhantak végig e tavaszzománczos ösvényeken, mint a milyenekkel a fiatal, biboros arczú és ragyogó szemü Margit sietett a kijelölt helyre. Arról az ismeretlen anyáról álmodozott, kinek sohase látta az arczát. Görög erdei nymphára emlékeztető kecses alakját derűs szűziesség varázsa folyta körűl. Egyetlen egy gondolat izzott benne; az, hogy méltó akar lenni Borishoz és hogy most életének, születésének története várja őt. Egész valóját gyermekkorának elvesztett anyja iránti viszonzatlan szeretetének hullámai árasztották el, ama álmában látott, szerető nőért való rajongása, ki egykor bölcsője fölé hajolt.
Margit összerezzent, midőn egy sugár termetű nő, a ki eddig hallgatagon bámúlt a mormogó habok tükrére, egyszerre felemelkedett és feléje fordúlt. Szive megdobbant ama dallamos hang édes szivbelopódzó zenéjének hallatára, mely szeliden szólalt meg:
- Ön személyesen akar velem beszélni, gyermekem. Jőjjön ide mellém. Mondja meg, mit akar tőlem, - folytatta a lágy fuvolahang, - én ismerem apja halálának bús történetét; kiméljen meg hát édes gyermekem közelmúlt keservének ecsetelésétől.
Margit szeme elbűvölten csüggött az előtte álló nő fejedelmi szépségén; de szive nem sejtette még, hogy a művésznő lázasan dobogó keble epedő szivet takar, mely forrón sovárogta azt az egyet hogy bár szivére ölelhetné most az anyai szeretet lángoló ölelésével a remegve előtte álló leányt, kihez a természet egyetlen oldhatatlan és szent köteléke fűzi.
Margit akadozottan rebegte el magányos, örömtelen gyermekéveinek történetét, az anyátlan árva történetét. Beszélt szeretet hiján lévő szomorú leányéveiről, elkeseredett apjának hosszas utazásairól, meg arról a végzetes következményü izgatottságról, mit Milutin nevének említése keltett az öreg remetében. Aztán megemlékezett a hős Borisról és apja haragos furcsa tilalmáról, elmondta, hogy útra készül oda, a hol a jasnagorai zárda sok csatát látott meredek falai az ősi Lengyelhon dúsgazdagságának romjait, ezer meg ezer nemes titkait és a lengyel egyház utolsó arisztokratáinak falaiba zárkózott, tört sziveit rejtegeti.
Az ártatlan gyermek még nem volt jártas a világgal való bánás nagy művészetében. Csak a remeteéltet élő csodaszép asszony szivét akarta meginditani és nem vette észre, hogy néma hallgatójának arczán ragyogó gyémántcseppek peregnek végig, a mint ölében kulcsolt kezekkel bámul az előtte elterülő tóra.
- Üzenet a halottól! - suttogta Bellagio úrnője halkan és Margithoz fordúlva, megragadta a fiatal leány hófehér jobbját. - Nem talált apja hagyatékában családi okmányokat? Nincsenek ereklyéi? Nincs semmije, a mi nyomra vezethetne?
De még mielőtt Margit, kinek egész valóját átjárta a gyöngéd kéz érintése, e kérdésére válaszolhatott volna, szőke feje már ott pihent Mazzana asszony kebelén és ajkai fuldokolva zokogták:
- Csak egy rövidke mondatot tudtam kicsikarni tőle esdő könyörgéseimmel. Azt mondta, hogy ön ismerte az édes anyámat. És most, Isten szerelmeért, annak az anyjának szent emlékére, ki önt világra szülte, a saját keblében dobogó, jóságos női szivre kérem, szóljon! Beszéljen az édes anyámról!
És Margit térdre roskadt a fejedelmi szép nő előtt, kinek az egész világ meghódolt.
- Az édes anyja szerette magát, gyermekem, nagyon szerette, - tört ki a szó a kővémeredt Niobe ajkairól. - Hallgasson ide, gyermekem. Vannak a szivnek rejtekei, melyek csak nagy nehezen nyilnak meg, még a tiszta, az ártatlan kezek érintésére is. Meg kell gondolnom a dolgot. Egy Istennek tett fogadalmat kell megtartanom. Olyan fogadalmat, mely arra kötelez, hogy megoltalmazzak egy ártatlan, szeretett gyermeket. - Hangja itt könybe fúlt. - Ön Xenia grófnőben második anyát talált. Maradjon az ő oldala mellett. Bízzék meg benne és várjon és bízzék bennem is. Elhúnyt apja emlékének nem tartozom semmivel. Hanem édes anyja emlékének...
Hangja elakadt és karjai görcsösen ölelték kebléhez a vállára borúlt leányt.
- Menjen el a grófnővel a jasnagorai apáthoz. Életemre esküszöm, hogy mához egy évre mindent meg fog tudni. Még nincs itt az ideje. Hanem aztán meg fogja ismerni azt a szeretetet, mely bölcsője felett őrködött és mely még a siron túl is áldásthozón kiséri. Most még szent eskü köti meg a nyelvemet. Itt, ebben a házban, mely nyitva áll majd önnek, fogom várni mához egy esztendőre és az én ajkaimról meg fogja tudni azt, a mit az apát tán el nem akar mondani. Hanem viszont egyet kérek öntől, gyermekem; a legmélyebb titoktartást. Soha senkinek, még Milutin ezredesnek se fogja emliteni az én adott igéretemet.
A hullámok halk morajjal csapdosták a sziklapartot, hol Margit édes öleléssel simúlt Mazzana asszony kebléhez.
- Úgy hát szeretett engem az édes anyám? - rebegte halkan.
- Jobban szerette, mint a saját boldogságát, jobban, mint a lelki üdvösségét, itt a földön és a másvilágon, - szólt a művésznő ünnepélyesen. - Most egy napra itt tartom magamnál, aranymadárkám, édes gyermekem. Aztán ma este ugy fog tőlem bucsuzni, mint egy jótékony nemtőtől. Arra fogom kérni, hogy irjon nekem, számoljon be minden napjáról. Őrködni fogok felette, mintha az én gyermekem volna. És mondja meg a grófnőnek, hogy egy magányos asszony áldása követi élte minden utján. De most még nem szabad a grófnővel találkoznom, mig a multak titkos pecsétjét fel nem törtem.
Margit csókokkal boritotta a szeretetteljes ajkakat, melyek a szeretet első gyöngéd üzenetének jóleső melegével beszéltek a meseországbeli édes anyáról, kinek képéről szive álmodott.
- Ön ismeri az édes anyámat. Üzenetet küldök hát neki önnel, asszonyom, az én forró szeretetem üzenetét. Látni fogom őt! Ismerni fogom! Szeretni fogom itt e földön, vagy a túlvilágban, túl azon a parton, melyen a bánat utolsó hullámai megtörnek!
A két nő karonfogva haladt az illatos sűrűségen keresztül a nyaralóig, melynek ajtaján d’Albertné aggódva várta őket. Midőn egymás mellett látta a két gyönyörü arczot, önkénytelenül összerezzent.
- Xenia grófnőnek igaza van, de nekem nem szabad szólnom.
Az est hosszu órái oly gyorsan röppentek tova, mint valami édes tündérálom, mert a fiatal leány visszafojtott lélegzettel hallgatta Mazzana asszony világjáró életének szingazdag leirását és a Nyugat egén rég kigyultak már a csillagok, midőn Margit végre álomra hajtotta fejét a nyaraló kertre nyiló szobájában, melynek ablakai alatt a holdfényben ringó tó ezüst tükre elterült. Hanem az ifjuság és ártatlanság édes álma csakhamar rászállott szűzies pilláira és midőn reggel a hajnal biborfénye a kék halmokon izzott, Margit édes álomból ébredve, azt suttogta:
- Megálmodtam-e azt, vagy látomány volt-e? Oh Istenem, bár ne volna álomkép csupán!
Mert az éjjel ugy rémlett neki, mintha egy szerető szép asszony hajolt volna az ágya fölé és álomlezárta pilláit megcsókolva, azt sugta volna fülébe:
- Isten áldjon meg, én édes gyermekem!
Mazzana asszony arczán vigasztaló remény és szent igézet mosolya ragyogott, midőn reggel szobájába hivta fiatal vendégét és boudoirjának titokzatos félhomályában utoljára ölelte őt keblére.
- Bizzék meg bennem, édes gyermekem, várjon és aztán jőjjön el hozzám!
A kék Alpesek ködben uszó ormai már rég eltüntek Margit szemei elől, de Mazzana asszony szivetinditó hangja, melyben oly kimondhatatlan gyengédség rezgett, még soká csendült meg Margit fülében. A kedves gyermek szivét jóleső melegséggel árasztották el azok a forró ölelések, melyek elhagyatott árva jelenét boldog jövő igéretével kecsegtették. Hanem aztán, midőn visszahivta emlékezetébe a nagy művésznővel folytatott hosszu párbeszédet, remegő szivvel nézett elébe a lovagias Borissal való találkozásnak.
- Még mindig a sötét homály gyermeke vagyok. Valami régi átok sujtja életemet.
Aztán eszébe jutott az a szenvedélyes gyülölet, mely apját Milutin nevének emlitésére elfogta és visszaemlékezett arra is, hogy mily megvető hidegséggel emlékezett meg Mazzana asszony elhunyt apjáról. Még az ő gyermekes tapasztalatlansága is ösztönszerüleg érezte azt, hogy a művésznő bizonyára ismeri a Milutin-család történetének legcsekélyebb részleteit is.
- Még Boris sem találkozott soha ezzel a csodaszép asszonynyal és ő mégis ismeri apjának egész történetét és jellemét. Minő sötét emlék az, melyből apám gyülölete és átka fakadt?
Midőn Margit Drezdába érkezett, az első szomoru hir, mely őt fogadta, az volt, hogy Borisnak a czár parancsára Pétervárra kell utaznia.
- Egy hosszu, hosszu esztendő van előttem, sóhajtotta Margit, midőn biborra gyuló arczának áruló pirját azzal remélte rejtegethetni, hogy szemérmesen földre sütötte könyfátyolos szemét.
- Mikor bucsuzik az ezredes ur? - kérdé halkan.
- Boris előbb Jasnagorára kisér bennünket és aztán Varsóban megvár, hogy bucsut vehessen.
- Visszamegy Keletre? - faggatá a fiatal leány Xenia grófnőt, szivébe nyilaló halálos félelemmel, melynek nem mert kifejezést adni éleslátásu anyai barátnője előtt.
- Igen, gyermekem, odamegy uj babérokat aratni.
Margit elhallgatott és révedező szemekkel álmodozott a titokzatos multról és a homályos jövőről; csak akkor rezzent föl merengéséből, midőn Boris belépett és sugaras arczczal üdvözölte őt.
- Boris, - szólalt meg Xenia grófnő, mialatt Vera és Margit a szalon másik végében összebujva sugdostak, - önre bizom, hogy Pétervárott megtudja Waldberg gróf multjának történetét, mert most már kétségtelenül tudom, hogy ő valami igen fontos személyes szolgálatot tehetett a czárnak. Margit ugyanis bécsi bankárjának révén hivatalosan arról értesült, hogy élethossziglan huzza majd az apjának kivetett nyugdijat.
Boris arcza elborult, midőn e megfejthetetlen talányon töprenkedett és az egész utazás alatt mindig azon tünődött, hogy miért fedi oly sötét homály ennek az embernek a nevét, ha tényleg nagy horderejü szolgálatokat tett a fejedelemnek. A lengyel határon elváltak utjaik és Boris egyedül indult Varsóba.
Margit Berg grófnő kiséretében Jasnagorán várta a tiszteletre méltó agg apát elé való bocsáttatását, hogy az ő kezéből átvegye apjának letétjét. Határozatlan balsejtelme ösztönszerüleg is azt sugta neki, hogy apjának multja Lengyelország valami rég eltemetett szomoru történetével van kapcsolatban és ez a sejtelem annál aggasztóbb félelemmel töltötte el, mert a szivébe lopódzott szerelem nap nap után csak a Boristól való válásról suttogott.
Ő tudta és érezte azt, hogy baráti rokonszenvnél mélyebb érzés az, mi a fiatal hőst hozzá füzi és midőn Xenia grófnő elmondta neki, hogy a jeles fiatal tisztet külön megbizással küldte a czár Kis-Ázsiába, holthalvány arczczal fogadta e megdöbbentő hirt.
Még az örökké mosolyderüs Vera is elkomolyodott, midőn látta, hogy barátnője e hir hallatára szótlanul emelkedik föl helyéről és a jasnagorai ódon kastély ablakához lépve, merőn szegzi szemét a nagy bástyafalas zárdára, melyben az ő sorsa rejlik. Szemei forró könyekkel teltek meg és egész teste nagy nehezen visszafojtott zokogástól remegett meg, midőn halkan suttogta:
- Ő messze elmegy, nagyon messze, és tán sohse fogja megtudni...
Zokogó panasza elhalt ajkain, mert e perczben egy feketeruhás barát jelent meg a küszöbön és tudatta vele, hogy a tiszteletre méltó apát várja őt.
Mély gyászba öltözötten sietett Margit hű komornája kiséretében, a lengyel szűz anya ódon hajlékához, mely fönn a bérczormon sötétlett. Az egész uton egy szót se váltott a baráttal, ki némán vezette be őt egy nagy terembe, hol egy őszhaju aggastyán ült papirosokkal boritott asztala mögött. A barát aztán ép oly szótlanul vonult vissza a szoba egyik zugába és ott térdre borulva, az egész idő alatt fel se vetette szemét. Csupán keskeny ajkai vonaglottak meg esdeklő imában és jobbjával meg-megveregette a mellét, amint hiába igyekezett arra, hogy ájtatosságát meg ne zavarják a könyörgő gyermeklányka esdő szavai, ki hosszu, hiábavaló faggatás után félájultan borult térdre az apát előtt.
Midőn Margit az apát szobáját elhagyta, arcza elárulta, hogy az agg apát nem csepegtetett enyhitő balzsamot szivének vérző sebeibe.
- Legyen türelmes, gyermekem, - szólott az apát tompán. - Ön fiatal és ártatlan. Bizzék az Uristenben és a szent Szűzben. A várakozás éve el fog mulni, gyorsabban, mint szeretné. Ne akarjon időnek előtte megtudni valamit. Mert egy nagy bűn, egy rettenetes vétek árnya borul arra a multra, melynek titkaiba be akar hatolni.
Az esti szél busan zúgott végig a nagy lengyel sikságon, és az esti csillag kipattant a keleti ég felhős homályából, midőn Margit zokogva mondotta el szomoruan végződött látogatásának eredményét. Az ékszerek, a pénz, a számadások egy Varsóba induló barát révén kezéhez fognak jutni ugyan, hanem a lepecsételt iratokra, az elhunyt apa rettenetes hagyatékára, mely a gyóntatószékbe letétetett, két hosszu évig kell még várnia.
- Vége van mindennek, örökre. Soha nem fogom neki elmondhatni a valót. Mert a szivem meg fog szakadni, mielőtt az az idő elérkeznék. Ő el van veszve számomra, el van veszve örökre, mindenkorra!
- Gyermekem, édes Margitkám... Istenajándékozta drága gyermekem. Ne csüggedj el. Légy erős és bátor. Hisz Bellagioban vár rád valaki, a ki egy év mulva le fogja leplezni a multak szomoru történetét. És Boris várni fog.
Egy borus, esős őszi délután Margit lesütött szemekkel állott Boris előtt. A fiatal katonatiszt varsói tartózkodásának utolsó napja volt ez.
- Margit, én távozom, - szólt, mindkét kezével megragadva a fiatal leány jéghideg kis kacsóit, - megyek a császár hivó szózatára, hazám szolgálatában. Már rég szerettem volna elmondani önnek mindazt, ami most ajkaimra tolul, hanem - hangja reszketett, amint Margit gyászruhájának leomló fekete ránczait érintette - ez visszatartott. De itt hagyom önt annak az áldott nőnek az oltalma alatt, ki anyát pótolt nekem, azt a drága anyát, kit én nem ismertem soha, ép ugy, mint ön nem ismerte azt, a ki önnek életet adott. Soha még nőhöz nem mondtam azt, a mit most önnek mondok, Margitom, hanem arra kérem viszont ez emlékeztető jellel, hogy várjon rám egy évig.
Ezzel egy vékony, lekopott aranykarikát huzott rá az ujjára.
- Anyám jegygyűrűje volt, - mondá ünnepélyesen. Aztán lehajtotta büszke fejét és megcsókolta a vasmarkában nyugvó remegő ujjakat. - A czár iránti kötelességemet kell teljesitenem. És van még egy másik szent kötelességem az apámmal szemben is. Xenia grófnőnek meg fogom irni mindazt, a mit önnel tudatni akarok. Ő mondta meg nekem, hogy önnek is még egy hosszu esztendeig kell várnia. És most itt a válás percze! Margit, Margit, fog-e rám várni, míg megpróbáltatásunknak vége lesz?
Margit felvetette szemét és szeretettől sugárzó tekintete Boris tüzes pillantásával összevillant.
- Azért kérdi, Boris, hogy próbára tegye bizalmamat? Várni fogok. És addig is viselem a gyűrűjét, elhunyt édes anyjának jegygyűrűjét.
És Margit könyek között mosolygott, midőn Boris forró ajkai homlokához tapadtak.
Mire feleszmélt, Boris már elhagyta a szobát és Margit Xenia grófnő karjaiba borulva zokogta:
- Boris, várok rád, várok, várok...
Ezt fogadta meg naponta ismételt szent esküvel hosszu, kinos hónapokon át.

III. KÖTET

I. FEJEZET.
Berg grófné szótlan meglepetéssel tapasztalta, minő méltóságteljes nyugalommal fojtja vissza fogadott leánya mély fájdalmát és izgatott nyugtalanságát. A jasnagorai apát komoly küldöttjével együtt napot nap után azzal töltött, hogy az apja hagyatékából rászállott nagy kiterjedésü birtok sok évi számadásait átnézze és verifikálja, és ez, valamint a bécsi bankár beszámolásai és a hivatalos formalitások egyelőre minden más szomoru gondolatot háttérbe szoritottak.
Xenia grófnő a varsói királyi palotában telepedett le, melynek hajdani hangot adó királynője ő volt. És Vera csakhamar hű bizalmasa lőn a fiatal leánynak, meghittje minden szerelmes bánatának. Együtt bolyongtak d’Albertné kiséretében, Varsó regényes külvárosaiban, mig Xenia grófnő a megszakitott társadalmi összeköttetések fonalát ujra felvette, hogy diplomatikus furfanggal megtudjon valamit Wizocki grófról és eltünt nejéről. Hanem minden női cselszövénye hiábavalónak bizonyult.
Egy hónap mult el igy és Sobieski büszke utódai, katholikus hitük fogadalmaihoz ragaszkodva, féltékenyen őriztek minden titkot, mely az idők folyamán rábizatott a katholikus papságra, Lengyelország ama egyedüli kiváltságos lakóira, kikre az orosz fenhatóság ki nem terjedt. Berg grófnő végre sóhajtva látta be, hogy hiába tölti az időt a régi boldog napok szinhelyén; nyomozása eredményre nem vezetett.
- Kedves grófnő, - szólt a lengyel főkormányzó az utolsó titkos értekezlet alkalmával, - a katholikus papság a bölcsőtől mind a sirig hiven megőrzi a lázadók titkait a gyónási szentség pecsétje alatt. Nyiltan ugyan nem szegülnek ellene semmi kormányrendeletnek, hanem a tisztán vallási szertartásokra: keresztelésre, esküvőre, temetésre és gyónásra meg kell adnunk az engedélyt. És mindezek a vallási összejövetelek hozzájárulnak ahhoz, hogy a lázadást szitsák az élve eltemetett nemzetben, melynek a mult összes büszke dicsőségeiből csupán vallásuk maradt meg. Soha még kincsaranynyal se tudtam behatolni elsánczolt, szük világuk belsejébe. Nagyon jól emlékszem még Wizocki grófra és sohse felejtem el a grófnő elbűvölő szépségét. Hanem a lengyel nemesség virága szerteszóródott a világ négy tájában és egy nép multjának sirja iránt kegyelettel kell hogy viseltessünk. De, ha valamikor nyomára akadunk Nimovitch eltünt urnőjének, rögtön küldök önnek hirmondóul egy táborkari tisztet. Annyit azonban mondhatok, hadd gördüljön le a függöny a nimovitchi szomoru tragédia felett. A játéknak vége van.
Xenia grófnő titokban még egyszer szerencsét próbált és egy bizalmas emberét elküldte a nimovitchi kastélyba; de csak annyit ért el vele, hogy megtudta, miként Boris Milutin egy napot töltött ott és megtekintette apjának sajátságos ajándokát. Mély csend borult az egész vidékre. A parasztok hallgatagon szántották fel a földeket. A szél, mint hajdanta, ugy most is, zokogva süvöltött át a sűrű erdőkön és a tó csobogó hullámai csapdosták a partot, melyen Wizocki Czeczil lábai nem hagytak többé tündérnyomokat. A nagy fogadóteremben ott sötétlett még mindig az üres keret, melyből bünös kéz tépte ki a lengyel grófnő csodaszép arczképét.
Xenia grófnő növekvő aggodalommal tapasztalta, hogy Margit orczái napról-napra halványabbá válnak és mivel a zord tél a küszöbön volt, nem volt semmi okuk arra, hogy tovább időzzenek Varsóban. Milutintól rövid sürgöny érkezett csak, tudtul adva azt, hogy utban van a török csatatér felé.
- Margit, - szólalt meg Xenia grófnő, midőn az első hó ezüst leple boritotta Varsó komor várának bástyafalait, Margit, menjünk el innen, valahová a délvidékre.
Margit felvetette a szemét és révedező tekintete mélán elmerengett a fagyos téli légen átcsendülő varsói harangok érczes kongásának hallatára; aztán szeretetteljes pillantást vetett a mellette álló jóságos anyai barátnőre.
- Menjünk bárhova, bárhova a világon, csak Drezdába ne. Mehetünk; mert sem Lengyelországban, sem Oroszországban nem fogok ráakadni a mult titkainak nyitjára.
Rómának vették tehát utjokat, miután Xenia grófnő még egy utolsó, de hasztalan kisérletet tett.
Szivhez szóló levelet irt annak az egyetlen nőnek, kinek igérete Margit utolsó reménysége volt és szeretetteljes lángoló szenvedélyt lehelő szavakkal kérte meg Mazzana asszonyt, hogy könyörüljön meg a szerencsétlen árván, kinek multja ép oly homályos, mint amilyen kétséges a jövője. Hanem a nagy művésznő erre csak ennyit válaszolt:
- Várjon és reméljen. Be fogom váltani a szavamat, de csak amikor itt lesz a kitüzött idő.
E levéllel egyidejüleg arról értesült Xenia grófnő, hogy Bellagio urnője keletre utazott, és igy a tél a tudás templomához vezető egyetlen kaput is bezárta. E kudarcz után Xenia grófnő, hozzátartozóinak tudtán kivül, egyedül zarándokolt még egyszer Jasnagora bástyavárába. A czár mindenható kormányzójának egy irásbeli ajánlatával remélte megnyerhetni az agg apátot; de ez sem nem csökkentette, sem nem növelte a komor zárdafőnök iránta való érdeklődését, kinek szemében minden emberi szenvedély egy rég eltemetett mult álomlátománya volt csupán.
- Kedves leányom, - szólt szeliden, mig átható tekintete, melyet az egyházi élet hosszu éveinek tapasztalata megélesitett, a grófnő vonásaiból minden rejtett gondolatot kiolvasott. Kedves leányom, néha a hallgatás nagyobb jótétemény, mint a szó. Tagadó válaszomban sok szeretet rejlik. Ne igyekezzék megelőzni azt az időt, midőn szép nevelőlánya meg fogja tudni a multak történetét. Őrizze és vezérelje inkább az ő ártatlanságát. Jőjjön a mi segitségünkre gyengéd női szivével. Mert mi is szüntelenül őrködünk felette. A mi eltérő utainkon mint egy család gyermekei járjuk az élet utjait. A mi hitünk és az önöké közt csupán emberi gőg a választófal. Én fel nem törhetem a jövő pecsétjét. Menjen, édes leányom, menjen; az én áldásom fogja kisérni és az apátlan, anyátlan árvák Istene áldja meg utain.
Midőn Berg grófnő római utazásuk alkalmával Bécsbe ért, felhasználta az alkalmat arra, hogy bekopogtasson a nagy bécsi bankárczég főnökéhez, kinél számtalan előkelő család titka volt letéve. Az agg pénzarisztokrata, kit az orosz nő szeretetteljes lelkesedése meglepett, udvarias önmegtagadással késznek nyilatkozott minden kivánt utánjárásra. Ámbár aranyszegélyü szemüvege meg-megrezdült, mialatt szeme a Milutin Vassili névvel jegyzett levél sorait átfutotta, a pergamentarczbőrü vén bankár nyugodt hangja hivatalos kimértséggel válaszolt látogatója kérdezősködéseire:
- Én évek óta tisztában vagyok azzal, méltóságos asszonyom, hogy az elhunyt Waldberg tábornok neve nem szerepelt az orosz hadsereg hivatalos névsorában. Lehetséges tehát, hogy, barátja véleménye szerint, a nyugdij, melyet bájos pártfogoltja kap, nem katonai nyugdij. Hanem annyit jó lélekkel mondhatok, hogy Waldberg Mihály tábornok utlevele hivatalosan be volt iktatva és szabályszerüleg ki volt állitva. Erről meggyőződtem barátomtól, az itteni orosz nagykövettől, kapott informácziók révén. Az elhunyt uri ember mindig nagyon zárkózott és tartózkodó volt az ő magánügyeit illetőleg. Nem kételkedem benne, hogy összes családi okmányai a jasnagorai zárda papságának őrizetére vannak bizva. Hanem az adott becsületszó elnémitja az én ajkaimat.
- Hanem mint orosz alattvaló ön nagyon jól fogja tudni azt, hogy Waldberg Margit nem mehet férjhez, ha nincsen születési bizonyitványa és egyéb okirata. A drága gyermek tetemes vagyona, egész jövője, boldogsága függ attól, hogy némi felvilágositást kapjon az eredetét illetőleg. Nem lehet, nem szabad, hogy ő törvényesen névtelen árva maradjon. És a keresett okmányok nélkül ő nem mehet férjhez.
- Ugy hiszem, méltóságos asszonyom, - felelt a ravasz bankár, - hogy ezek az akadályok csak egy orosz alattvalóval történendő egybekelése esetén forognának fenn. Mint római katholikus, a jasnagorai apát különös oltalma alatt áll, aki előkelő egyházi állást foglal el és a nagy római egyház minden őt megillető kedvezményben részesülne az esetben, ha saját hitebeli férfival hozzá méltó házasságot akarna kötni.
A grófné erre nem tudott mit válaszolni; némán, merőn bámult a bankár ravasz arczába.
- Az én nézetem az, hogy a boldogult tábornok ezt az ügyet tanulmányozta és igen furfangosan eszelte ki a dolgot. Utolsó óráinak e határozottan kinyilvánitott óhajával minden valószinüség szerint azt akarta elérni; hogy megakadályozza egyetlen gyermekének egy oroszszal való egybekelését. Huszonöt éves korában az érdekes és kedves fiatal hölgy a zárdában őrzött iratokból megtudja majd apjának titkos szándokait. Volt szerencsém személyesen is beszélhetni a kisasszonynyal és hasonló értelemben tartott válaszaim szigoruan ragaszkodtak elhunyt kliensem akaratához. Annyit azonban elárulhatok még, hogy a boldogult tábornok nem volt csekély tekintélyü egyéniség, mert ama levelek, amelyeket néha-néha Oroszországból kapott, a czár magántitkárának pecsétjét viselték.
- Szegény Margitom, - mondá Xenia grófnő magában, midőn eredménytelen utjáról hazatért, - vagy régi bánat átláthatatlan fátyola borul reád, vagy nagy bün veti rád sötét árnyékát.
Bécsből továbbutaztak Rómába; oda, a hol a Colosseum égbe nyuló romomladéka hirdeti Róma letünt nagyságát. A hosszu tél folyamán Boristól nem jöttek jó hirek, mert a háboru sötét fellege borongott a keleti égen.
Xenia grófnő aggódó tekintettel fürkészte a hallgatag leány vonásait, kinek társaságában bejárta a hangtalan campagnát, vagy a képcsarnokokat, melyekben halhatatlan müvészet diadalt ül az emberi hatalom sirja felett. Hiába keresték a rajongó gavallérok, kik rövid néhány napi ott tartózkodás mulva megnépesitették Berg grófnő fogadótermét, a szép leány barátságát, kinek halvány arcza oly komoly és higgadt volt, mint a római Szibylláé.
Szive csak Borisért dobogott, kinek vékony, arany karikagyűrűje édesdeden mesélt neki egy oly érzelemről, mely árva lelkét a távol levő férfi szerelmének melegével ölelte körül.
Római bolyongásai közepett egy kis kedvencz buen retiro-ra talált, ama regényes pontok egyikére, melyeken a művész szeme gyönyörködve megakad és mely a touristát önkénytelenül lebilincseli. Egy sötétszürke, mohos fal tövében, mit zöldindás borostyán folyt körül, amelynek üde levélsűrűségéből itt-ott egy-egy ódon oszloptalapzat fehérlett, mely hajdan, rég letünt napokban, Cézárra és Pompejusra vetette árnyékát, nagy csobogó viztócsa terült el, melynek hullámait egy antik márványfejből folyton csörgedező vizsugár-permeteg táplált.
Feje fölött a sötétkék római ég egy paránya mosolygott, mely néhány mohos olajfa szürkés ezüstzöld lombkoronáin át bekandikált és köröskörül mély, hangtalan csend uralkodott, mit csak a római parasztgyerekek távolból felhangzó sikongása bontott meg, kik a hosszu, verőfényes délutánokon a mezőn játszadoztak. Ide vette utját Margit mindannyiszor, valahányszor magányos életének fellegbe borult multja elől menekülni akart egy édes jövő álmába, melyre Boris szerelme árasztotta sugarait.
Valamint egy és ugyanazon ösvénynek egyik oldala napfényben uszik, mig a másik éji árnyban szendereg, ugy haladtak Vera és Margit is egymás oldalánál; az egyik a megtestesült verőfény, a másik a testet öltött bánat.
Az orosz leányka lelke oly derüs és üde volt, mint egy juniusi virágzatba pattant ifju bokor. Szeme előtt bibor és arany ködben izzott a világ. A nap verőfényes órái oly vidáman röpültek el felette, mint amily vigan mormol a kristálypatak illatos lombok között. És az örök mosolyra termett gyermek sajátságos szeretettel ragaszkodott a komoly Margithoz, ki az érett nőiesség küszöbén állva, ajkaira illesztett ujjával mintegy hallgatódzni látszott, választ várva, egy régi kérdés sóvárgott válaszát.
Xenia grófnő pedig egyforma szeretettel ölelte keblére mindakettőt, és mig Vera pajkos tündérke-módra kaczagva röpült anyja karjaiba, Margit a mély szánalommal vegyes anyai szeretet lágy ölén békés pihenést keresett.
Római tartózkodásuk ideje alatt, egy unalmas téli estén, Xenia grófnő egyszerre önkénytelenül felszólalt:
- Édes Margitom, nem énekelnél valamit?
Margit felrezzent, és megriasztott madárkára emlékeztető, ijedt pillantást vetve rá, könyekre fakadt.
- Az apám - hebegte Margit - az apám nem szerette, ha énekeltem, mert az mindig felizgatta.
Waldberg Mihály sajátságos ellenszenvvel viseltetett egyetlen leányának hangja iránt, valahányszor ez a szürke ház komor termeiben félénken dudolgatta kedvencz dalait. Az évek hosszu sora még nem aczélozta meg az Istentől és emberektől elhagyatott férfi szivét annyira, hogy megilletődés nélkül meghallgassa ujra Nimovitch eltünt asszonyának lánya dalában felujuló hangját kristálytiszta, szivbe hizelkedő énekének hullámain; az örökre sirba szállt mult emlékei felelevenedtek ilyenkor, és az agg remete lelke halálos kinban vonaglott, midőn arczát kezébe rejtve, maga előtt látta ujra Czeczile bájos alakját, isteni ihlet tüzétől sugárzó arczát, amint gyönyörü feje a zongora fölé hajolt, és gyürüs fehér kacsói, melyeket ő oly gyakran csókjaival boritott, az érintése alatt megremegő billentyükön tovasiklottak.
Feledést keresett, feledését mindannak, ami hajdani szerelméről és életéről beszélt.
Margit sem akarta megbontani a mult árnyainak felidézésével lelke erőszakolt nyugalmát, melyet csak Boris nagy ritkán érkező levelei zavartak meg, ki gyengéd czélzással arra utalt, hogy a háboru mind gyorsabb léptekkel közeledik.
Midőn a tavasz virágai a Campagna mérhetetlen fűtengerében bimbóba pattantak, Boris azt irta:
»Nemsokára találkozom az atyámmal. A czár sürgős ügyben Pétervárra idézte. Ha az idén csatára kerül a dolog, eljövök önökhöz, ha csak egy napra is. Mert látnom kell Margitot, mielőtt orosz és török vér biborlik ujra a Duna völgyének illatos pázsitján.«
Margit édes reménytől dobogó szivvel várta e boldogitó igéret beváltását.
Pétervár utczáin sűrű emberár tolongott, és a legképtelenebb hirek jártak szájról-szájra aznap, midőn Boris ezredes atyja oldalánál a moszkvai állomástól a Nevszky prospektuson végighajtatott. Északi Oroszország gyönyörü, négyhónapos nyarának elején volt az.
A Neva kettétörte a tél jégbilincseit, és a Ladoga-tó hullámai csobogva szakadtak a finni öbölbe. Most, hogy a mezők füve téli álmából tavaszi életre ébredt, mozgósithatták már a hadsereget. Egész Pétervár némán leste a mindenható czár ajkainak azt a végzetes mozdulatát, mely egyetlen egy döntő szóval egy fél millió fanatikus hivőt zudithat rá a törökökre.
Boris sajátságos, komor hallgatásba merült, mialatt nyitott hintójuk a népes utczán tovarobogott. Mig az őszhaju tábornok jobbra-balra viszonozta a katonák tiszteletteljes szalutálásait és kalapot emelt az uton-utfélen bámulatos mennyiségben szembeszökő szentszobrok és oltárok előtt, Boris szemeiben ideges izgatottság tüze lángolt.
»Boris!« »Apám!« csak ennyit rebegtek volt mindketten. Még a kocsiban sem bontották meg azt a tartózkodó hallgatást, mely az orosz előkelőséget jellemzi. Mert a bakon ülő szemfüles inas, valamint a kocsis, titkos kémek lehetnek, kik a legcsekélyebb elejtett szót illető helyen besughatják. És a legkisebb indiszkréczió, a legparányibb vigyázatlanul kiszalajtott szó mindenkinek a fejébe kerülhetett, holott minden más főbenjáró vétkes tett büntetlen maradt, mihelyt nem vonatkozott az északi fegyveres óriás politikai ügyeire.
Midőn a hadügyminisztériumhoz értek, apa és fiu összenéztek.
- Várok rád, sugta a tábornok Boris fülébe. Visszaküldöm a hintót érted.
- Bérkocsin fogok hazajönni, felelt Boris, és a táborkari tiszt ruganyos léptekkel szökött le a hintóból, és eltünt a katonai főügyosztály komor gránitfolyosóin, hogy rögtön jelentést tegyen megérkeztéről.
Az orenburgi remete pedig lassan hajtatott hosszu ideig elhanyagolt pétervári palotájába, hol a meglepett szolgasereg félénken várta rég nem látott urát. A neva-parti magányos, nagy palota termeire fagyos komorság árnya borult; de egyetlenegy homályos zuga sem volt oly sötét és vigasztalan, mint a ház urának jégkérges szive, amint szeme az ujján fénylő szerelmi zálogra tapadt ujra.
- Vége, vége örökre, mormogta Milutin, mialatt epedő szivvel várva fia visszatértét, palotájának egyik ablakából némán bámult az ott lenn egymást lökdöső tömegre, az ablakok alatt elsiető boldog párokra, kiknek arczán a szerelem sugara ragyogott.
- Itt az ideje, hogy Boris megnősüljön, mert én már közel állok a sirhoz. Ő a mi családunk utolsó sarja, mert én leszámoltam már az élettel. Neki nősülnie kell, mert nem akarom, hogy a Milutin név kihaljon Oroszországban. Boris a legelőkelőbb, a legbüszkébb családból nősülhet; ő a legszebb lány kezére méltó.
Milutin tábornok, ki hajdan maga is az asszonyok kényeztetett kedvencze volt, pétervári tartózkodásának rövid néhány hete alatt a régi jó barátságnak kezeiből kisiklott fonalát ujra felvette. Az a hizelgő fogadtatás, melyben a czár őt részesitette, nem csekély feltünést keltett udvari körökben, és nem egy szép szőke és barna fejecske izgatottan forgolódva selyemhabos párnáin, epedve nézett elébe a fiatal hős jelzett visszatértének, kinek friss babérokkal koszorus homlokára hosszu ideig el-elhalasztott kitüntetések koronája várt.
A nagy ezüstóra kilenczet ütött, midőn Boris végre megérkezett, aztán kitárultak a nagy ebédlő szárnyajtajai, és Boris hosszu évek óta először ült ujra szemben atyjával ebben a nagy teremben, mely hajdan zajos vidámságtól visszhangzott. A kimerült utas, kit a hosszu katonai szemle kifárasztott, könnyebbülten sóhajtott fel, mikor apja jelt adott az asztalbontásra, és bevezette őt magánszobájának biztos szentélyébe.
- Megkaptad az utasitásaidat, Boris? - kérdé a tábornok aggódó tekintettel, saját szivartárczáját kinálva oda fiát, kinek arczán a kapott veszedelmes megbizatás komorsága borongott.
Boris tekintete nyugodtan találkozott apja szemével. Hanem keze reszketett, midőn a párolgó feketekávét szürcsölte.
- Igen, irásbeli jelentést kell benyujtanom, és azután türelmesen be kell várnom a döntő parancsot.
- Az idén nem lesz háboru, fiam! - suttogta az apja oly halkan, mintha ez indiszkrét kijelentést még a levegőre se merné bizni. Aztán fiához hajolt, és néhány szót suttogott Boris fülébe, abból, amit a czár titkos magánaudiencziáján vele közölt. Milutin tábornok egyike volt ama vezérférfiaknak, kik mesterkézzel szőtték az orosz cselszövény-hálót, melylyel befonták a lomha törököt, ki tétlenül otthon rostokolva, Allahhoz könyörgött a keresztény Anglia segitségéért.
- Mindegyikkel könnyen el tudunk bánni, ha egyedül áll, hanem arra nem vagyunk elég erősek, hogy az egymással szövetséget kötött Anglia és Törökország ellen győzedelmesen megküzdjünk, legalább még most nem. Először kell hogy biztositsuk magunknak a Kaukázust; azután a kisázsiai Fekete-tengeren kell hogy biztos talajt nyerjünk; ki kell hogy épitsük a vasutakat Kináig, és az Amurig és India partjait erősségekkel kell körülsánczolnunk, mielőtt szembe szállhatnánk az ellenséges Angliával. Hanem aztán, aztán, a Szofia-mecseten büszkén és diadalmasan lobog majd a fehér-kék lobogó. Jőjj hát velem, édes fiam, jőjj velem Orenburgba, és pihend ki magadat. Kérj hosszabb szabadságot, majd meglátjuk, vajjon fenyveseink üditő gyantaillata vissza nem adja-e neked az ifjui erőt. Neked nyugalomra és levegőváltozásra van szükséged, édes fiam.
- Biztos vagy abban, édes atyám, hogy a nagy háboru elhalasztatik a jövő évre? - kérdé Boris felpattanva és izgatottan mérte végig a termet. Szemeiben örömsugár lobbant fel, és e perczben megfeledkezett minden bölcs óvatosságról, mert a távol ködéből két bánatos szem ragyogott feléje és egy édes hang, a legédesebb e földön, sugta a fülébe:
- Várok, Boris, várok. És hiven őrzöm a gyűrűjét.
- Saját szememmel láttam azt az irásbeli rendeletet, amely megtiltja Ignatieff tábornoknak, hogy egy lépéssel tovább menjen, és kenyértörésre vigye a dolgot. A hadsereget előbb gondosan fel kell fegyverezni, és mindent titokban elő kell késziteni a jövő évi dunavölgyi hadjárat czéljából. A wladi-kaukázi vasutak szállitóképességét is meg kell kétszerezni. Ha Kars-t és Batuum-ot nem ejtjük birtokunkba, nem nyomulhatunk előre Merv-ig és Taschkendig, amire jövőben szükségünk lesz. A bakui kiapadhatatlan petróleumforrás kezünkbe adja az ázsiai piacz fölötti felügyeletet, meg a jövőben épitendő sivatagbeli vasutak részére a tüzelőanyagot. Nem, Boris, a háboru még a jövő ölében szunnyad. Ez a czár saját elhatározása. Hanem őrizd e titkot szived legmélyében.
- Akkor hát szabadságot kérek - jelentette ki Boris komolyan.
- És eljösz velem Orenburgba? - kérdé a tábornok sóvár kiváncsisággal, mert titokban azon törte most a fejét, hogy vehetné rá a fiát valami fényes, nagy nevéhez méltó, házasságra.
Az ezredes nyugodtan tekintett atyjának arczába.
- Előbb Olaszországba, Rómába kell mennem - válaszolta lassan, vontatottan, mintha valami láthatatlan varázs csikarta volna ki belőle e szavakat.
Milutin vasmarka oly hirtelen szorult össze, hogy a filigránszerkezetű kávéscsésze szilánkokra pattant. Szemei villámokat szórtak.
- El kell menned? És miért? - kiáltott föl az ősz nemes lángoló szemekkel, mert érezte, hogy itt egy hozzá hasonló erővel áll szemben. Eddig még nem mérkőzött meg apa és fiu; életpályájuk simán haladt egymás mellett; de most fia hosszu drezdai tartózkodását uj világitásban kezdte látni.
- Tán valami asszony? - mormogta a tábornok.
- Becsületbeli dolog - válaszolt az ifju ezredes erélyesen, mialatt önkénytelen merev tiszteletteljes katonai poziturába helyezkedett a tábornok előtt.
Milutin büszke szivében dermesztő félelem fagyasztotta meg a vért, és a multak bosszuló ostorától való rettegés reszketett jéghideg hangjában, midőn tehetetlen dühtől elfehéredett ajkakkal rebegte:
- Remélem, nem valami becstelen dolog! A komor tábornok e perczben megfeledkezett arról, hogy az ő vállait terheli a multak gyalázatának legnehezebb terhe.
- Magyarázd meg a szavaidat - szólt Boris tiszteletteljesen, de oly hangon, amelyből Milutin megérezte, hogy az a fiui kötelék, mely Borist annyi hosszu éven át feltétlen engedelmességben hozzáfüzte, most annyira megfeszült, hogy közel van a pattanáshoz.
- Miért akarsz elhagyni? Hogy Waldberg Mihálynak, az elhunyt lengyel árulónak névtelen gyermekét nőül vegyed? Annak a férfinak a leányát, ki orosz aranyért elárulta és bitóra meg börtönre vitte a lengyel nemességet? Ha ezt az őrültséget szándékszol megcselekedni, apai átkommal sujtalak. Soha nem léped át többé az én házam küszöbét, amig élek; nem vagy a fiam! Egy névtelen kalandornő...
Midőn a dühében őrjöngő tábornok egy percznyi szünetet tartott, hogy megfigyelje apai tiltakozásának hatását, kinos feljajdulással rogyott vissza karosszékébe.
Mert egyedül volt a szobában! Boris szemének utolsó esdeklő pillantása egész éjjel kisértette a kétségbeesett apát, aki hiába leste hajnalhasadtáig fiának visszatértét.
A halvány tavaszi nap első sugarai kibontakoztak már a Neva szürke ködéből, de az elhagyatott apa szive nem lágyult meg.
Három nappal később a hadügyminiszter a magántanácsterem előszobájában találkozva Milutin tábornokkal, félrehivta őt, és jelentőségteljesen suttogta a fülébe:
- Kedves barátom, egyedül azok a nagy szolgálatok, melyeket Boris fia eddig tett a hazájának, valamint megviselt egészségének tekintetbevétele inditotta a czárt arra, hogy fiának a katonai pályától való visszavonulását megengedje. Nagy veszteség ez a hadseregre nézve, és saját pályájának is nagyon sokat ártott vele.
Milutin némán bámult a hatalmas miniszterre és mélyen, nagyon mélyen meghajtva magát, mintegy álomba merülve fordult ki a téli palota kapuin.
- A külügyi hivatalba! - rivallt rá a kocsisra.
A kocsis, ki ura parancsára őrült vágtatásra serkentette a megijedt lovakat, meglepetten tapasztalta ura arczán oly izgatottságról és tépő kinról tanuskodó kifejezést, aminőt soha, még eddig soha, még a legvéresebb és legkétesebb ütközet pillanataiban sem látott.
- Az ezredes ur külföldre szóló utlevelét már két nappal ezelőtt állitottuk ki és ő személyesen vette át, szólt alázatosan hajlongva az öreg hivatalnok, kihez a kétségbeesett szinlelt apa közönynyel fordult felvilágositás végett. Én nem is tudtam arról, hogy az ezredes ur kilépett a hadseregből, mig az utlevelét ki nem állitották, hol már czivilként szerepelt. Nagy csapás ez a hadseregre nézve, tábornok ur. Egy jövendőbeli tábornok, a czár kiszemelt szárnysegédje. Mind e méltóság várt reá és tán még ezeknél is nagyobbak. Ilyenek a fiatalság szeszélyei.
De Milutin nem válaszolt.
Egy perczczel később Milutin hintaja végigrobogott már a Neva partján és magával vitte a kétségbeesett apát, kinek megszakadó szive egyre azt hajtotta: Örökre lemondott az állásáról és elhagyta Oroszországot. Örökre... És valami tompa visszhang azt felelte: Örökre.
Egy héttel ezek után Xenia grófnő nyaralójának ablakánál állott és búsan merengett el az ódon leonini város mögött lealkonyodó nap biborán. Kezében egy felbontott sürgönyt szorongatott és halavány arczán nagy szomoruság ült.
- Mintha a nemezis árnya nehezednék mindenkire, a ki egyszer átlépte a szürke ház átkozott küszöbét. Miért ez a hirtelen összekoczczanás? Milutin Boris nehezen szerzett babérja, fényes pályája oda van. Szegény Margitom, valami engesztelhetlen bosszu lesujtó szelleme lebeg a feje fölött.
Lenn a kertben Margit sötét gyászruhájára még sötétebb árnyékot vetett az omlatag fal, mely elporlott rómaiak hamvai fölött épült.
- Nem merem neki megmondani. Nem merem! Nem lehet - nem szabad őt boldog szerelmi álmaiból fölriasztani. Rettenetes, rettenetes! Valami borzasztó összekoczczanás Vassili és a fia között. De vajjon miért? Xenia grófnő ujra meg ujra elolvasta a sürgöny rövid szavait.
»Boris beadta a lemondását és külföldre ment. Az Istenért birja őt arra, hogy vonja vissza lemondását. De titokban tegye. Ne emlitse nevemet. Őrültség ez tőle és bukására vezetne, nekem pedig a szivem szakad meg. Ön az egyetlen, ki meg tudja inditani a szivét. Sürgönyözzön nekem. Őrködjék felette. Ő kétségbe van esve. De nem szabad magyarázatot adnom. Családunk örökre meg volna becstelenitve.
Vassili«.     
A nemes grófnő lehorgasztott fővel bámult a sorokra. Ez a váratlan csapás tönkretette szivének legszebb álmait, melyek ama szép nap reményével kecsegtették, midőn szeretett nevelőlánya a boldogság verőfényében sütkérezik majd, midőn torkába fojtott hangja rabságból kiszabadult dalosmadárként örömrepesve gyujt rá bánatszülte aranysugaras szerelmének ujjongó hymnuszaira.
- A háboru sötét fenyegető réme még egy esztendőre elhalasztatott, mondogatta Xenia grófnő magában, mialatt szeme szeretetteljesen csüggött Margit karcsu alakján, mely fehér öltönye redőitől folyva, végig lebegett az olajfák során, mintha ő volna e forrás jóltevő Egeriája. A fiatal leány szemében uj titkos aggodalom fájó kinja sötétlett. Mert most már nyilt titok volt, hogy az orosz hadsereg nem indul háboruba; de a szerelmes orosz tiszt még mindig nem érkezett meg és Margit halovány ajkait ifju szivének női büszkesége némitotta el.
Nap nap után mult - se hir - se levél és a büszke leány Vera meleg rokonszenvét is kerülte, kinek villámló szemeiben el nem sirt, de kicsorduló félben levő könyek csillogtak. Csak egy hónap választotta el most Margitot attól a naptól, midőn Bellogioban szembe állhat azzal az egyetlen lénynyel, a ki beismerte, hogy ő a multak lepecsételt szent titkainak letéteményese.
És amint Margit egyedül bolyongott most ott lenn a kert virágba borult lombjai között és némán nézte, mint hullanak a tavaszi bimbók illatozva piczi lábai elé, lepergésük sohajos zizegése azt látszott suttogni: »Soha többé! Soha többé.«
- Nem szabad válaszolnom öreg barátom e felszólitására, mondogatta a grófnő magában; várnom kell, mig Boris maga jön ide. Csak egy lény van a világon, aki most segithetne rajtam. Ah!
És Xenia grófnő egy, agyában felvillanó eszmétől vezérelve sietett iróasztalához, mert az az orosz napilap, melyet az imént félretolt, midőn a kapott sürgöny oly irgalmatlanul zavarta volt meg lelki nyugalmát, Dournoff Alexis tábornagy Moszkvába való érkezéséről hozott hirt, aki hat havi szabadságot kapott. A sors meghallgatta imáját.
- A moszkvai katonai főparancsnok minden levelet rögtön kézbesit a kaspi tenger mellékéről visszatérő hősnek. Igen! Igen! Rögtön sürgönyzök Dournoffnak. Ő az egyetlen, a ki visszatéritheti Borist arra a pályára, mely egyedül méltó egy Milutin nevére. Mert Boris a trón lépcsőin született. És Dournoff az egyetlen, ki ezt a két kemény és makacs szivet szeretetben füzheti ujra egymáshoz.
Xenia grófnő lázas izgatottsággal hajolt iróasztala fölé és azon volt, hogy sürgönyének tartalmát oly szavakba öltöztesse, milyeket csupán Dournoff maga tudjon értelmezni. Halk nesz bontotta meg szobájának csendjét és Xenia grófné felvetette a szemét, amint az ajtó nehéz függönyei szétnyiltak.
Az olasz majordomo meglepett arcza nem gátolhatta volt meg Milutin Borist abban, hogy Xenia grófnéhoz utat ne törjön magának, aki felszökve ültéből, mindkét kezét feléje nyujtva, üdvözölte váratlan vendégét.
- Boris, Ön itt! kiáltá Xenia zavarodottan és hangjában megrezdült az a mohó kiváncsiság, hogy megtudja ajkairól azt a szomoru történetet, melyet arczáról leolvasott. Boris komoran hallgatott, de szemében sajátságos szenvedélyes tüz lobogott.
- Margit itt van? kérdé végre, mialatt lángoló szemekkel kereste a szeretett nő alakját a nagy szalonban. Rögtön kell, hogy beszéljek vele.
De Margit nem volt jelen és szivének dobogása elállt.
- Boris, Ön beteg? Szóljon hozzám, kiáltott a grófné aggódva és átkulcsolta Boris hideg kezeit; de Boris szemei e perczben az ablakon keresztül megpillantották a fiatal leányt és egy vad szökéssel kiiramodva az ajtón, kinn termett a kertben és önfeledt szenvedély őrjöngésével ölelte keblére a fiatal leányt, még mielőtt az felvethette volna a szemét.
Margit ajkáról nem hangzott fel üdvözlő szerelmi szó; szivéhez szoritva remegő jobbját, tört liliomként borult eszméletlenül Boris karjaiba. Csupán a csobogó szökőkut zengő rhytmusa kisérte fuvola hangjával a szerelmes ifju szivének dobbanásait, amint ajkai a szerelem édes, éltető, mámoritó szavait suttogták, melyek biborhullámokat kergettek csakhamar a fiatal leány holthalvány arczába.
Mialatt Margit ajkai lángban égtek Boris csókjaitól, Xenia grófné kényekre fakadva térdelt imazsámolyán.
Boris szeme merőn tapadt arra a vékony karikagyürüre, melylyel eljegyezte magának szive szerelmét.
- Azt igérted, hogy várni fogsz rám, én szerelmem. Eljöttem, hogy magamévá tegyelek.. Elviszlek egy oly országba, melyben a multak keservei nem vetik többé árnyékukat reád. Enyém lészsz, enyém örökre.
Boris arcza lázban égett, kezei remegtek és a megijedt leány reszketett jéghideg ölelésük alatt... Félénken nézett a szemébe és szive elszorult.
- Háboru lesz? El fogsz hagyni? Mi történt?
- Ne kérdezz! felelt az orosz. Eltemettem a multat. Szabad ember vagyok... Ezentul csak benned, csak melletted fogok élni; kiléptem a császár szolgálatából és nőül vehettek még ma. Szabad vagyok, szabad!
- És az atyád? rebegte Margit elhalványodva és egy lépéssel hátrált. Tudja ő, hogy itt vagy és hogy milyen szándékkal?
Lázasan lüktető ifju szivében fölébredt annak az átoknak az emléke, melylyel Waldberg Mihály Milutin nevét sujtotta. És ugy érezte, mintha a sirból feltámadó apjának hideg keze belemarkolna szivének legérzékenyebb hurjaiba és mintha egy tompa hang azt kiáltaná:
- Megállj!
- Nekem nincs apám, válaszolt Boris komoran és átölelte a fiatal leány karcsu derekát. Én most csak egyet kérek az Uristentől, a te életedet, - a te szerelmedet, - a mi egybekelésünket.
És a kimerült utas növekvő kétségbeeséssel nézett Margit szemébe, mert a szerelmes éles tekintete a fiatal leány mélabus szemében a boru árnyait látta sötétleni. Örökkévalóságnak tetszett neki az a rövid néhány pillanat, mig Margit felvetette ujra a szemét, melyekben oly kinos fájdalom tükröződött, hogy Boris szive majd megszakadt. Margit leroskadt a szökőkut melletti csonka oszlopra és mindkét kezébe temetve arczát, keserves zokogásba tört ki.
- Boris, édes Borisom, soha sem fogok én szeretni senki mást, csupán téged egyedül, zokogta. Oh Istenem, most tisztán látok, te miattam váltál meg fényes pályádtól. Tudom, hogy te nem nősülhettél volna császárod engedélye nélkül. Büszke családod ősi nevének régi dicsősége sulyos teherként nehezedik rád. Te vagy családod óriási vagyonának egyetlen örököse és te vagy az utolsó, ki vérrel szerzett méltóságait örökölheti.
- Boris, én vártam rád, folytatta reszkető hangon, hanem a fenyegető felleg leszakadt. Te nem veheted nőül a névtelen leányt, ha tönkre nem akarod tenni nevedet és pályádat. Nem! Nem! Ez soha sem történhet meg. A régi multban valami jóvá nem tett hiba rejlik, valami le nem vezeklett bün sötét terhe, mely szerelmünkre sulyosodik. Nem szabad ennek megtörténnie. Várni fogok addig, mig büszkén és nyiltan kebledre ölelhetsz. Várok addig, mig meg fogom tudni elvesztett anyám történetét, mig az a nő, a kit feleségül akarsz venni, mocsoktalan kezét nyujthatja neked, melyet be nem szennyez az a gyalázat, mitől büszke apád retteg. Nem akarlak levonni magammal a porba. Soha! Ha szenvedni kell, egyedül akarok szenvedni.
- Az Istenért, Margit, te nem tudod, mit mondasz. Most csak egy élet, egy szerelem áll előttünk. Te az enyém vagy, az enyém; drága szempárod néma fogadalmánál; imádott ajkaid szerelmes szavainál, hattyukebled alatt dobogó hű szived szerelménél fogva.
És a szerelmes férfi ölelő karjait nyujtotta feléje, mig hangjában vihartépte lelkének izgatottsága reszketett.
- Édes uram, Istenem, nem tárhatom föl előtte apja életének sötét titkait! Én drága szerelmem, ártatlan egyetlen galambom, suttogta rettegéstől megdermedt szívvel.
- Egy hónapig kell még várnom, mig Bellagio kapui megnyilnak előttem, Boris, szólalt meg Margit szeliden. Lehet, hogy búbánatba belefáradt szivem meg fog szakadni a multak leleplezett titkainak sulya alatt. Lehet, hogy sohase leszek a tiéd. Hanem én igaz őszinte leány vagyok. Olyan leány, a ki neked odaadta szivének egész szerelmét, egész szivét; mindent, a mit adhattam annak, aki kedves előttem. És mindezért nem akarom tönkre tenni az életedet. Nem akarlak látni mint édes hazádtól idegenül elszakadt hontalant; nem akarlak látni mint pályavesztett, rangjától megfosztott hajótöröttet. Szabad vagy, Boris, szabad vagy mindaddig, mig büszke apád szive ujra megnyilt neked, mig a czár maga megadja neked azt a jóváhagyó szentesitést, mely családodnak és nevednek a jövőben is a te rangod méltóságait biztositja.
Boris felvetette a fejét, hogy félbeszakitsa utolsó reményeinek e halálitéletét.
Egy hideg kis kéz lopódzkodott jobbjába.
- Én tudtam ezt! Ettől rettegtem! Vedd vissza a jegygyürüdet, folytatá Margit zokogásba fuló hangon. Bellagioba megyek és drága szeretett anyám emlékénél esküszöm, hogy örökre el fogom rejteni bánatomat a zárda falai mögött, melyek egy egész életre bezárulnák mögöttünk, ha mocsoktalan nevet nem adhatok neked hozományul.
Végtelen szomoruság szorongatta vaskapcsokkal Boris szivét, midőn Margit elosont mellőle és ő egyedül maradt a csobogó szökőkutnál, melynek árnyas hűsében a szerelmes leány oly sok hosszu napon át várta őt. Lázas kezei görcsösen szorongatták anyjának jegygyürüjét és a teljes elhagyatottság leverő tudata fogta el lelkét, mert tudta azt, hogy a büszke leány nem fog meghódolni szenvedélyes akaratának.
A csillagok felgyultak már az égen, midőn a grófné gyengéd erőszakkal rákényszeritette, hogy hagyja el azt a helyet, melyen lába órák óta gyökeret vert.
- Hol van Margit? sugta rekedt hangon.
- Vera őrködik mellette, Boris, válaszolt Xenia grófnő szomoruan.
- Grófnő, mondja el nekem a multak rettenetes titkait. Ha könyörületet ismer, annak az Egy Istennek a szent szerelmeért, ki ott fönn székel felettünk, szóljon és kimélje meg a szegény gyermek szivét ettől a tépő kintól, mely most reászakadt. Mondja meg neki, hogy egyedül mentem el Nimovitchba. És ott fogom bevárni az ő üzenetét, mely vagy a mennyekbe emel, vagy a pokolba sujt.
Margit kétségbeesésszülte önmegtagadással rejtőzködött el a vigasztalhatlan szerelmes előtt.
- Mondja meg neki, hogy mindent meg fog tudni az ön ajkairól, válaszolt Xenia grófnőnek. Boris tudja, hogy az ő szerelmén kivül más férfi szerelme meg nem nyerheti a szivemet. De ha az Isten, a ki az apák büneit bünteti hetediziglen, egy nagy áldozatot, egy egész élet áldozatát, kivánja, akkor legyek én az egyetlen, a ki a bánat fellegbe borult utait járom. Nem fogom tönkretenni az ő életét. Ha alacsony származásu vagyok, ha a gyalázat névtelen szülöttje vagyok, nem huzom őt magammal le a porba.
Boris Nimovitch magányos tavának partjai felé vette utját, ott bolyongott némán az ódon kastély termeiben. Körötte a természet is búsúlt és a zizegve lepergő levelek a távoli szeretett nőről regéltek, kinek bátorsága volt ellenállani szive égő szenvedélyének.
Pétervár fényes névamelléki palotájában pedig a halovány, beesett arczu ősz apa némán hallgatta Dournoff tábornok komoly szivhezszóló kérleléseit.
- Nem tehetek semmit, rebegte kétségbeesetten. Olvasd el Xenia grófné levelét.
- Én nem tehetek semmit, azt irta a grófnő. Boris kereken megtagadta a Milutin tábornokkal való találkozást. Csak egy van hátra. Az a mi Pétervárott történt, azt Nimovitchban meg nem történtté kell tenni. Valakinek engednie kell a büszkeségéből, mielőtt az őrülés vagy öngyilkosság meg nem fosztja a Milutin családot utolsó örökösétől.
És Milutin gyöngesége felett szégyenkezve sütötte le szemét, midőn halkan rebegte: Tehát Istenbe és a jövőbe kell biznom. Én nem mehetek Nimovitchba, én nem akarok Nimovitchba menni.
Dournoff tábornok az emlékezet derengő világánál Milutin lelkébe látott és sejtette, hogy mi az a remegő félelem, mely az agg harczos szivére nehezedik.
- Nem mer a multak kisértő szellemével szembe szállni, mondogatta magában a hű barát, midőn elutazott és magára hagyta a mélyen sujtott apát.

II. FEJEZET.
A multak átka.
Dournoff Alexis tábornok bosszusan dobta félre az imént kapott leveleket, melyeket a Yacht-klubban türelmetlen kézzel bontott volt föl és viszonozta régi fegyvertársainak üdvözléseit. Mindnyájan kiváncsian tudakozódtak nála, hogy miért halasztották el a háborut. De Dournoff tábornok mindenütt mosolyogva azt válaszolta: Azt magam is szeretném tudni. Azért jöttem haza. Hisz én messze Ázsiát lakom. Mit tudtok nekem mesélni?
- Örülni fogok, ha ujra Taschkendben leszek, mormogta magában Dournoff. Én ugy sem tehetek itt semmit. A kezem meg van kötve. Xenia grófnő kérései hiábavalóknak bizonyultak. Milutin tábornok eredménytelenül járt el a hadügyminiszteriumnál. Ha még a nagyherczeg sajátkezü felhivása sem birhatja rá Borist, hogy ujra szolgálatba lépjen, akkor meg kell várnunk azt, mig e két aczélember vagy meghajlik, vagy megtörik.
A pétervári előkelő társaság nyiladozó leánybimbóira is fagyasztó dérként hatott ez a hir. Szalonokban és katonai körökben egyaránt siratták a veszteséget, mert a nagy reményekre jogositó ifju hős barátai gyászolták a vakitó fényességü pálya félbeszakadását.
- Ama ravasz, hizelkedő asszonyi ördögök egyikének a műve lehet ez, kik bennünket megcsalnak, mialatt mi térdre borulva imádjuk őket. Valami pokolszivü asszony üldözte el szegény Borist Lengyelország magányos erdeibe, mormogta Tchernajeff ezredes dühösen. Nem adok Milutinnak több mint egy évet, hogy vagy főbe lövi vagy halálra issza magát.
Boris nem adott életjelt. A hadügyminiszter legékesszólóbb felszólitása sem élesztette új tüzre a nimovitchi önkénytes remete nagyravágyásának kialudt szikráját. Boris hideg közömbösséggel ennyit válaszolt csak a hadügyminiszter hivatalos felszólitására:
- Én önként áldoztam fel életem legszebb éveit a czár szolgálatának. Véremet ontottam érette. Most más léphet a helyembe. Ha pedig kitör jövőre a háboru, a közkatona fegyvere ugyanazt a szolgálatot teszi nekem, mint a vezér kardja és a czárért meghalhatok mint egyszerü közkatona is. A rang keveset határoz a csata hevében. Mint igazszivü hű orosz alattvaló, nem fogom elmulasztani a kötelességemet. Hanem kereken visszautasitok minden katonai rangot a hadseregben.
Ezt a szilárdan kijelentett elhatározását a miniszter, Milutin régi bajtársa, titokban közölte a tábornokkal és keservének kelyhe csordultig telt meg. Időközben egy szomszéd nagyherczeg a Czarevna megbizásából egy házassági frigyre czélozva, mely Milutin nevének fényét még emelné, óvatosan tapogatódzott az öreg tábornoknál, de ez fájó szivvel kénytelen volt bevallani, hogy fia elidegenedett már tőle. Milutin Vassili szótlan bánatába begubódzva, ugy tett, mintha Dournoff tábornok és Xenia grófnő hallgatását észre sem venné; de szive mélyében érezte, hogy ő most egyedül áll a világon. Mert mindnyájan, kiket azzal bizott meg, hogy téritsék jó utra tőle elszakadt fiát, Borishoz pártoltak és ő neki nincs több barátja.
Elhatározta tehát, hogy visszatér orenburgi magányába. De az elutazása előtti éjjelt néma lelkifurdalás tépő kinjai között virrasztotta át. Szeme merőn tapadt fiának életnagyságu arczképére, ki ifju szépsége virágában mosolygott feléje, mintha ajkai ékesszóló kérésre nyilnának.
De az apa szive hajthatatlan maradt és az arczképtől elfordulva, kitekintett az ablakon. A fehérfényü csillagok ott ragyogtak a Néva zajos hullámtükrén és Milutin a házra boruló mély csendben kisérteties szellemhangokat vélt hallani az üres nagy termekben.
Eszébe jutott szép gyermekfelesége, kinek arcza oly viaszsárgán és mereven nyugodott volt e nagy teremben felállitott diszes ravatalon. Aztán később Boris, az anyátlan gyermek, vig ujjongásával verte föl a magányos kihalt termek siri csöndjét. A sugarasszemü apród, a vig fiatal hadnagy, ki gárdista egyenruhájában oly büszkén hivalkodott, a mult mind e könyörületért esdeklő emlékei ébredtek föl az utolsó éjszaka hosszu óráiban a tábornok büszke szivében.
- Boris, suttogta halkan, Boris! De csak halk visszhang felelt rá. Nem merek elmenni hozzá Nimovitchba. Mert nem mondhatok el neki mindent. Életem bűnei keserü gyümölcsöket érleltek.
Az ólomszürke virradat nem volt fakóbb az agg apa arczánál, kinek szeméből kilobbant a sugár a lefolyt hetek nehéz megpróbáltatásainak sulya alatt. Visszatért az Ural hegyek komor magányába. Csupán felséges ura előtt hajtotta meg magát mély alázattal, midőn bucsut véve, azt rebegte:
- Felséges uram, életem, kardom, tapasztalataim mind szolgálatára állnak, hogy helyettesitsem fiamat, ki, ugy látszik, elfelejtette az apját.
Ezalatt Róma fellegtelen ege alatt Xenia grófnő aggódó szivvel várta Margit és Mazzana asszony első találkozásának eredményét.
- Isten legyen velem. Most ki fog derülni a való, sohajtotta fel Xenia grófnő, midőn befejezte Mazzana asszonyhoz intézett levelét.
- Egy nő szerelme, élete, becsülete, egész földi boldogsága függ az ön szavaitól. Ezt irta volt levelében. És Isten legyen oly irgalmas ön iránt, mint amily irgalmas ön lesz ezzel a boldogtalan árvával szemben, ki az ön kezéből kéri most lelki üdvösségét.
A nagy művésznő ugyanabban a szobában, hol Margit feje az ő keblén pihent meg, olvasta el e sorokat, melyek kétélü kardként hatoltak szivébe és rövid néhány nappal ezután a kitüzött nap előestéjén Bellagio urnője karjaiban tartotta már a zokogó leányt.
A nap alkonyodóra szállt és mindketten némán bámultak a biborba borult égre és a lábaiknál égszin kékben álmodozó tóra, melyen egy gőzös siklott tova, hosszu ezüst hullámbarázdákat szántva. A hajó fedélzetéről vig zene hangzott fel, melynek elhaló hanghullámai lágyan rezegtek a viztükör felett. A kertből virághimes narancsfák árasztották illatukat és az olajfák hamvasszürke zöldje sötétlett messziről. Como mohlepte várfalai, melyek fölött ódon őrtornyok nyultak égig, fenséges méltóságban magaslottak fel az ezüsttükör felett és a fellegekbe nyuló templom tornyáról mélán rezdült meg az estharang. Lágy esti szellő hozta szárnyain a borostyánindás romok dalos madarainak énekét és Margit ajkai önkénytelen suttogták: Ez a földi paradicsom.
Mazzana asszony le nem tudta venni a szemét Margitról és szivét nehéz kinos küzdelem dulta fel. E pillanatban csábitó kilátása nyilt egy szebb jövőre, mit ez édes gyermek szeretete aranyozhatna be. Ha ő az apa bűnének, az anya vétkének lesujtó titkát elhallgatná, a szeretetnek minő illatos virága pattanhatna föl e gyermek bimbószivéből, kit anyai szivére ölelni vágyott. Valami utat-módot, valami kibuvót kellene találnia, hogy a valónak keserü megtudásától óvhassa az anyátlan gyermeket, a kire az évek hosszu során át szivében összetorlódott szeretetet pazarolni óhajtotta.
Oh hogy szeretett volna őrködni szűzies álma fölött, hogy szerette volna megcsókolni tiszta homlokát.
- Módot kell találnom rá, akarom! kiáltotta föl a művészet ünnepelt királynője.
- Igen, Margit, ez földi paradicsom, de ön még ragyogóbbá, még mosolygóbbá tehetné, ha akarná. Békében és boldogságban élhetnénk együtt itt. Szerethetnék egymást és szép életet élhetnénk. Hallgasson rám, gyermekem. Ne nézzen vissza a multba. Én otthont ajánlok föl önnek az én házamban és ön az óhajtott szeretetet megleli az én szivemben. Ön sokat szenvedett a lefolyt esztendőben, gyermekem. Maradjon itt nálam. És igyék Como levegőjének búfelejtető Letheforrásából.
Waldberg Margit homloka elborult, midőn halkan válaszolt:
- Az én életem nem a magamé. Nekem egyetlen szent kötelességem van; az, hogy megtaláljam az anyámat, a ki engem szült, hogy a sirjára boruljak, ha meghalt. Hogy azt mondjam neki, ha él, bárhol legyen is: Anyám, hadd osztozkodjam keservedben. Mert tudom, hogy a mult viharos, szomoru és felleges volt. Minek nekem a sok kincs, arany; mit ér nekem a szeretetteljes oltalmazás és vezérlés, ha az anyám, a ki engem a világra szült, epedve sovárog gyermeke szeretete után? Nem, ő nem fog hiába sovárogni. Ön holnap el fog nekem mondani mindent. És én mindent meg fogok hallgatni. Mert még valaki vár és szenved és eped. Boris a nimovitchi kastély csendes magányában várja azt a pillanatot, midőn menyasszonyának nevezhet. Nem bánom, akármilyen szegény, akármily elhagyatott, akármily világunt lesz is az anya, kit a szivemre szeretnék ölelni; oda fogok borulni a lábaihoz és azt fogom rebegni: »Anyám, messze Volhyniában lesz a te hazád, ott Borisnál, ki nemes férfias szivének lázas dobogásával vár bennünket.« De ha a névtelenség gyalázatától nem menthetem föl azt a nőt, kit Milutin Boris feleségül akar venni, akkor - itt arcza ünnepélyes komolyság kifejezését öltötte.
- Ne fogadjon fel elhamarkodottan semmit! kiáltott föl Mazzana asszony könybelábbadó szemekkel. Várjon, gyermekem, várja be az isteni gondviselés végzését. De Margit elszántan folytatta:
- Akkor az apáczafátyol alatt meg fogom találni azt a békét, mely örökre véget vetend e végzetes szerelem minden álmainak, mely már-már félig-meddig tönkretette Boris pályáját. El kell, hogy felejtsen!
El fog felejteni!
Aztán hirtelen mozdulattal Mazzana asszony előtt térdre borulva, átkulcsolta az izgatott asszony remegő kezeit!
- Oh! ön, egyedül ön lebbentheti föl a multakat rejtő titok fátyolát. Nem törődöm magammal. Csak Borisért könyörgök. Oh ha ismerné őt; ő oly jó, oly őszinte, oly nemes. Az én kedvemért, a mi szerelmünk kedvéért daczolt gőgös apjának haragjával. Oh hallgasson meg! Milutin tábornok Pétervárott van még. Még nincsen késő. A czár visszaadhatja Borisnak a rangját és a méltóságát. Csak néhány szavára van szükségem. Elmondok önnek mindent. Nem titkolom el azt a szerelmet, mely életemet betölti. Mert Vera elmondott nekem egyetmást, amit az anyja elhallgatott. Ön ismeri az öreg tábornokot. Tudom, érzem! Tudom, hogy ő hajolna az ön szavára.
- Oh asszonyom, esdekelt Margit szivreható hangon, irjon neki! Mondja meg neki, hogy az én Borisom élete valóságos pokol és hogy azzá csak apjának büszkesége tette, ki fia, az utolsó Milutin, számára a legelőkelőbb házasságot követeli. Hanem ő engem oly nagyon szeret. Oh ha láthatná a mi szenvedéseinket. Nem kivánok én vagyont. Nem kivánok én rangot. Csak azt kivánom, hogy az apa áldásával fejemen mehessek el oda, a hol a fia szerelemittasan vár rám. De én nem akarok inni a boldogság kelyhéből, ha ez a szeretett férfi romlását vonná maga után. Mondja el annak a komor, hideg embernek az én bús történetemet. Mondja meg, hogy az én szerelmem Isten kegyelmétől nem kiván mást, csak Boris boldogságát.
- Ugy-e ön fog neki irni? zokogta Margit. Ön ismerte az anyámat. Egész lelkem, szivem, életem az ön szavától függ. A czár bizonyára meg fogja adni az ő beleegyezését, ha Milutin tábornok kéri. Vera elmondta nekem, hány szerelmes szivet boldogitott már a felséges pár. Ők meg fogják hallgatni esdeklésemet. Hanem előbb kell, hogy az apa ujra karjaiba fogadja a fiát. És ő meg fogja tenni, ha ön irni fog neki. Beszéljen neki az anyámról. Oh egy anya szive könyörögne érettem, de nekem nincs anyám. Oh legyen ön e legválságosabb napon anyám nekem! Boris élete forog tán koczkán. Mert én rettegek az életeért a nimovitchi elhagyatott magányban. Jövendő boldogságom ettől függ. Oh Istenem, igérje meg, hogy irni fog, és megkérleli ezt a zord apát, bocsásson meg fiának, kinek egyedüli büne az, hogy engem szeret. Az apa kérelmére a czár ez egyszer ki fogja nyitni azt a vasgátat, mely engem kizár. Anyám emlékéért, kit ön ismert, kit én soha nem zárhattam szerető karjaimba, kérem, irjon a tábornoknak. Hisz ön is szeretett; ön is elvesztette, a mit szeretett; erről tanuskodik visszavonult élete.
Egyszerre csak az esdeklő lány ijedten szökött fel és saját bajáról megfeledkezve, keblére ölelte Mazzana asszonyt, ki holthalványan visszahanyatlott székébe és vonagló ajkakkal suttogta.
- Az Istenért, hallgasson. Nem tudja, mit kiván. Nem lehet! Nem lehet! Arcza eltorzult és aztán egyre azt rebegte: Mindent, csak azt nem. Neki nem! Neki nem! Soha!
Siri csend állt be és Margit Mazzana asszonyt, ki roskadozva kapaszkodott karjaiba, reszketve vezette be a nyaralóba, hol Albertné aggódva várta őket.
- Nincs semmi bajom, édes gyermekem, nyugtatta meg őt Mazzana asszony, csak afölötti fájdalmam, hogy szenvedni látom. Gondolkoznom kell, hogy lehetne önön segiteni, gyermekem. Mert az, amit kér, az lehetetlen.
És Mazzana asszony magával vitte Margitot szobájába, hol hosszu átvirrasztott éjszakákon hiába tünődött volt azon, hogy lehetne Waldberg Mihály gyermekét boldoggá tenni.
- Hallgasson ide, drága gyermekem, szólalt meg a művésznő halkan. Utat, módot fogok találni, hogy segitsek a helyzetén. Nem ugy, a hogy ön akarja, de az én módom szerint. Ma éjjel fogok rajt gondolkodni. Holnap délben be fogom váltani adott szavamat. Meg fogja tudni azt, a mit eddig szivem mélyén rejtegettem. Hanem csupán egy feltétel alatt lebbentem föl a multak fátyolát. Nem szabad, hogy kérdésekkel faggasson. Elmondom azt, a mit elmondanom szabad; nem fordult hiába az én szerető szivemhez. A mi pedig titok marad, azt bizza rá Isten szent akaratára és ma este, ma este legyen ujra az én drága, vidám kis leányom, legyen ma boldog itt velem. Ez az egy est legyen teljesen az enyém. Holnap az ön napja lesz egészen. Most pedig hagyjon magamra, édes gyermekem, amig be nem hivom. Egy órahosszat magamra kell maradnom.
Margit meglepetten tapasztalta, hogy mig az ajkára tapadó ajkak a legforróbb szeretet hevében lángoltak, a kezek, melyek picziny ujjait átkulcsolták, a jégnél is hidegebbek voltak.
Aztán lassú léptekkel haladt végig a termeken a nagy szalonig, hol Albert asszony aggódó kiváncsisággal várta őt. Margithoz csatlakozva, együtt járták be a kert illatos berkeit és Margit fülében egyre csengett Mazzana asszony szenvedélyes hangon tett utolsó igérete.
- Ő is szeretett és szenvedett, gondolta magában a fiatal leány, amint szeme merengve tapadt a tó zafirmélységét födő hullámtükrön, melyet a távolból felgyuló lámpák gyémántkerete koszoruzott.
Fennt a nyaraló ablakából pedig Mazzana asszony figyelemmel kisérte a kertben bolyongó lány lépteit.
- Ez jól van igy, Bellagió az övé lesz. Hanem ezeket az okmányokat el kell juttatnom a jasnagorai apáthoz; ez az egyetlen biztos hely, a melyet ismerek. Hanem hogy küldjem azt oda?
Remegő keze izgatottan babrált a comoi közjegyző pecsétjét viselő okmányokkal és bánatos arczán gyengéd mosoly derült fel, a midőn felbontotta a kezébe akadt ezüstpapirba burkolt kis csomagot és szeme rátapadt annak tartalmára. Egy kis gyermekjátékszer, egy dióbarna selymes hajfürt és néhány hervadt virágszál Könyekre fakadva szoritotta ajkaihoz a hajfürtöt:
- Ez is az övé lesz, ha meghalok; szegény, drága gyermekem. Gyermekem! Egyetlenem! Majd ha meghalok.
Aztán felpattant ültéből és izgatottan járt fel és alá.
- Igen, igen! Van egy ut. Van! Tudom! Ez az egyetlen ut!
A mennyezetig érő nagy velenczei kristály tükör előtt megállva, merőn bámult saját képmására és összeborzadva rebegte:
- Ma este, igen ma este megtörténhetnék. Ez egy csapással megoldaná a sors gordiusi csomóját. Mert a halál - a halál - ezt tompa, fagyos hangon suttogta - minden régi tartozást kiegyenlit. Magammal vihetném sirba a terhemet. Ez a végrendelet, egy Milutin Vassilihoz intézett levél, és néhány szeretetteljes bucsuzó szó, az én drága gyermekem számára, ki nem ismer. Boris szabad lehetne. A multak átka örökre megsemmisülne. És a sir zavartalan meg nem bontható csendjében soha senki nem akadhatna rá Wizocki Czeczilre. Az elhagyott hitvesre. A gyermektelen anyára. A hazátlan asszonyra. A holt haza gyermekére. A megszakadt sziv bánatsujtotta tulajdonosára. És mi tartana vissza? Tán Vassili. Oh Istenem! Hosszu évek kihült hamva boritja a könyárban fult élet sirját. Ő aztán szeretetteljesen gondolhatna rám. Szive mélyében fogja érezni azt, hogy az a nő, a kit szeretett, azért halt meg, hogy megóvja az ő fiát és a saját gyermekét a multak gyalázatától! Vassili!
Gyors mozdulattal lépett egy nyitott rejtekajtaju szekrényhez és reszkető jobbja a vadászkés után nyult, mely évek óta érintetlen maradt. És a mint tekintete erre a késre esett, maga előtt látta ujra ama rég letünt napok daliás hősét, a midőn egymaga vetette magát a vérszomjas vadállatra, mely a szeretett nő életére tört. Nimovitch erdeinek illatos hűs szellője érintette ujra forró homlokát.
- A sors akarta, hogy igy legyen. Oh Vassili! A gyalázat sötét, fenyegető gátja választott el bennünket. Pedig én forrón szerettelek. Szerettelek jobban mint az életemet. Megadtam az árát. Az Isten megtorló bosszuja volt szerelmem ára. Most szabad leszek. De nem, nem ezzel!
Ajkai körül a mult szerelmes emlékének édes mosolya lebegett.
- Nem, nem ezzel. A másikkal. Az biztosabb. Senki se fogja megtudni soha. Nem akarom, hogy gyermekem szivét uj fájdalom érje. Az arab halálital. Igen, az segit rajtam.
És az ódon szekrénybe visszahelyezve a szent ereklyeként megőrzött vadászkést, ujjai egy finom metszésü kristályüvegcse után nyultak, mely valami szintelen folyadék néhány csöppjét tartalmazta. E néhány csöpp azonban ötven emberéletet olthatott volna ki örökre, ha gyilkos csókja az élet tüzében lángoló ajkakat érinti.
- De vajjon szabad-e ezt tennem? Mért ne? Szegény gyermekem egy ismeretlen anya egész szeretetének örökségét nyeri osztályrészül. És Vassili? Ő lesz az egyedüli, a ki meg fogja tudni a valót; ő fogja tudni, mennyire szerettem Margitot, és hogy anyai szeretettel tisztán meg akartam óvni Boris nevét. Ha meghalok, ujra gondolhat reám; maga elé képzelhet ujra olyannak, mint a milyennek Nimovitchban látott, szerető és szeretett asszonynak. És szerelmes emlékezetében imádni tanulja majd annak az asszonynak az emlékét, ki jobban szerette apátlan gyermekét, mint ezt a földi életet, melynek rövid boldog napjai neki voltak szentelve.
- Csak egy az, a mi fáj a szivemnek. Csak egy az, a mi megneheziti a halált. Margit még most is megszerethetne. Szánalomteljes szerető szemmel tudná nézni a gyámoltalan anyát, ki ama rettenetes éjszakán rémektől üldözve szökött meg Nimovitch borzalomteljes termeiből. Én drága szerelmes gyermekem! A halál hideg csókja örökre megpecsételi kölcsönös szeretetünket. Mert ártatlan jóságos szive mindig fog hozzám, emlékemhez, ragaszkodni. Ő nem fog megtudni semmit. Vassili jóvá fogja tenni a multakat. Hisz egyszer szeretett. Nagyon szeretett. Igy hát nyugodtan mehetek az ösmeretlenbe. Hanem ma este, ez egy este legalább hadd tapasztalja szeretetem teljes izzó melegét, hadd élvezze gyöngédségem mámoritó édességét. Hajnalhasadtával meglepetten fogja majd hallani, hogy az éjjel a halál angyalainak sötét szárnya suhogott el fölöttem. Emlékem hervadhatlanul fog élni szivében. Jobb ez igy.
Midőn Bellagio urnője visszatért a nagy szalonba, a hol Margit várta őt, a fiatal lány szeme káprázott attól a földöntuli szépségtől, mely Mazzana asszony klaszikus metszésü arczából sugárzott. Mert az utolsó áldozatra készülő anya elbűvölő lényének legistenibb vonásait akarta emlékül hagyni gyermekének.
- Mindig ilyennek fog látni, aminőnek ma este látott. Drága gyermekem! Utolsó árnyképeim legyen az ő egyetlen öröksége.
Mazzana asszony ez este észbontó, kápráztató szivárványszinekben ragyogtatta fiatal éveinek elbűvölő, mámoritó testi és lelki adományait és magával ragadta hallgatóit változatos élete tarka mozzanatainak ecsetelésével. D’Albertné azonban hiába igyekezett egy-egy elejtett szóból megtudni valamit az ünnepelt művésznő ifjuságából.
Ugy tetszett, mintha ez a ragyogó lángész rózsafán teremve gloriája teljes fényében pattant volna a világba. Uti leirásainak művészi ecsetvonásai nyomán élő szinekben ragyogó jelenetek támadtak föl a hallgatók előtt és a késő esti órákban a nagy szalon megtelt énekre csendülő hangjának ezüstrezgésü hullámaival. Aztán a különböző nemzetek költőkirályait tolmácsolta oly hévvel és lelkesedéssel, mint ahogy soha még a szinpadon tapsviharban kitörő hallgatóság előtt nem szavalt.
- Az ön kiejtése, asszonyom, valóban meglep, szólalt meg D’Albert asszony fürkésző tekintettel. Hibátlanul beszél németül és mégis...
- A német nem anyanyelvem nekem, felelt Mazzana asszony röviden, ezzel véget vetve minden további indiszkrét kérdezősködésnek. Margit szeme pedig rajongó lelkesedéssel csüggött az elbüvölő asszony minden mozdulatán és szivének hurjai sajátságos eddig ösmeretlen érzelemben rezdültek meg.
- Valami különös oka lehet annak, hogy ma este minden varázsával el akarja büvölni ezt a bússzivü gyermeket. Hanem az én jelenlétemben nagyon tartózkodó. Várnom kell. De azért rájövök én az ő titkára, - gondolta magában d’Albert asszony, midőn magára hagyta Margitot Mazzana asszonynyal, és a szomszéd szobába vonult vissza.
- Most énekeljen maga nekem valamit, édes gyermekem, - szólalt meg Mazzana asszony esdő hangon, amint oda vonta magához Margitot a nagy zongora mellé, melynek hófehér billentyüi megrezdültek még a művésznő ezüsthangját kisérő zene elhaló ütemeiben.
- Nem merek. Nem tudok. Az apám nem akarta sohse hallani. Ő nem engedné meg, hogy énekeljek.
Szeretetteljes gyöngéd kéz ültette le a zongora előtti székre és egy édes hang, melytől szive megdobbant, sugta a fülébe.
- Énekeljen, gyermekem, mintha az édes anyja kérné. Az édes anya, kit soha sem ismert.
Ellenállhatatlan érzelem sugallatától ösztönözve, lapozta fel Margit a keze ügyébe eső legelső kottafüzetet és könyfátyolos szemekkel a sorokon végigfutva, reszkető hangon fogott a dalba. Ereiben lázasan lüktetett a vér, mialatt az édes dallam felcsendült, a nagy teremben visszhangra kelve. Lelke elandalgott az álom tündérvilágába; a szoba falai elsülyedtek körötte és szivét meleg érzelmek háborgó tengeráradata árasztotta el, melynek habjain lelke mind messzebb, mind feljebb szállt.
- Az angyalok szavát hallom hangjaiban felcsendülni, suttogta halkan Mazzana asszony. Énekelje el ezt.
És még mielőtt Margit megtagadhatta volna kérését, már ott volt előtte egy uj kottalap, egy édes dal kottája, mely felajzotta lelkének eddig szunyadt lyrai hurjait és szivének egész epedő szerelmét beleöntötte abba a dalba, melynek melódiája gyermekéveinek leghomályosabb emlékeit elevenitette fel.
Az utolsó sor »Gute Nacht, du mein herziges Kind« reszketve csendült fel ajkairól és midőn felkelt és Mazzana asszony karjaiba szoritotta őt, ugy érezte, mintha az elvesztett anyja, kinek szeretetét oly rég sóvárogta, keblére ölelné és forró csókokkal boritaná ajkait.
- Az Isten legszebb adománya rejlik csengő hangjában, drága gyermekem, szólt Mazzana asszony gyönyörködve. És most térjen pihenőre, édes gyermekem.
Margit, Mazzana asszony keblébe rejtve az arczát, távozás előtt még egyszer suttogva kérdezte:
- Ugye, holnap elmond nekem mindent?
Tulvilági átszellemült dicsfény ragyogott fel Bellagio urnőjének homlokán, a mint elkomolyodva válaszolta:
- Meg fogja tudni mindazt, a mit elmondhatok, gyermekem, de aztán nyugodjék bele és soha se akarjon megtudni többet. És most, hadd csókoljam meg, szivemnek nagyon kedvessé vált gyermekem, édes anyja helyett, édes anyja nevében.
Magához ölelve a szép leányt, forró csókokkal boritotta Margit üde arczát és soká, hosszan, mélyen nézett ártatlan szép szemébe. Aztán az ajtóban még egyszer visszafordult és sajátságos tüzben ragyogó szemekkel, melyek Margit lelkében olvasni látszottak, feléje sietett és szenvedélyes édes öleléssel zárta keblére az anyátlan árvát.
Szobája néma csendjében Margit az ezüst tó tükrén rengő csillagokon elmerengve és az éj csendjében sajátságos álmok hálóját szőve, késő éjfélig hallotta Mazzana asszony lépteinek neszét.
A lefolyt nap izgalmaitól kimerülten elszunnyadt, hanem egyszerre hirtelen felrezzent és valami sajátságos rettegés fogta el. Késő lehetett már, mert a viaszgyertyák végsőt lobogtak és ismeretlen borzalmas kisértetek rémei jártak tánczot körötte. Egy hang se tört fel abból a szobából, hol Mazzana asszony multjának titkait zárta magába.
A tó fekete árnyba borult hullámai némán és mozdulatlanul terültek el a nyaraló ablakai előtt. A hold sötét fellegek fátyolába rejtőzködött és minden sóhajos zizegéssel lepergő levél mondhatatlan rettegéssel töltötte el Margit lelkét. Mintha valami megnevezhetetlen fenyegető rém borongana a légben.
Margit néma rettegéssel vette utját Mazzana asszony szobája felé és félelemtől megkettőztetett léptekkel sietett a nehéz függönynyel takart ajtóhoz, mely hálószobáját elválasztotta Bellagio urnőjének lakosztályától.
Reszkető kézzel lebbentette meg a függönyt és benyitott az első szobába, melyet egy halvány fényt árasztó ezüst függő lámpa világitott meg. Első tekintetre látta, hogy a szoba üres. A félelem szárnyakat kölcsönzött neki és a nagy hálószobával szomszédos szobának vékony kárpitajtaját kifeszitve, ijedt sikolylyal ölelte át Mazzana asszonyt.
- Megálljon! Az Istenért! Ön nem tudja, mit tesz! kiáltotta Margit kétségbeesetten, Mazzana asszony görcsösen összeszoruló ujjai közül kiragadva a kis kristályüveget és visszarántva őt ama sötét örvény széléről, melyet mi halandók sirnak nevezünk és mely a végtelen semmiség, az elmult élet vége vagy a jövendő élet kezdete.
- Éretted akartam tenni! rebegte Mazzana asszony és eszméletlenül rogyott össze Margit lábánál.
Midőn a nap aranyos sugárözöne ujra fénybevonta Bellagio gyönyörü tájékát, Mazzana asszony nyugtalan álomba merülve pihent ágyának habos párnáin és Margit szeretetteljes gonddal hajolt föléje, valahányszor a halovány ajkak félálomban azt rebegték:
- Gute Nacht, du mein herziges Kind.
Két héttel később D’Albertné egyedül utazott vissza Xenia grófnőhez és a levél, melyet Margit rá bizott, nagy horderejü hirekkel volt tele.
- Ezentul, azt irta Margit Xenia grófnőnek, meg fogom osztani napjaimat az ön drága otthona közt, mely a sötét multakban oltalmazó hajlékom volt és az uj rév között, melyben lelkem nyugalmát megtaláltam. Uj remény napja ragyogott fel egemen. El nem mondhatom még, hogy micsoda remények töltik el szivemet, melyben oly boldogság honol, aminőről eddig álmodni se mertem. Látni fogom az anyámat szemtől-szembe. Ő él. Él, hogy megáldhassa gyermekét.
Soha senki se tudta meg, hogy mi állt abban a levélben, amit Mazzana asszony irt Xenia grófnőnek, hanem édes reményt keltő vigasz szavai cseppentek Berg grófnő tollából a nimovitchi ifju remete szivébe, ki az ódon kastély mohos födele alatt várta a jövendőket.
Az ősz arany és biborszinre festette ujra a fák lombozatát, midőn Margit visszatért Xenia grófnő drezdai nyaralójába és boldogság fényében uszó szemekkel, remegő ajkakkal suttogta:
»Anyám él! Látni fogom őt. Ennyit tudok és ez elég. Jő nap, amikor meg fogom őt ismerni. A bú fellege oszladozni kezd. És én várni fogok.«
- Várni fogok. Ezt igérte volt Margit Mazzana asszonynak, midőn annak ünnepélyes fogadalmát vette, hogy nem kisérti Istent ujra és tovább viseli az élet nyügét.
- Ha bennem bizik, ha szeretni fog, Margit, akkor élni fogok. Élni önért, gyermekem. És jő majd nap, mikor meg fogja ismerni édes anyja szeretetét.

III. FEJEZET.
Plevna előtt.
1877. április 24-ikén minden oroszok hatalmas czárja rázuditotta hadseregét a törökre és Milutin tábornok a fényes czári táborkar élén indult a csatába, mig fia mint egyszerü önkénytes soroztatta be magát Dournoff Alexis alatt, Gurko tábornok seregébe. Az apa kemény szive meg nem lágyult a hosszu hetek és hónapok folyamán és egy engesztelő szó sem jutott volt el Nimovitch illatba borult ligetéig.
Az utolsó éjjel, mit Milutin Boris Nimovitch sötét emlékek kisérteteivel népes tavának partjain töltött, hajnalhasadtáig járkált föl és alá az ódon kastély elhagyatott nagy termében.
Szive lázasan dobogott, mert egész nap nehéz küzdelem dulta föl a lelkét; reggeltől estig csatadalt harsogó seregek vonultak el a rownoi országuton és Boris harczi paripájára pattanva, végig nyargalt a katonák során és melegen üdvözölte a magasrangu katonatiszteket, kik eddigi pajtásai voltak.
A nimovitchi jobbágyfalvak mentén mindenütt dúsan megrakott asztalok várták az elvonuló katonákat és lenhaju parasztlányok fennen lobogtatták piros keszkenőiket.
Lelkettépő egy nap volt ez Borisra nézve, mert a román határhoz ért seregek főhadiszállásából, az odesszai és a krimi központból, két ezredének találkozó helyéről, melyeknek élén oly hősiesen harczolt, mindennemü könyörgő, esedező levelek özöne szakadt a visszavonult hősre, kinek kardja hüvelyében rozsdásodott. Maga a császári nagyherczeg sürgönyileg ajánlotta föl neki a tifliszi főparancsnokságot, hol a czár legmerészebb harczosai várták a jelt, hogy ostrom alá vehessék Kars hegyormait.
Süket fülekre talált a hadügyminiszter fölszólitása is, ki arra kérte, hogy ő maga határozza meg, milyen helyet találna méltónak arra, hogy elfogadjon. Bosszusan dobta el ezt a hizelgő levelet, mert e diplomatikus cselfogásban ráismert büszke apjának kezére.
Mit ér neki most egy császári szárnysegéd aranyvállbojtja? Az ő éltének döntő csatáját végig harczolta már és Boris ugy érezte, mintha életéből valami örökre eltünt volna. A szeretett leány arcza álmaiban is kisértette; szemei szerelmesen mosolyogtak feléje és ajkai halkan biztatták: »Boris, várok rád«.
Aztán feltünt előtte haragos zord apjának komor arcza. Boris, mint orosz alattvaló, tudta azt, minő átléphetetlen gát akadályozza őt abban, hogy életét, nevét és fényes örökségét Margitnak, mint nejének adhassa. Törvény, szokás, családi hagyomány megkötötték a kezét.
És kastélyába visszatérve, ledőlt a déli homlokzat oszlopcsarnokának egyik márványpadjára és némán bámulta a zöld szin ezer árnyalatát, mely az előtte mosolyogva elterülő völgyet ékitette. Egyszerre aztán hirtelen felrezzent, a mint egy sárral telefröccsent futár egy lepecsételt csomagot adott át neki. A rownoi kormányzó utasitásának engedelmeskedve, lóhalálában vágtatott volt Nimovitchba és tajtékzó paripája reszketve fujta ki magát a palota kapuja előtt. Boris talpra ugorva olvasta el a Dournoff rövid üzenetét.
- Boris, jőjjön hozzám. Most már nem ambiczióról van szó. Az ezred becsülete kivánja. Sürgönyözzön Galaczba. Egész felszerelése itt várja nálam. Apjának szive megszakad ama gunyos kaczaj fulánkjától, melylyel az ön távolmaradását értelmezik. A szerelem csillagát látom a feje fölött ragyogni a Duna völgyében. Hiába fordulok én egy Milutinhoz, midőn a sereg csatára indul?
A másik két levelet fölbontatlanul szorongatta a kezében. Az egyik a Berg család czimerét viselte, a másik ama nő kezevonását, kinek szerelme elidegenitette őt apja szivétől. Keblébe rejtve e két levelet, visszavonult a szobájába, hogy szent szavait elrejtse az őt környező köznapi világ előtt. A harczi trombita riadó szózata felverte vérének minden kis cseppjét és uj életerőt öntött szivébe. A szalon falán ragyogott az a kard, melyet oly hősiesen forgatott a turkomanok ellen. Leakasztotta a falról és keresztbe fektette az asztalon, aztán felbontotta Xenia grófnő levelét.
- Vera és jó magam, azt irta a grófnő rögtön Pétervárra indulunk, hogy azokhoz csatlakozzunk, kik a betegek és sebesültek részére vörös keresztegyleteket szerveznek. Dournoff tábornok bizalmával tisztelt meg és most, kedves testvérem, azért irok, hogy az ő harczra szólitó szavait gyenge asszonyi esdeklésemmel támogassam. Mi nem vagyunk saját életünk intézői, Boris, hanem a kötelesség utja mindig világosan áll előttünk. Tudom, hogy ön Dournoff tábornok seregéhez fog csatlakozni. Sziveink és imáink kisérik utjain. Legyen kitartó, hősies testvérem; mert én annyit mondhatok önnek, hogy a legnagyobb földi boldogság vár még önre ez életben. Margit szereti, szereti kimondhatatlanul. Az ő szüzies lelke tán nem tud szavakat találni érzelmei ecsetelésére, hanem én tudom, minő gazdagon megáldott sziv dobog szerető kebelében. Ő nem akarja tönkre tenni az ön pályáját. De jön majd nap, mikor a multját boritó sötét fátyol fellebben. Szüzies nőiessége nemes büszkeségében egy önnek szentelt egész élet odaadásának drága koronáját szánta önnek. Ő az öné mind halálig. Bizzék az ő hűségében, mert az törhetetlen, mint a sziklakő.
Jő idő, midőn ön majd fejedelmi apját is arra fogja birhatni, hogy kimondja azt a szót, mely minden árnyat eloszlat. Nem mondhatok többet; csak annyit, hogy angyalibb lélek nem lakik nő szivében, mint az övében. Az ön kedvéért szenved ő csupán, ama nemes, ősi család kedvéért, melynek ön utolsó legnemesebb sarja. Érzem, hogy ez a háboru közelebb hoz egymáshoz. Furcsa látományom volt. Lehet, hogy csak lelkem káprázata, hanem álmomban mind együvé kerültünk ott, ahol a Duna a Fekete tenger ölébe omlik.
Boris pillái megnedvesültek, midőn a lelkes nő utolsó Istenhozzádját elolvasta.
- Menjek-e? rebegte halkan és izgatottan járkált fel és alá ugyanabban a szobában, melyben Wizocka grófnő hajolt hajdanában alvó gyermeke fölé és arra kérte az Istent, hogy gyermekének apja maradjon hű a hazájához.
Az asztalon ott feküdt előtte az imádott nő levele és a magános szobába mintha kiáradt volna e levélből jelenlétének lelketátrezgő varázsa, az a szellemi közelség, mely szivet és testet mámorba ringat, mely a komor sors végzetein és a balszerencse viszontagságain felülemelkedve, gunyosan daczol idővel és térrel és áthidalja a fizikai ürt, mely két egymásért dobogó szivet elválaszt.
Dobogó szivvel olvasta el a szeretetet lehellő sorokat.
- Én egyetlen drága szerelmem! suttogta, itt vagy velem, közelemben mindig, örökké.
- Nem akarlak visszatartani, Boris, midőn hazád lobogóját csatára viszed. Itt küldöm neked az arczképemet. Hadd szóljon ez hozzád magányos napjaidban. Mert hidd meg, Boris, egy szerető nő szive mélyen, mélyen rejtőzik hű keblében, oly mélyen, hogy az ajkak rebegése nem hatolhat bele ama titokba, mely a sziv legrejtettebb zugában temetkezik. Várok rád, Boris! Tiéd vagyok éltem végéig! Lelkem, szivem feléd repdes. Közelebb leszek hozzád, mint a hogy azt epedő szerelmed képzeli és imádkozni fogok Istenhez, hogy siettesse azt a napot, midőn szerelmünk által meghóditott atyád, kezünket egymásba téve, áldását adja majd ránk. Uj babérokkal homlokodon, kivivott uj dicsőséggel mocsoktalan kardodon, örökké tartó örömmel kebleinkben fogjuk élvezni azt a kétszeres boldogságot, amit csak mi ketten fogunk érezhetni. Xenia grófné megigérte, hogy mindenről értesit és ha megirod, hová vezérel téged uj katonai méltóságod, levelemből mindig meg fogod tudni, hogy szivem és lelkem veled van a diadal mezején.
Margit arczképe rá mosolygott és Boris Milutin felpattanva székéről becsengette a kulcsárt.
- Adasson a futárnak egy gyors paripát és küldje hozzám.
Midőn a kozák előtte termett, Boris szemében uj élet sugara gyult fel.
- Öcsém, el tudsz e még ma éjjel Rownóba érni? kérdé Boris. Sürgönyt akarok küldeni a parancsnoknak.
- Négy óra alatt megteszem az utat, felelt a kozák vidáman. A saját sotniám hajnalhasadtával indul utnak és nekem velük kell mennem.
- Bravo! kiáltott fel Boris, két aranyat csusztatva a kozák markába. Itt a sürgöny. Megállj. Itt a névjegyem, vidd a tábornoknak. Magam is táborba indulok. Várj meg engem a főhadiszállásban. Szükségem van egy inasra. Voltál-e már háboruban?
- Három évig a Kaukázusban, Barin, válaszolt a katona, tiszteletteljesen szalutálva.
- Akkor vért és tüzet szagoltál. Velem jösz.
Milutin ereiben izzó tüz lángolt, midőn ablakából nézte, mint pattan a boldoggá tett kozák gyorslábu paripájára és mint száguld tova az árnyas szilfasorban. Aztán megfordult és hüvelyéből kivonta a kardot, melyet a kaspi tenger mellékén oly sokszor villogtatott. Mosolyogva forgatta a fényes toledoi aczélpengét.
- A czárért, a hazáért és érted, szerelmem! suttogta.
A hajnali harmat gyémántcseppjei tündököltek az ódon park virágjainak nefelejts szirmain, midőn Boris lepecsételte azt a levelet, a mely Margittal tudatta, hogy kardjával kisérti meg apja szivének visszahóditását. Néhány nefelejts-szálat is mellékelt:
- Hadd szóljanak szivéhez helyettem, midőn én a Balkán szakadékait fogom járni.
Aranyos verőfény öntötte sugárpermetegjét Nimovitch álmatag mezeire, midőn a kastély fiatal ura jobbágyai ezreinek viharos éljenzésétől kisérve, fekete paripáján lovagolt ki és egy utolsó pillantást vetett az ódon kastély hófehér falaira.
- Milyen boldog lehettem volna itt vele, mondogatta Boris magában. De majd ide jövök vele egy szép napon és együtt bolygunk a magányos tó partján. Az ősi park árnyas falombjai alatt fogok neki szerelmemről beszélni.
Amint tova vágtatott az utszéli temető mellett, Boris megrezzent és arcza elkomorult.
- Galaczon végrendeletet csinálok és ezt a szép ódon birtokot Margitnak hagyom örökbe. Az ő emléke füződik minden kerti ösvényhez; minden csendbe boruló erdei sétányhoz, hol az ő nevét rebegtem el mindig; az elhagyatott szobákhoz, melyekben éjjeli virrasztásaimban az ő édes hangját véltem hallani, a mint azt sugta fülembe: Szeretlek.
Midőn a vonat, mely Borissal a török határ felé robogott, Galacz közelébe ért, komor arcza felderült, mert lépten-nyomon az orosz hadsereg ezredeivel találkozott és a szivének oly kedves vitézek bronzszinü vonásai köszöntötték mindennünen. Románia halmai és lejtői őrült gyorsasággal száguldoztak el szemei előtt és midőn az állomáson leszökött a gőzkocsiról, száz ajakról felzugó örömrivalgás fogadta. Maga Dournoff, az ujonnan kinevezett tábornok, rangjának méltóságáról megfeledkezve, ujjongva borult a nyakába.
- Boris, Jupiterre mondom, ép kellő időben jöttél. Ép a Dunán való átkelésre készülünk. Csupán egy napi időd marad, hogy a rád halomszámra váró leveleket és sürgönyöket elolvashasd.
E szavakkal egy vaskos csomagot adott át neki.
- No, most szálljunk fel ujra, majd a vonaton beszélgetünk. Itt mindenütt kémek környeznek. Dragmiroff gondoskodik majd a felszerelésedről. Lovakról már gondoskodtam én; a mi a rangodat illeti, te vagy a tábori főtisztem.
Boris hangja remegett, midőn halkan kérdé: Hol van az atyám?
- Ploiesteban ő felségénél. Mi meg indulunk az ellenség elébe.
- Jól van, felelt Boris és a vonat egy zugába félrevonulva, a Margittól jött levél olvasásába merült el.
Vagy kivivom őt a kardommal, vagy a csatatéren halok hősi halált, ezt fogadta meg Boris némán, mig szeme tovasiklott a Duna völgyén, mely felett sürü szürke köd gomolygott.
Két hónappal később Boris, hosszu véres csaták után, Plevna alá ért Gurko seregével. Julius 20-ikán tartotta Grivitza partjain a halál első vérbiboros aratását és a czár leghősiesb három ezer harczosa boritotta a csatateret, honnan lépésről-lépésre hátrálnia kellett az orosz seregnek a lomha álmukból ébredt törökök elől.
Boris, a ki ezrede élén elsőnek indult a nagyherczeg parancsát követve, Plevna ostromára, vérboritottan és sebesülten gyalog vonszolta magát a nagy-nehezen ujra egyesülő orosz hadsereg táboráig és néhány zsup félig rothadt szalmára ledőlve, a tábortüz mellett szürcsölgette a fekete kávét, mit ügyeskezü kozákja készitett számára. Orczáin a harczvágy bibora piroslott, mert Plevna biborhalmain tul látta nyilni az utat, mely őt Margithoz vezeti. Sürü, sötét éj volt és a ködboritotta völgyben az éjjeli hűs szellő halk nyöszörgést és fájdalmas sikoltás neszét hordta fülükbe. Száz meg száz láb dobogása hallatszott a ködös légen át.
- Mi az Iván? kérdé Boris izgatottan.
- A bashibozukok bejárják a csatamezőt és megölik a mi sebesültjeinket, felelt a kozák közömbösen. No, de majd bosszut állunk ezért.
Milutin mélyen felsóhajtva horgasztotta le fejét. Azok a bátor fiuk, kiknek szemében ma reggel még a bátorság férfias tüze villogott, most gyámoltalanul fetrengenek a csatatéren. Feltörő zokogás fojtogatta a torkát, midőn egyszerre egy lovas tisztcsoport közelgett a tábor felé, egy fél század czirkassiai testőrség kiséretében.
- Dournoff tábornok, dörögte egy erélyes hang. Dournoff villámsebességgel került elő sátrából és a csoport élén álló egyszerü katonaköpenyegébe burkolt lovas ujra megszólalt.
- A nagyherczeg tudni akarja annak a hősies katonatisztnek a nevét, a ki a mai plevnai ostromot vezérelte. Azt parancsolja továbbá, hogy az a tiszt, ha életben van, rögtön jelentkezzék nála a főhadiszálláson táborkari szolgálatra.
- Az a tiszt jelenleg nálam van, tábornok ur, felelt Dournoff és hangja sajátságosan reszketett.
- Ugy, hát küldje ide rögtön. A nagyherczeg a saját kebléről vette le a Vladimir-rend nagykeresztjét és azt küldi neki jutalmul.
- Menned kell. Császári parancs, suttogta Dournoff ezredes, kezével gyöngéden érintve Boris vállát. A tábortüz köré gyült harczosok mély tisztelettel vették le fövegüket, midőn Dournoff a nap sebesült hősét karján vezette a tábornok elé és a tábortüz fellobogó lángjai piros fényt vetettek Boris arczára, a mint némán állott meg édes apja előtt.
- Milutin Boris ezredes, tábornok ur, szólt Dournoff Alexis, aztán egy lépéssel hátrálva magára hagyta a fiatal hőst a komor ősz tábornok oldalán, ki szótlanul, mozdulatlanul bámult a fiára.
- Boris, te, rebegte az agg, aztán hideg hivatalos hangon folytatta: Uram, Ő fensége, a nagyherczeg, azzal bizott meg, hogy a mai ostrom alkalmával tanusitott hősiessége elismeréseül átadjam önnek a Vladimir-rend nagykeresztjét. Jelentkezzék rögtön ő fenségénél táborkari szolgálatra.
Siri csend uralkodott, midőn fia néma meghajtással szalutált agg apjának. De erőtlen jobbja kimerülten hanyatlott vissza és gyönge ujjai görcsösen szorongatták a drágakövektől ragyogó keresztet. Senki se hallotta meg halkan suttogott válaszát:
- Nem megyek. Beteg és sebesült vagyok. Rangom csak ideiglenes.
- El kell menned, suttogta ép oly halkan az apa, szenvedélyes fellobbanással.
- Inkább kilépek a hadseregből, felelt Milutin halkan, aztán meghajtotta magát és visszatért szalmazsupjához.
- Boris, suttogta Milutin tábornok, kinek apai lelkében büszkeség és harag küzdöttek. Margit szelleme férkőzött közéjük e fenséges pillanatban is és az ősz apa némán forditotta vissza paripáját és elvágtatott, mig a fia kimerülten dőlt álomra, a Vladimir-rend nagykeresztjét szorongatva kezében.
Hiábavaló küzdelem és eredménytelen hősies tusák szomoru napjai virradtak föl most az oroszokra. A Plevna köré gyült kétszázezernyi harczos közül hetvenezer katona lelt hősies halált a csatatéren és egész Oroszország mély gyászba borult.
Boris szemében kilobbant a sugár, arcza lesoványodott és fakóra sápadt; mert hiába érkeztek minden vonattal uj meg uj seregek a nagy orosz sikságok és magányos erdők vidékéről, a halál dämona telhetetlen volt. Dournoff arcza elborult és az agg czár környezetében csak suttogni mertek. A kórházak megteltek sebesültekkel és mindenütt nagy volt a bánat, a gyász és a kétségbeesés.
Boris Milutin már lemondott minden reményről, annál inkább, mert már a Bellagiából érkező levelek is kimaradtak, melyek eddig vigaszt és reményt nyujtottak csüggedő szivének. Hanem a postai közlekedés is megszakadt.
- Kedves barátom, szólt Dournoff egy októberi délután, én nem tehetek érted semmit. Csak Todtleben tábornok megérkezése, egy rendszeres ostrom és a török ördögök kiéheztetése juttathatja kezünkbe Plevnát.
E perczben egy eltévedt golyó kicsapta kezéből az ostort.
- Lám mindenütt kudarczot vallottunk. A második és harmadik plevnai ütközetben. A dicső Skobeleff hiábavaló loftchai vitézkedésében, a Schipkaszoros borzalmainál és most még a grivitzai vereségben is. A hadsereg táborkara nincs jól szervezve; a rendeletek ellentmondók; betegeink száma ijesztő nagy és az élelmi szállitmányok nagyon hiányosak. Szegény Boris. Te nem tudod, hogy mi mindenre képes egy szerelmes leány. A császári szárnysegédek egyike azt mondotta, hogy Xenia grófné Vera leányával együtt ma-holnap a vörös kereszt ápolónőihez csatlakozik, a kik a mi szegény sebesültjeink ápolásán fáradnak. Lehet, hogy Margit is elég őrült és velük tart.
Boris megrezzenve nézett a tábornok szemébe.
- Az Istenért, Dournoff, ne mondd ezt! Daschkoff azt mondta nekem, hogy az önkénytesen beállt orosz ápolónők tömegesen halnak meg a Dobrudsa pestises levegőjében. Isten áldja meg azokat a derék nőket. Dournoff, nem adhatnál nekem néhány napi szabadságot? Tán megtudnék valami ujságot a főhadiszállásban.
- Kedves barátom, felelt Dournoff. Most nem adhatok senkinek engedélyt arra, hogy a hadseregtől távozzék. Todtleben tábornok ma-holnap itt lesz; akkor aztán körülfogjuk Plevnát és a nagy ostrom napja bekövetkezik. Hanem én nem akarom, hogy te ujra reménytelen kétségbeeséstől vezérelve, elszántan keresd a halálodat. Meg akarlak menteni, Boris! Mert én Margittal boldognak akarlak látni orenburgi kastélyodban. Engedd meg nekem, hogy most apáddal beszéljek. Ha te megkérlelnéd, most tán fölengedne daczos szive.
Milutin szeretetteljes pillantást vetett barátjára.
- Nem Dournoff, szólt akadozva. Nem lehet. Valami régi időktől eredő halálos gyülölség vetette árnyát szegény Margitom apjára és az enyémre is. Milutin tábornok életének sok szomoru fejezete lehet. Nem tudom micsoda multakban gyökeredző keserüség élesitette oly kérlelhetlenné az ő kölcsönös gyülöletüket. Tán valami személyes összeszólalkozás lehetett az oka, kártya ügy, kendőzött arczu szinésznő vagy más érdemetlen asszony miatt. Én csak annyit tudok, hogy az apám egyszer életében - beismerem, hogy csak egyetlenegyszer - gyávaságot követett el, midőn azt a drága védtelen leánykát halmozta el sértésekkel, a kit én nőül akartam venni. Nem, én nem teszem az első lépést.
- Hát akkor mást mondok, Boris, felelt Dournoff. Te hős harczos és hű szerelmes vagy. Én sejtem, hogy Xenia grófnő apád gyülölete sötét titkához birja a kulcsot. Waldberg bizonyára lengyel származásu volt. Apád lengyelországi magas állásánál fogva a legelőkelőbb körökben fordult meg. Nem gondolod-e, hogy egy asszony miatt, a kit mindketten szerettek, siron tul tartó vetélykedő gyülölség fakadhatott fel szivükben?
Milutin ezredes elgondolkodott.
- Felvilágositást fogok kérni az áldott jó Xenia grófnőtől; a titok leleplezésére fogom kérni, ha ugyan titok rejlik alatta. A jövőt sötét köd boritja. Ha valamikor volt is szivem, itt Plevna előtt eltemettem. Hanem szivem utolsó dobbanásáig Margit férjének tekintem magamat. Ha e rettenetes hadi dráma lefolyása után, élve találok a háboru szinpadán maradni, törvényesen lemondok nevemről és rangomról, elhagyom Oroszországot örökre és a Milutin családnak nem lesz örököse. Hanem az apám akaratának meg nem hódolok.
Az agg patriczius könybelábbadó szemekkel olvasta Dournoff üzenetét, ki Boris végleges válaszát tudatta vele. A fiatal hős fagyos egykedvüséggel utasitotta vissza a felajánlott tábornoki parancsnokságot.
- Apám egyetlen egy választ adhat csupán. Ő tudja, mivel teheti jóvá a történteket. Köszönetet mondok ő felségének a kegyesen felajánlott kitüntetésért. Hanem ha életben maradok, rögtön lemondok az orosz honpolgárságról és nem viszek magammal semmit, csupán megtört szivemet. Nimovitchot Margit nevére irattam át. Ha életben maradok, tán ott fogunk letelepedni. Ha pedig meghalok, akkor Margit ott éljen az én emlékemnek, a hol az én szivem iránta való szerelemtől lángolt álmatlan magányos éjjeleken át. Nem, Dournoff! Az én első egyetlen szerelmemet nem szabad boszulatlanul porba tiporni. Hidd meg, barátom. Egy magamforma férfi csak egyszer szeret. Ez a szerelem nem végződik még a halállal sem. Sem az idő, sem apám gyülölete, sem a czár szabályrendelete; semmi, ami köthet vagy oldhat, nem szakitja el szivemtől a szeretett nőt. És esküszöm rá katonai becsületemre, hogy ő az én feleségem lesz még. Isten engem ugy segéljen!
Midőn Dournoff személyesen vitte el Milutinnak fia vonakodásának hirét, Vassili fájdalmasan sóhajtott fel.
- Az én lelkemet oly teher nyomja, mely alól csak Isten oldhat föl. Rám nézve megváltás lenne egy török ágyugolyó. Mert nekem nem szabad szembenéznem a fiammal; nem szabad megoldanom azt a talányt, mely még most is félig-meddig titok előttem. Ha én meghalok, Boris szabad lesz; de amig élek, boldogtalan nyomorult ember vagyok, ki egy tört sziv oltára előtt néma hallgatásra vagyok kárhoztatva.
Egy viharos őszi estén, midőn Dournoff tábornok fatörzsekből összerovátkolt sátorában haditanácsot ült Borissal, gyorsfutár érkezett. A nagy szebasztopoli hős megérkezése uj életet öntött a hadseregbe és Dournoff diadalmas örömmel jelentette ki, hogy Plevna, ha sikerül Osman Pascha seregeit minden élelemszállitmánytól elzárni, hat hét alatt az oroszoké lehet.
Milutin tábornok egy uj haditervrajz fölé hajolva, fel se vetette a fejét, midőn Dournoff a felbontott levelet átfutva, halkan suttogta:
- Ő itt van.
Xenia grófnőtől jött ez a levél, aki a nikopolisi nagy kórházból kelt soraiban tudósitást kért kettőjük hogylétéről.
- Mindketten itt vagyunk, barátom, és nekem beszélnem kell önnel, irta a grófnő. Boris jövendő boldogsága forog a koczkán. Mert Boris életét és becsületét meg kell mentenünk ama szerető nő kedveért, ki most minden veszélylyel daczol, hogy még egyszer lássa a szeretett férfi arczát.
Dournoff könyfátyolos szemét Borisra szegezte, kinek szép, kifejezésteljes feje a halál terve fölé hajolt.
E perczben lódobogás hangzott fel és az őrszemek ajkairól rekedten feltörő jelszó kicsalta Dournoff tábornokot.
- Sürgős ügy! Dournoff tábornoknak személyesen kézbesitendő! ez volt a csomag felirata, mit a tábornok személyesen vett át. Dournoff Milutinhoz fordulva, utasitást adott, hogy a főhadiszállásról érkező tiszt kellő fogadtatásban részesüljön.
- Gourko tábornok rögtöni visszatérést parancsolt, egy pillanatig sem szabad időznöm, felelt a fiatal szárnysegéd és a következő pillanatban messze vágtatott gyors paripája.
Dournoff halálsápadt arczczal olvasta a levelet.
- Csatlakozzék rögtön hozzám az ön tábori parancsnokával. A gárda együtt van. Magam lépem át holnap a határt. Adjon a rangban ön után következő táborkari főtisztnek szigoru utasitást, hogy senkit, semmiféle ürügy alatt el ne bocsásson a táborból.
A rövid nehány sor alatt kusza vonásokkal csak annyi állott, hogy »Gourko« és e név ép oly ellentmondást nem türő parancscsá tette az utasitást, akár csak a czár »fiat«-ja.
Egy fél órával később Dournoff és Milutin nekivágtattak a csillagtalan, nedves, ködtől homályos éjszakának. Az éjjeli szellő zokogva sivitott végig a halmokon, hol Osman Pascha, Szuleiman Ali és Chefkel Pascha hetvenezer rajongó muzulmánnal visszaverte volt az orosz sereget. A czarevitch maga vezette a granátosok és a testőrség hetvenezernyi daliás seregét az ellenség elé.
Dournoff ajkain kétségbeesett panasz tört föl, amint igy a sikságon végigvágtattak:
- Ha a testőrség nem győz, akkor ügyünk veszve van.
- Tábornok! Az orosz testőrség még soha vereséget nem szenvedett. Ha Todleben, a mi Nestorunk ezt a feladatot bizta rá Gourkora, bizvást körülfoghatjuk Plevnát és kiéheztethetjük Osman Paschát. Aztán hatalmunkba keritjük a Balkánt. És nekimegyünk Adrianápolynak és Konstantin városának. Most már annyi vereséget szenvedtünk, hogy a gárdának győznie kell és győzni fog.
Dournoff némán tünődött ezalatt, vajjon megmondja-e Borisnak, hogy az a nő, kinek örök hűséget fogadott, a vörös-kereszt ápolónőihez csatlakozik.
- Nem, nem, meg kell őt kimélnem e hiábavaló lelki kintól. Mert senkinek sem szabad most átlépni a határt és Gourko mindnyájunkat elvisz magával, hogy katonai sorfalat vonva, a gárdának kijelölje a helyét.
A hadparancsnokok egész éjjel tanácskoztak Gourko táborában és reggel az egész ragyogó, daliás gárda, Pétervár szalonjainak elkényeztetett kedvenczei, türelmetlenül álltak a szemenszedett lenhaju vitézek élén és mosolyogva várták az indulási jelt, ámbár minden török golyótól egy-egy szerető sziv törhetett meg a pétervári téli palota fényes körében.
Október huszonharmadikának éjjelén Dournoffra nagy megpróbáltatás várt.
- Dournoff, én nem bizhatom rá senki másra, csak önre, szólt Gourko, az ön seregének vezetését. Ha a testőrség győz, Osman Pascha sorsa el van döntve és a Konstantinápolyba vezető ut nyitva áll előttünk. Milutin ezredest magamnál tartom. Ő higgadt ember, a ki nem veszti el a fejét. Az ő vaserélye, melyről plevnai ostroma tanuskodik, bátorságotszító nimbussal veszi körül dicső nevét. Gorni-Dubnik ostromát önre bizom, Ettől függ az egész csata, negyvenezer katona becsülete. Milutin ma éjjel legválogatottabb fegyvereseinkkel kémszemlét fog tartani a Gorni-Dubniki erősség környékén és meg fogja tudni mindazt, a mit önnek tudnia kell és amit meg lehet tudni. A törökök oroszlánbátorsággal fognak ott harczolni, mert az a vár az ő utolsó erősségük. Ha ez a kezünkben van, a czár nyugodtan alhat. Ha ön ezt az utolsó várat a kezembe szolgáltatja, ön holnap reggel az orosz hadsereg legfőbb parancsnoka lesz.
Dournoff néma kézszoritással válaszolt. Hanem midőn Boris, ki őt egy darabig kisérte, végre elvált tőle, szive elszorult.
- Alexis, szólalt meg a fiatal katonatiszt, itt van két levél. Hadd azokat a főhadiszálláson, azzal az utasitással, hogy Gorni-Dubnik bevétele után külön futárral küldjék rendeltetési helyükre.
- Mit jelent ez, Boris?
- Azt, hogy én nem fogom túlélni a holnapi ütközetet. Mert én a tüzbe megyek a testőrséggel. Holnap nem érünk majd rá fecsegni. Apám! Margit! Ez a két levél elmond nekik majd mindent. Hanem mondd meg majd Xenia grófnőnek, miként az ő szeretetétől és Vera testvéri ragaszkodásától várom, hogy az én drága szerelmes Margitomat, kit tán sohse fogok többé viszontlátni, átsegitsék azokon a rettenetes sötét napokon, melyek rá várnak, ha elesem.
Dournoffnak torkán akadt a válasz.
Kéz kézben nyugodott; igy nézett szembe egymással a két hőslelkü barát.
- Isten veled, Boris, Isten veled, rebegte Dournoff. Aztán megsarkantyuzta a lovát és elvágtatott.

IV. FEJEZET.
A gárda diadala.
Hidegen és borusan virradott fel a reggel a Vid partjai fölött. A hadsereg négy hosszu tömött vonalban haladt Gorni-Dubnik felé és szorult szivvel álltak csatarendbe a marczona vitézek, hogy végre körülfogják az ellenséget. Csend, hangtalan csend borult a vidékre, melynek felette már a halálangyal szárnyának sötét árnya borongott.
Csend, mély siri csend uralkodott Plevna vértbiborló környékén is. Hajnal hasadtával, a nikápolyi vörös-kereszt kórház egyik szobájában, Xenia grófnőt nyugtalan álmából hangos kopogás verte föl. Gyorsan szökött fel ágyáról és meggyujtva az éjjeli lámpást, felkeltette Verát is, ki e szomoru hónapok alatt vig fiatal leányból komoly, kötelességtudó nővé változott.
Egy felsarkantyuzott katonatiszt jelent meg a küszöbön és mélyen meghajtva magát, bocsánatot kért a háborgatásért.
- Méltóságos asszonyom! Dournoff tábornoktól sürgős üzenet.
- Megvárhatja a választ? kérdé a grófnő mohón.
- Méltóságos asszonyom, nagy mozgalom van a csatatéren. Én innen rögtön Bukarestbe megyek és a különvonat egy óra mulva indul. Attól tartok, hogy egy álló héten át csupán betegeket, sebesülteket és halottakat fognak ide szállitani a határról. Lehetetlen! Attól félek, hogy a mi seregünk támadást fog ma intézni a török hadak ellen. Isten oltalmazza a seregünket.
- Anyám, édes anyám! kiáltott fel Vera, anyja karjába kapaszkodva, mi is elmehetnénk Bukarestbe.
- Ha megyünk is, gyermekem, akkor sem tudom Margitot magunkkal hozni. Nem kapok számára utlevelet. Mert szigoru parancs tiltja meg, hogy önkénytes ápolónők átlépjék a határt, mióta tapasztalták, hogy a nemeslelkü orosz hölgyek sorra halnak bele a szokatlan éghajlatba és lenn porladnak Nikápoly dunamenti sirhalmai alatt.
- De anyám, Margit felvehetné az én vöröskereszt öltözetemet és visszatérhetne ide veled. Én Mazzana asszonynál maradhatnék Bukarestben. Ő meg az én utlevelemmel jöhetne ide. És igy ő viszontláthatná Borist a csata után.
A fiatal leány hangja reszketett a felindulástól és Xenia grófnő szeretetteljesen hajolt le hozzá és megcsókolta fehér homlokát.
- Kapitány ur, magával vihet ön bennünket? kérdé »Nikápoly angyala«, mert igy hivták a betegek és sebesültek százai a jóságos asszonyt, ki soha ki nem apadó anyai gondoskodással virrasztott betegágyuk fölött.
- Méltóságos asszonyom, felelt a kapitány, készüljön utra. Én egy óra mulva visszatérek. Méltóságos asszonyom, ugy látszik, nem is ösmer már. Én Platoff Sergius vagyok.
- Ah, Platoff! Ön hadapród volt még, mikor utoljára láttam és ime most már a czár bátor katonája, szólt a grófnő és mosolyogva nyujtotta neki kezét.
- Ha isten ugy akarja, válaszolt a deli ifju katonatiszt, csókot lehellve a feléje nyujtott kézre, mialatt lopva pillantott az anyja mögé pirulva rejtőzködő fiatal leányra.
A fiatal tiszt rövid öt hónapi háboruskodás alatt apródból kapitánynyá lett; de soha ellenséges golyó sivitása annyira fel nem izgatta, mint most Vera rávetett pillantásai.
- Ugy hát ezer örömmel megyünk önnel, kapitány ur.
Platoff mélyen hajtotta meg magát és mig léptei tompán visszhangzottak a hosszu folyosón, a két nő gyorsan összeszedte utikészletét. Midőn a hajnali szürkület bágyadt fényénél a Vid sötét hullámai zugva szakadtak a Duna torkolatába, a széles folyam álomba merült szigetei felett borongó reggeli ködben tovarobogó mozdonyok éles fütyje süvöltött át a légen.
- Nálad van a sürgöny, Vera? kérdé Xenia grófnő, mialatt nehéz köpönyegje alá rejtette ruháját, melynek sötét alapján a genfi vörös kereszt biborlott, mint hősi vér odacseppentett foltja.
- Itt van. Ők a Russie-szállodába szálltak és mi egyenesen oda megyünk.
A két nő gyorsan haladt végig a nagy kórház előtt, a rendelő sebész érkezését váró rokkantak hosszu során és Xenia grófnő szeme könybelábbadt.
- Hány szerető sziv várja otthon ezeket a szegény fiukat, kik itt nesztelenül, ösmeretlenül tűnnek el az élők sorából. És mindezt a dicsőségért, a czárért. Ez Kain sötét hagyatéka, hogy az emberiséget a háboru átka sujtja még mai napig is.
A mint a vonat a sebes Dunán átvezető katonai vasuti hidon végigrobogott, egyszerre távoli tompa dörgés siketitő moraja bontotta meg a reggeli csendet. Vera rémülten simult édes anyjához és Xenia grófnő is ijedten rezzent össze. Minden uj dörgésnél, melynek messze rezdülő hanghullámai a Duna tükrén tovalebegtek, ujból meg-megrázkódtak.
- Mi ez, kapitány ur? kérdé a grófnő, midőn észrevette, hogy Platoff felvillanyozottan veti föl szép fejét, mint valami nemes harczi paripa.
A fiatal katona arcza elhalványodott, midőn ezt válaszolta:
- A testőrség támadást intézett Gorni-Dubnik ellen és most kezdődik az ágyulövés.
- Isten oltalmazza a mi hadainkat, sohajtotta Xenia grófnő és szomoru gondolatokba elmerülve, a szegény boldogtalan Margit jövőjén tünődött, kit szerető, megkinzott szive ide vezetett a Duna mocsarainak gyilkos éghajlata alá, hogy a háboru minden esélyével és borzalmával daczolva, még egyszer láthassa a szeretett férfit.
- Én Istenem, ha Boris - - Oh Istenem, igy töprengett Xenia, mig Platoff elbeszélte Verának a negyven mértföldnyi kiterjedésü csatatérről érkezett legujabb hireket. A vonat végre Bukarestbe ért, hol két bánatos nő fájó szivvel várta hét nap óta Xenia grófnő üzenetét. Midőn Margit zokogva borult második anyjának ölelő karjába, a grófnő első szava ez volt:
- Légy nyugodt, gyermekem, neki nincs semmi baja. Tegnap, mikor hirt vettem róla, viruló egészségben volt.
De azt nem merte megmondani, hogy e pillanatban a háboru minden dämona dühöng fékevesztetten a szeretett férfi körül, a gorni-dubniki rettenetes haláltusában.
Midőn a nap első sugarai megaranyozták Gorni-Dubnik vidékét, Dournoff Alexis kezet szoritott Borissal.
Milutin féltve őrzött tábori távcsövét átnyujtotta Dournoffnak.
- Vedd magadhoz; onnan, a hová én megyek, távcső nélkül is meglátom a törököket.
- Mit akarsz ezzel mondani? kérdé Dournoff rémülten.
Boris idegesen kaczagott.
- Én a testőrséggel ostromra indulok. Ellisé a jobboldal, Rosenbaché a bal, a czirkasziai testőrség ott ama halomról veti rá magát a török erősségre. Én Limbowszkyval fogadtam, hogy az ő granátosai alkonyat előtt nem lesznek benn a várban.
Dournoff leugrott a lováról és karjaiba zárta Borist.
- Ez őrültség, Boris. Neked szent kötelességeid vannak. Rád az egész vonalon szükség van. Nem szabad, hogy koczkára tedd az életedet, mint valami közkatona. Gondolj Margitra.
- Én ma csak a hazámra gondolok, felelt Milutin komolyan és a reggeli verőfénynél is sugarasabb mosoly derült fel szép vonásain. Én Limbowszky oldalán ostromra indulok.
Az elszánt vitézek paripáinak dübörgése meg-megremegtette a földet és Dournoff könyeinek ködfátyolán át látta, mint vágtat tova Boris a granátos-ezredes mellett a halálba. Senki se vette észre, hogy a fiatal hős, midőn barátjától bucsuzva egy perczig megállitotta a lovát, forró csókokkal boritotta Margit arczképét, melyet a háboru rémes napjain és éjjelein át mindig szivén hordozott.
Fél nyolcz felé az egész hadsereg csatarendben állott. És Gourko tábornok egyetlen parancsszavára ötvenhat ágyu őrjitő, süketitő dörgése hangzott fel, melyeknek golyózápora a mély csendbe borult vár bástyáira zudult. A sánczokon a törökök ezrei várták a támadást és Boris sugaras arczczal fordult a granátosok hősies ezredeséhez.
- Ez a régi csatanapokra emlékeztet. Nézze csak, ott a halmon a kaukaziai kozákok robognak tova.
A granátos-ezredes órájára nézett és kezet nyujtott Milutinnak.
- Tiz órakor, pajtás! kiáltotta és hangos harczi riadóval vágtatott előre granátosai élén, kik villámsebességgel száguldtak végig a lejtős uton.
Tíz perczczel később az aczél csörtetése volt az egyetlen hang, mely a bástyafalakon felzúgott, hol a törökök kétségbeesett küzdelemben némán hullottak el az oroszok kardjai alatt. Háromezer orosz és török harczos vivta ott a haláltusát és egyik fél se merte megkezdeni a sánczok lövöldöztetését.
- Rajta, rajta, orditotta az ezredes, midőn látta, hogy a mozlimok vad futásban iramodnak a vár felé.
És e perczben jobbról és balról felzugó ágyudörej hirdette, hogy a kelepczébe került törököket körülfogták. Milutin egyik kezében karddal, a másik kezében töltött puskával jelt adott seregének és a csata szenvedélyes mámorától kábultan, vadul törtetett előre. A törökök visszaverték volt az első támadást és a granátosok megbontott sorai ujra tömörültek, mig merész parancsnokai haldokolva vagy sebesülve boritották a csatateret.
Boris kidőlt barátjának hősi harczosaihoz csatlakozva, uj támadásra tüzelte őket és neki vetette magát a török erősség külsánczainak, melyeken kétezer török gúnyos »Allah il Allah,« kiáltással ontotta a haláltosztó golyózáport halálos ellenségeikre.
Aztán az egész erőd megremegett a négy hatalmas várágyu dörgésétől. A finnországi ezred és a Pál-ezred vad harczosai őrjöngő düh vad sikoltásaival rohantak a baloldali sánczokra, de rettenetes küzdelem után hátrálniok kellett a lángokat okádó erősség elől.
A csata vesztettnek látszott. Mert a nap delelőre emelkedett már és a haláltusa három óra óta dühöngött, anélkül, hogy a törökök belefáradtak volna.
Az orosz seregek a bevehetetlen erősségnek oly közvetlen közelébe jutottak, hogy Gourko visszavonulást se remélhetett.
- Itt kell nekik veszniök a halál torkában.
Mialatt Milutin erélyes szóval buzditotta kitartásra az ő tisztjeit, kik ott forgolódtak a katonák között, amint ezek hasmánt fekve, puskáikkal minden egyes, a sánczon felbukkanó törökre lövöldöztek, egy sebesült táborkari tiszt tántorogva közeledett hozzá.
- Gourko tábornok személyesen érkezett a csatatérre. Azt a rendeletet adta most, hogy mind a három tüzérségi ezred, balról, jobbról és középen még háromszor tüzeljen. Miután a baloldalon az utolsó ágyutűz eldörgött, jegyezze meg jól - a baloldalon - akkor mind a három támadó csapat egyszerre utolsó megrohanást intéz a vár ellen.
A szó elhalt a tiszt ajkán és arczczal a földre borulva, holtan rogyott össze.
- Szegény Limbowszky, elvesztette a fogadását, gondolta magában Boris, merőn szegezve szemét arra a kis szögletre, hol rögtönzött sátor alatt a hős granátos ezredes vonaglott, vérző sebeinek égő kinjai közepett.
De egyszerre Boris felsikoltott, mert tisztjei rémülten mutattak egy jobboldalt előrevágtató szürke tömegre, mely egymaga rohant a muzulmanok kereszttüzébe. Ők nem várták be a baloldal utolsó ágyutüzét, hanem előre száguldtak, midőn a saját tüzérségük ágyui utolsót szóltak, a balszárny és a középcsapat pedig készületlenek lévén, az őket megvédelmező ágyuk is szüneteltek. Rettenetes tévedés. Egy lovas táborkari tiszt vágtatott szivetrázó sikolylyal Boris elébe.
- Vigye az embereit gyorsan a harczba. Vágtasson előre vad harczi kiáltással, siessen a balszárny segitségére. Ez Gourko rendelete.
Kétezer torokból szakadt föl a szenvedélyes vad harczi riadó. A török vár biboros villámok vakitó tüzébe borult ujra és Gourko könyes szemekkel, dühtől tajtékzó ajkakkal látta, mint olvadnak össze az ő hőseinek tömörült sorai. Midőn látta, hogy a finnországi ezred parancsnoka holtan esik le lováról, a nagy tábornok tompa hörgéssel horgasztotta le a fejét.
- Elvesztettük a csatát!
- Tábornok ur! kiáltotta Dournoff, kinek jobbja véráztatott kendővel fel volt kötve. A mi embereink most ott lenn állnak a várfalak tövén.
- Jól van - orditotta Gourko. - Ha estig kitartanak, az éj homályában egy utolsó megrohanással bejuthatnak a várba. Szüntesse be a tüzelést. A golyók csak a mi embereinket teritik le.
A táborkar szétoszlott, és a komor tábori főparancsnok rendeletére néhány pillanat mulva siri csend borult az egész térre. Az öt kiválasztott testőrségi ezred ott kuporgott a durva sánczok tövében, melyektől Plevna sorsa függött. A kopaszfejü törökök négyes sorfala guggolt fönn a sánczok mögött, éber szemmel kisérve a csatateret.
Gourko tábornok szivét halálos keserüség töltötte el, amint szótlanul nyargalt a halomtetőre, a honnan Gorni-Dubnikra nyilik kilátás. A táborkari tisztek halovány arczczal jártak-keltek a csatatéren, melyet az alkonyra szálló nap biborban fürösztött.
Az orosz testőrség kis földsánczokat emelt, késekkel köveken megköszörült kardokkal és tőrökkel; és amint leszállt az est, mind közelebb vonultak a sánczok védgátjai alá.
Negyven mértföldnyire körös-körül az egész hadsereg értesült erről a halálthozó utolsó kisérletről és Osman Pascha Plevnán kétségbeesetten nézett elébe az éjnek. Ha a vörös bástya az oroszok kezébe jut, akkor Plevna veszve van, és az éhhalál kezdi rémes művét. A farkasok rémitő orditása és az éji bagoly huhogása bontotta csak meg a természetellenes rémes csendet, mely az el nem dőlt csata szinhelyére borult.
Boris maga a sokszög legszélső csucsán kuporogva, a köréje csoportosuló bátor harczosoknak kiadta a jelszót:
- Mikor a legelső orosz »Hurrah!« felhangzik, mindegyikünk átveti magát a védgáton.
Gourko és Schouwaloff visszafojtott lélegzettel várták a fenséges pillanatot. Egyszerre egy távolról felhangzó éles sikoly rezgett át a csöndes éjszakán, és a főparancsnok, kinek világhirü dicsősége, valamint a vezérlete alatt álló testőrség becsülete, ez utolsó őrült kirohanástól függött, ebből megtudta, hogy itt az idő.
- Most! - kiáltotta Boris szenvedélyes fellobbanással, midőn az Ismailoff-ezred támadásának őrjöngő harczi zaja zugott föl. Maga a tábornok vetette át magát karddal kezében a védgáton, és az oroszok vad bosszuüvöltéssel nyomultak be a sánczokon és éles kardjaikkal rohantak a törökökre.
Egy utolsó, kétségbeesett vad tusába elegyedett a két ellenséges sereg és sűrű gomolyba összecsapva, karddal rohantak egymásnak. Midőn a villogó aczél elvégezte rettenetes művét, a fehér-kék lobogó diadalmasan lebegett fönn a bástya ormán.
A vörös bástya meghódolt és Plevna az oroszok hatalmába került.
- Egy basa, ötven tiszt, négy ágyu és kétezer fogoly, jelentette egy szárnysegéd Gourko tábornok elé vágtatva, ki táborkarával türelmetlenül várta a tudósitást.
- És Plevna! - ujjongott az agg hős, Dournoffhoz fordulva. Tábornok ur, szedjen össze annyi táborkari tisztet, ahányat csak talál, és vágtasson Gorni-Dubnikba. Állittassa föl az összes használható ágyukat, vegye át a főparancsnokságot, és védelmezze az erődöt katonai becsületére az utolsó emberig.
Dournoff be sem várta a tábornok utolsó szavát, hogy őrült vágtatásnak induljon. A sánczokhoz érve, egy sebesültet szállitó csoportra akadt, és első kérdése az volt:
- Az ezredesünk?
- Halálos sebet kapott.
- És Milutin ezredes? - Hangja rikoltó sikolylyá vált.
- Sulyosan megsebesült. Ott fönn fekszik a sánczokban.
Felrobbant bástyatörmelékeken, török hullákon és szétszórt fegyverek roncsain vágtatott keresztül Dournoff, hogy felkeresse a hőst, kit az a büszke dicsőség megilletett, hogy ő vette be ostrommal a pokol kapuját.
- Milutin! - kiáltotta, midőn messziről megpillantotta a granátosok századait.
- Erre van - felelt egy hang a sötétben.
Egy felforditott ágyutalapzat mellett halványan és eszméletlenül feküdt Boris. Szétroncsolt jobbja erőtlenül csüggött alá, és körötte néma imádattal tolongott a legénység, mig tiszttársai ideiglenes kötést alkalmaztak a sebesült karra.
- Ő vezérelt bennünket! - kiáltották a tisztek rajongó lelkesedéssel, köréje csoporttá verődve.
A következő perczben Dournoff már mellette térdelt és rájuk sem hallgatva, azon iparkodott, hogy egy kis cognacot csepegtessen az eszméletlen sebesült ajkaira. Boris erre felvetette révedező szemét.
- Alexis - suttogta alig hallhatóan és baljára mutatott. Dournoff felszakitotta az egyenruháját.
- A zsebemben - rebegte Milutin, midőn a fáklyahordók föléje hajoltak, hogy megnézzék, vajjon nem vérzik-e még egy másik sebből is. Dournoff belenyult a baloldali zsebébe, és kivont belőle egy vérboritotta arczképet.
- Margit. Mondd meg neki - rebegte Milutin, aztán eszméletlenül hanyatlott vissza.
* * *
A csillagok ragyogva mosolyogtak az égbolton, midőn a halálosan megsebesült hőst a tábori kórházba szállitották, és Margit ez éjjel bukaresti kicsi szobájában mosolylyal ajkain aludt el, a szeretett férfiért imádkozva, akinek babérkoszorus feje körött a csata rémei dühöngnek, és kit ő nemsokára viszontlátni fog.
Midőn a hajnal felvirradt, Xenia grófnő Margittal elhagyta Bukarestet, hogy a legközelebbi vonattal Nikápolyba térjenek vissza. A genfi vöröskereszt ápolónőinek egyszerü öltönyébe burkolva, remegve és dobogó szivvel követte Margit a grófnőt, ki egyetlen leányát Mazzana asszony őrizetére bizta. A két nő némán járt-kelt a szálloda magányos termeiben, és emliteni se merték Boris nevét mert tudták, hogy a hőn szeretett férfi most ott küzd a legvéresebb csatában.
- Bizzék meg bennem - fogadta volt Platoff Sergius kapitány, midőn Xenia grófnőtől bucsut vett. Mihelyt jelentést tettem Gourko tábornoknak, rögtön Dournoffhoz sietek. Onnan futárt küldök, és ha Boris megsebesült - itt a gyermekarczu kapitány hangja reszketett - élve vagy halva visszahozom őt. Magamévá teszem az ügyét, mintha a tulajdon édes testvérem volna.
Az ősz delnő csókot lehellt a deli ifju homlokára és elbocsájtotta, hogy Gorni-Dubnik rettenetes halálborzalmainak közepéből előkeritse Margit jegyesét.
Plevna elestének és Gorni-Doubnik győzelmes ostromának hire nemsokára bejárta az egész világot, és a mocsaras Dobrudsa minden vidékéről százával szállingóztak a betegek és sebesültek a nikápolyi kórházba. Sokan élve sem értek oda, ugy, hogy még a nevüket sem lehetett feljegyezni, mert a harmincz mértföldnyi ut kimeritette erejüket. Margit vérző szivvel várta-várta Platoff Sergius üzenetét, de hiába. Platoff hallgatott és Xenia grófnő is hiába igyekezett Dournoff tábornokkal érintkezésbe lépni.
- Ő most a csata legtüzesebb góczpontjában küzd - szólt a látogatóba jött nagyherczeg, ki mély, hódoló tisztelettel hajolt meg a kórház angyala előtt. Mehemet Ali serege ellen indult. És maga a czár sem kapott még tudósitást személy- és tábor-tisztikarának sorsáról, mely a testőrséggel ostromra indult.
Három napi lázas várakozás után Margitot mondhatlan, sejtelmes rettegés fogta el.
- Xenia grófnő - suttogta Margit - ha Boris élne, Dournoff értesitett volna. Boris, Boris! Egyetlen szerelmem!
Egy este, midőn szokott kórházi szemleutjokat megtették, ép abban a pillanatban értek oda egy granátos katonatiszt ágyához, kinek az egyik lábát levágták, midőn ez a sebésznek azt válaszolta:
- Én Milutin kapitány tőszomszédságában estem el. Ő az egyik ágyut kezelte, én a másikat. Szegény fiu!
- Megsebesült? - kérdé az orvos. Mert még eddig nem szállitották ide.
- A bal karját darabokra zuzta a golyó. Le is vágták. Attól félnek, hogy megüszkösödik. Mihelyt Dournoff tábornok szerét teheti, rögtön ide hozatja. Ő volt Gorni-Dubnik ostromának hőse.
A sebesült ijedten némult el, saját fájdalmáról megfeledkezve, midőn látta, hogy az ifjabbik betegápolónő eszméletlenül roskad Xenia grófnő karjaiba.
Xenia grófnő szeme könybe lábadt, mert eszébe jutott a távol harczoló büszke, hajthatatlan ősz apa, és ajkai búsan rebegték:
- Istenem, ez a végső csapás. Most megtelt a keservek serlege.
Midőn a hajnal felvirradt, Margit liliomnál is fehérebb arczczal feküdt vánkosain, miután a főorvos erős álomitalt keverve a ráerőszakolt sziverősitőbe, mély, nyugalmas álomba ringatta el fájdalmait.
- Xenia grófnő - szólt az orvos - minek is jönnek ide az ilyen kis csitri leánykák? Ezeknek nem való a háboru mészárlásainak rettenetes, realisztikus látványa.
Xenia grófnő mélyen fölsóhajtott, mig szeme gyöngéd szeretettel tapadt az alvó gyermekleányra.
- A szerelem hozta őt ide. Ő a gorni-dubniki hős jegyese.
A mord, vén orvos szótlanul fordult el.
- Várjon meg grófnő, megnézem, tán tehetek valamit érte. Mert a komoly ősz sebész tüzbe is ment volna a kórház angyaláért. Tizenöt percz mulva visszajött.
- Beszéltem azzal az öreg kapitánynyal, aki mellette esett el. A nap dicsősége Milutiné. Ellis tábornok sirva fakadt, mint egy kis gyerek, mikor meghallotta, hogy Milutin kapitány valószinüleg halálosan sebesült meg. Husz kozákot küldtem ki az országutra, hogy ott lessék meg a sebesülteket szállitó kocsikat, és hozzák Milutin ezredest egyenesen az én szobámba. Tán, ha feltétlen nyugalmat tudok neki biztositani, megmenthetem még. A kapitány megmutatta, hogy hol vágták le a karját. A nagy vérveszteség, a harmincz mértföldnyi ut és a seb hosszu ideig való elhanyagolása csak növeli a veszélyt. Attól félek én legjobban. Hanem küzdeni fogok az életeért, az ön kedveért, és e szegény gyermek kedveért.
- Áldja meg az Isten érte - rebegte Xenia grófné. Kérem, hivasson engem rögtön. Mert egy egész élet tévedését kell itt jóvátenni. Egy fölöttük borongó átkot el kell háritani, egy sulyos büntetéstől meg kell őket menteni, mely gyakran az ártatlant sujtja.
- Bizzék meg bennem - szólt az orvos. Én ismertem az anyját. Ő egyike volt azoknak, kik tisztán őrizték meg a jellemüket és a lelküket a névaparti város társadalmi forgatagjában.
Midőn Margit mély álmából fölébredt, Xenia gyöngéden hajolt a sápadt leány fölé.
- Boris? - suttogta Margit Xenia grófné nyakába borulva.
- Drága szivem, most egész erődet össze kell szedned. Megbizhatom benned?
Margit fel akart emelkedni, de erőtlenül hanyatlott vissza.
- Még nem. Csak pihenj, gyermekem. Egy óra mulva itt lesz. Ő még él, de nagyon gyenge.
A téli verőfény halvány világa árasztotta el a termet, midőn egy tuczat kozák nagy óvatosan szállitott egy mozdulatlan sebesültet a nagy terembe, melyet a főorvos gyorsan berendeztetett számára, és Xenia grófné némán állott egy sarokban, mialatt a tehetetlen terhet gyengéden fektették le az ágyra a szerető leány szeme láttára, ki őt a sors végzetével daczolva is szerette.
Margit, a grófnő karjaiba kapaszkodva, merőn bámult a drága vonásokra; aztán nesztelen léptekkel siklott oda a beteg fekhelyéhez, és mindnyájuk szeme láttára, biborra gyult arczczal föléje hajolva, hosszu, hosszu édes csókban forrasztotta égő ajkait a beteg jéghideg halovány ajakára.
- Boris - suttogta halkan - Boris.
Mikor térdeiről felemelkedett, egész lénye megváltozott; vaserélyt parancsolt gyengéd szivére és Xenia grófnővel osztozkodott a sebesült körötti segédkezésben. Aztán dobogó szivvel várták be az előszobában, hogy az orvos a seb megvizsgálását befejezze.
Az előszoba ajtajának küszöbén egy kozák harczos jelent meg, alázatosan levett sipkával.
- Nimovitchról jöttem a barinnal. Az egész hadjárat alatt nem mozdultam el mellőle. Dournoff tábornok azt mondta, hogy virrasszak mellette és hogy adjam át ezt a grófnőnek.
E szavakkal Xenia grófnőnek egy kis csomagot adott át, néhány gyorsan odavetett sor kiséretében.
- Kedvesem, szólalt meg a grófnő, miután felbontotta volt a csomagot, te vele voltál az ostromban. - A csomagban Margit saját arczképére ismert; de annak a férfinak a piros vére biborlott rajta, ki most ott benn fekszik halálos ágyán.
Margit egyedül maradt a hű kozákkal, mert a főorvos egy komoly pillantással szólitotta magához a grófnőt. Az erkélyről, a melyen álltak, kilátás nyilott a tova hömpölygő Dunára, a fölötte sötétlő várra és a vérboritotta csatatérre. Fönn a bércztetőn diadalmasan lobogott az orosz hadi zászló.
- Életben marad? kérdé Xenia grófnő, megragadva az orvos kezét.
Az orvos hangja elcsuklott.
- Ma van az ötödik nap. Ő igen gyönge. A kilenczedik napon el fog dőlni. Gyorsfutárt küldtem az apjáért. A tábornok három nap alatt itt lehet.
- Mit akar ezzel mondani? kiáltott fel a grófnő megrémülten. Istenem! Nem fog meghalni! Nem szabad meghalnia.
- Milutin tábornok tán későn ér már ide, válaszolt az orvos, ámbár őfensége a nagyherczeg, az én kérésemre, sürgönyileg adott utasitást, hogy az apa rögtön induljon utnak.
- Eszméletnél lesz? kérdé a grófnő vonagló ajkakkal.
- Igen, mig fordulópont áll be a láznál. A vége aztán delirium és - halál, rebegte az agg orvos, ki hajdan, fiatalsága napjaiban, némán imádta a fiatal hős édes anyját. Szemére könyes fátyol borult, amint folytatta:
- Legügyesebb két segédorvosomat melléje rendeltem, a kik fölváltva virrasztanak mellette. Ön és szegény menyasszonya is felváltva virraszthatnak ágyánál. De nem szabad hozzá szólni, nem szabad őt felizgatni.
Másnap a sebesült felvetette a szemét és öntudatosan tekintett körül a szobában. Xenia grófnő az ablaknál ült és keze egy sürgönyt szorongatott, mely arról értesitette, hogy Milutin tábornok Nikápoly felé vette utját. Margit a szoba egy szögletében ült, ahonnan egy perczre sem téveszthette szem elől a beteget.
A fiatal segédorvos kiosont a teremből és a komoly öreg sebész fürkésző szemmel hajolt a beteg fölé. Nehány perczig ünnepélyes csend borult a szobára; aztán odafordult az orvos, hol Margit a rettegés és remény lázas izgatottságával várta az orvos hivását, ki egy kézmozdulattal intett neki, hogy várjon. Valami sziverősitő italt csepegtetett a beteg ajkaira, hogy feléleszsze a beteg lankadt erejét, aztán odaintette magához a remegő leányt.
A néma szenvedő elhomályosodott szemeiben fellobbant a sugár és orczáin az élet bibora piroslott fel. Szótlan üdvözlete szavaknál ékesebben beszélt szerelméről. Az orvos Margit jobbját gyöngéden rátette Boris mozdulatlan ujjaira, aztán ezt sugta fülébe:
- Egy szót se szóljon, igy maradjon, a hogy van.
Aztán könyes szemekkel osont ki Xenia grófnővel együtt a teremből.
A déli verőfény arany sugárkévéi beszürődtek az ablakon a terembe és egy-egy ragyogó sugár odatévedt a beteg ágyára. Egy hang se bontotta meg a mély csendet, hanem a lelkük egymásba összeolvadt; a szivük kölcsönös, örök, halhatatlan szerelem fogadalmát tette és Margit előtt ez a pár percz üdvözitő örökkévalóságnak tetszett.
Midőn felvetette a szemét, egy görögkatholikus pap állott mellette két ministranssal és valaki gyöngéden fogta meg balját, mig jobbja a gorni-dubniki hős ép kezében nyugodott. Még mielőtt az arczába szökő vér biborhullámai szivébe visszafolytak volna, ő már Isten és az emberek előtt Boris hites felesége volt. Büszke alakja megingott és odaborulva a betegre; szüzies szivének fellobogó szerelmét belelehellte abba a csókba, melylyel ajkaik összeforrtak egy életre szóló frigyhez.
- Boris, férjem, Boris, egyetlen Borisom!
A bú és fájdalom fellegei egy perczre szétfoszlottak, amint a komor pap mély gordonkahangon a Mindenható áldását kérte frigyükre.
Boris ajkai halk suttogásra nyiltak: »Nimovitch a tied, szerelmem«. Szemei aztán bezárultak és az orvos gyöngéden vezette ki a két izgatott nőt.
Künn az agg pap várta őket és az orvos ünnepélyesen szólalt meg:
- Gyermekem, az orosz törvény azt követeli, hogy mind a két házasfél eszméletnél legyen. Boris kivánta, hogy siettessük. És jobb is igy. Lehet, hogy a láz ujra erőt vesz rajta. Az okmányokat aláirtam, mint tanu, és most áldja meg önt az Isten, szép gyermekem. Ön most Milutin grófnő.
Ez éjjel nem engedték be Margitot a betegszobába, mert a beteg az átélt izgalomtól kimerülten álomra hunyta szemét. Nyugtalan félálmából felrezzenve, tekintete Xenia grófnőre esett, aki az asztal mellett ülve virrasztott.
- Mazzana asszonynyal és Verával nem lehet érintkezésbe lépni, mert a határok el vannak zárva. Hanem a doktor megigérte, hogy holnap Bukarestbe küldi az egyik lábbadozó betegét. Milutin tábornok itt lesz ma.
- Nem mehetek be hozzá? esdeklé Margit.
- Nem, hadd pihenjen, drága gyermekem, felelt a grófnő, én itt maradok melletted.
Midőn a hajnal felvirradt. Xenia grófnő bevezette Margitot a beteg szobájába, kinek lázban égő ereiben forrón lüktetett a vér.
- Kedves grófnő, szólt az orvos, félrehiva Xeniát, én utasitást adtam, hogy a tábornokot előbb önhöz vezessék. Ismerem az ő szenvedélyes jellemét. Mondja meg neki orvosi becsületemre, hogy a nemes hősnek még a czár se adhat többé földi jutalmat. A láz fokozódik és - és - itt a vég. Ha Milutin ezredes megérkezik, hivasson rögtön.
Délfelé tizenkét porlepte lovas vágtatott a kórház felé. Élükön egy ősz marczona alak, ki büszkén felegyenesedve ült a nyeregben, mellén a tábornoki csillagokkal. Lováról lepattanva, a kapuba lépett; de tábornoki sisakja kihullott a kezéből és szeme könybe borult, amint a kapuban Xenia grófnő jött elébe.
A nagy hadsereg hatalmas parancsnoka, az agg patricius, ősi nevének utolsó viselője, némán hajtotta meg fejét. Hű barátnőjének gyöngéd szavai tőrszurásként hatottak szivébe. Késő volt.
Végre azt rebegte: »Megteszem, amit mondott. De vezessen hozzá.«
Midőn átlépte a nagy terem küszöbét, melyben a Milutin-család óriási örökségének egyetlen örököse haldokolt, a beteg vonagló ajkai körül nem derült föl engesztelő mosoly. Eszméletlenül pihent vánkosain. Egy hang se hallatszott a halotti csendben; csak a gyermekasszony elfojtott zokogása, ki férje oldala mellett térdelt. A tábornok kitárta ölelő karjait, hogy szivéhez ölelje egyetlen fiát, de az orvos halkan suttogta:
- Késő! Már nem ismeri meg.
A megbánás szivetrázó sikolya tört fel az apa ajkairól, amint a szivében fellángoló szeretet kitörésével zokogta:
- Boris, fiam, egyetlenem!
Hanem a halovány hős csak egyszer vetette föl a szemét, hogy bucsupillantást vessen mellette térdelő nejére. Utolsó tekintete Margitot kereste. A fiatal asszony fürtjei kuszán omlottak le vállaira, amint utoljára hajolt a már-már hülő kéz fölé, melyre szerelemtől égő, rózsás ajkait tapasztotta. És kimondhatatlan gyöngédség rezgett elhaló hangjában, midőn azt rebegte:
- Együtt leszünk - örökre, szerelmem, - Nimowitchban!
Aztán egyet sóhajtott, mint álomra dülő fáradt gyermek és az erős férfi lelke a csillagok felé röpült.
Hangtalan csend borult a teremre. Margit mozdulatlanul térdelt még mindig a halott mellett és senki se merte jéghideg kezét kifejteni a halott ujjainak merev szoritásából.
Midőn Xenia grófnő végre gyöngéden felemelte és az orvos erősen magához ölelte a félig eszméletlen Margitot, egy mélyen lesujtott büszke férfi, kinek szivében örökre kihalt a büszkeség, megtörten rebegte:
- A fiam felesége szivem szeretett gyermeke lesz.

V. FEJEZET.
A szerelem csodái.
Három nappal azután, hogy Boris ez árnyékvilágból elköltözött, szomoru gyászmenet haladt végig a nikápolyi nagy vár felé vezető sziklauton. Dournoff tábornok lovagolt ott ezrede élén, mely gyászszertartásosan lefelé forditott fegyverekkel néma csendben követte, mig tiz ezredes magasra emelte a fekete selyem mennyezetet a gorni-dubniki hős holtteste fölött. A temetési pompa fényét emelte a császári nagyherczeg jelenléte is, ki a czár főhadiszállásából lepecsételt levelet hozott, mely Milutin Boris tábornoknak szólt.
Milutin mély gyászba öltöztetett gazdátlan paripája mögött Margit követte hintón Xenia grófnő kiséretében három napos férje holttestét és Platoff Sergius, a ki paripáján lovagolt a hintó mellett, alig tudta levenni a szemét a fiatal gyászbaborult özvegy átszellemült, halvány szépségében szivreható, arczáról.
A hintó után Milutin tábornok lovagolt egyedül és katonás arcza merevebb volt a faragott márványnál. Mert lelke még mindig annak a rettenetes félórának lesujtó varázsa alatt állott, a melyet Boris halottasszobájában töltött egyesegyedül, hogy örökre búcsút vegyen az utolsó Milutintól.
Hanem a halott mellett Margit, Xenia grófnő, Dournoff és Platoff Sergius virrasztották át az utolsó éjszakát; az agg patriczius pedig e rémes éj hosszu óráin át bezárkózott a táborkari főorvossal és közeledni se mert tőle idegenkedő menyéhez, ki fenséges méltósággal viselte menyasszonyi bánatát, frigyük szivettépő gyászát, mely két egymásba olvadt lélek utolsó búcsúját jelentette. A tábornok büszke lelkét sajátságos félénkség fogta el és csak nagynehezen hozakodott elő azzal a kéréssel, hogy szállitsák innen később el a fiát az orenburgi családi sirboltba.
Xenia grófnő izgatottságtól haloványan, de nyugodt határozottsággal igy válaszolt:
- Vassili, hosszu évek során szoros barátság fűzött bennünket egymáshoz. Sok mindenfélét szeretnék most elmondani, de ennek nem itt s nem most van a helye és az ideje. Boris, mint a hogy arról később hivatalosan is értesülni fog, csatába indulása előtt Margitnak hagyta örökbe nimovitchi birtokát, mint szerelmes szivének utolsó zálogát. Dournoff tábornok a tanuja. Nem tudom, Margit mit fog tenni. Az én házam mindig nyitva áll neki. Hanem a mint én sejtem és érzem, ő azt fogja akarni, hogy Boris Nimovitchban aludja örök álmát, ama tó partján, hol oly hosszu időn át várta menyasszonya megérkezését.
Mély szánalom akasztotta meg Xenia grófnő hangjait, mert Milutin fel se vetette a szemét, melyben a legvigasztalanabb kétségbeesés sötétlett. Nem szólt egy szót se; némán hajtotta meg büszke fejét, mert nem merte elvitatni az özvegyen maradt szép menyasszony jogos igényét férje hamvaira.
- És hogyan szándékozik ön Margit jövője iránt intézkedni?
- Margit Dournoff tábornokot kérte föl arra, hogy az én közbenjárásom mellett képviselje az ő érdekeit az önnel netán szükséges tárgyalásokhoz.
- Tehát, tehát látni sem akar engem, hörögte a büszke agg nemes, kétségbeesetten.
Xenia grófnő gyöngéden érintette meg a vállát.
- Vassili barátom, legjobbnak tartanám, ha ön egy kis időre elutaznék. Cheskovitch főorvos azt a tanácsot adta nekem, hogy menjek el Margittal Bukarestbe és ott pihenjen szegény, a mig elvihetem magammal Bellagioba. Bukarestben hű barátnő várja őt; ez az, a mi megóvja őt a megőrüléstől; mert az orvos óva figyelmeztetett arra, hogy gyenge szervezete véglegesen összeroskadhat az iszonyu csapás alatt.
- Ki az a barátnő, a ki őt ott várja?
- Azt el nem mondhatom Vassili, felelt Xenia grófnő ijedt megdöbbenéssel. Hanem tán mielőtt távozik, meg fog tudni mindent.
A gyászmenet lassu léptekkel haladt a sziklabérczes temető felé és nemsokára háromszoros sorlövés dördült el, a hősök hősének komor requiemet zúgva.
Midőn az egész táborkari kiséretével megjelent nagyherczeg sajátkezűleg tette le az ostromban elesett hős vezér egyszerű koporsójára a vitézség fehér nagy keresztjét, egy császár hálájának néma jelét, Margit érezte, hogy még a tátongó sirüregben is hervadhatlanul zöldül elhunyt férjének hősi babérja.
- Méltóságos asszonyom, szólt a fenséges ur, a gyászoló csoporthoz fordulva, hol Dournoff, Platoff és Xenia grófnő szeretetteljes gyengédséggel vették körül a fiatal özvegyet, külön vonatot rendeltem számára, mely Bukarestbe viszi. Onnan Platoff ezredes elkiséri önt a legközelebbi nagyobb határvároshoz. Utlevele, a mely minden külföldi országra szól, Cheskovitch orvosnak kézbesittetett. A czár személyes hálája pedig a jövőben is legmelegebb pártfogását biztositja Méltóságodnak.
A császári nagyherczeg aztán mélyen hajtotta meg magát a gyászbaborult asszony előtt és hideg köszöntéssel viszonozva Milutin tiszteletteljes szalutálását, karonfogva vezette Margitot, az ismeretlen anya leányát, fényes hintójához. Mert Margit most Milutin grófnő volt és maga a czár ismerte el és szentesitette meg törvényes házasságát azzal, hogy elküldte neki a császári utleveleket.
Dournoff néhány szót váltott a porba sujtott agg patriciussal; aztán egy utolsó pillantást vetett Xenia grófnőre és a hintó mellé vágtatott, mely a halmon lefelé robogott. Platoff és a kozák inas követték. Midőn a hintó a sziklás uton egyik kanyarulatába befordult, Margit még egyszer visszatekintett oda, a hol földbe hantolták mindazt, a mi a gorni-dubniki hősből megmaradt.
Milutin Vassili tábornok, a nagy főparancsnok, némán és mozdulatlanul állott ott egyedül, levett föveggel, a sziklasir előtt, melyben holt reményét örökre eltemették. És a mélyen érző nő szivébe valami lágy érzés lopódzkodott, mely felolvasztotta lelkének haragos fagyát. Végtelen szánalom és felébredő szeretet árasztotta el szivét, a mint merőn odatapadó szeme arra a komor marczona férfira esett, ki most egyedül és elhagyatottan roskadozott nagy bánatának nehéz terhe alatt, Köny szökött a szemébe, amint ajkai halkan rebegték:
- Boris kedvéért szeretni fogom.
Midőn az agg főparancsnok a temetésről visszatérve, elbucsuzott Xenia grófnőtől és Dournofftól, hogy serege élén Lom felé tartson, Dournoff gyengéden, de határozottan utasitotta vissza a tábornok arra vonatkozó ajánlatát, hogy fényesen óhajtana gondoskodni Margit jövőjéről.
- Higyje meg, barátom, jobb, ha a mindent jóvátevő időre bizza, hogy mindkettőjüket közelebb hozza egymáshoz.
Xenia grófnő is baráti rokonszenvvel vigasztalta és biztatta.
- Rám bizhatja őt, Vassili; várjon és bizzék a jövőben; várjon a szerelem csodáira.
- Ez az egész mondani valója, grófné? szólt a tábornok, mialatt künn a trombita harsona hangja az indulási jelt adta seregének és harczi paripája türelmetlenül ágaskodott. Ugy hát arra kérem az Istent, hogy az első török golyó, melynek süvöltését hallom, az én halálharangom legyen. - Ezzel az ajtóhoz fordult, hogy távozzék; de e perczben egy gyászruhás, karcsu alak állotta el utját és Margit egy parányi kis csomagot nyomott a kezébe.
- Boristól van, suttogta halkan. Az árván maradt apa könyes szemekkel bámult egy selymes barna hajfürtre, mit Margit reszkető keze vágott le a hős halántékáról és a következő perczben öntudatlan mozdulattal ölelte kebléhez a gyászoló nőt és csókokkal boritva halvány ajkait, zokogva rebegte: Gyermekem, szegény gyermekem.
Aztán lóra pattant és vad »Rajta« kiáltással uszitotta előre katonáit harczba - halálba.
Két hónappal később Bukarest városa az örömtől mámoros lakosság őrjöngő ujjongásait viszhangozta. Románia fővárosának utczáit emberáradat lepte el és nagy ünnepet ültek. Az élők, megfeledkezve a holtakról. Midőn az a sürgönyhir érkezett, hogy Plevna meghódolt, vad őrjöngő örömrivalgás messzehangzó moraja zúgott végig Románián. A város főterén óriási katonazenekar gyujtott rá a császár-hymnuszra és rokkant katonák seregesen lepték el az utczákat, diadalénekeket zengve Plevna elestén. Tüzijátékok felgyuló fényessége nappallá változtatta az éjet és bachantikus öröm fékevesztett rivalgásai verték fel az éjszaka csendjét.
A Hotel de Russie egy félreeső lakosztályában három nő hallgatta borzadva a fülükbe zugó lelkesedésmorajt és minden felzugó sikoltásra összerezzentek, mert a szomszéd szobában ágyának fehér csipkefüggönyei mögött nagybetegen pihent Milutin Margit.
Xenia grófnő arcza az eddiginél is halványabb volt, hanem szemében valami sajátságos sugár lobogott. Odahajolt Mazzana asszonyhoz, a ki a betegszoba ajtajának közelében ülve, el nem forditotta szemét a beteg arczáról.
- Ez a kezdete a végnek - suttogta Xenia grófnő, aztán pirulva sütötte le szemét Mazzana asszony fürkésző tekintete előtt. Mert Mazzana asszony sejtette, hogy mik voltak Dournoff utolsó szavai Xenia grófnőhöz; szavak, melyekben a hős tábornok őszinte vallomást tett szive sovár epedéséről, mely a távol kaspi tenger partján átélt magányos éveit keseritette.
- Ha vége lesz a háborunak, Alexis, ön Nimovitchban talál engem Margit oldalán.
- És szabad nekem odajönnöm, hogy azt a választ vegyem, melyet most nem merek megkérni?
Az aczélszivű tábornok szive megdobbant, midőn a grófnő halkan suttogta:
- Ha Isten megóvja, Alexis, eljöhet; a válasz készen várja.
És Platoff Sergiusz kapitány, ki most Dournoff kedvencz szárnysegédje volt, szintén azon tünődött, vajjon az őrnagyi vállbojt fogja-e diszíteni egyenruháját, mire Berg Vera grófnőt menyasszonyául szólithatja.
- Igen, ez a kezdete a végnek, felelt Mazzana asszony ép oly halkan. Margitot rögtön el kell innen szállitanunk. Csak jönne már az orvos. Mert maholnap a város zajos lesz a visszatérő sereg idetóduló hullámaitól. Rögtön utnak kell indulnunk.
- Nem, drágám, mi nem koczkáztathatjuk meg a Bellagióba való hosszu utat, mig a mi derék orvosunk ki nem jelenti, hogy Margit elég erős ez utolsó megpróbáltatás elviselésére.
Vera türelmetlenül számlálgatta a napokat, melyek a gyermekarczu özvegyet sötét betegszobájához lánczolták. Margit testileg és lelkileg összeroskadt nehéz bánatának, reménytelen gyászának terhe alatt, hanem lázálmaiban valami vigasztaló édes viziot látott, egy szerető szép asszony angyalarczát, ki őt szivére ölelte és csókokkal boritva az arczát, azt rebegte: Én édes, egyetlen gyermekem.
Az orvos azonban szigoruan hagyta meg a két aggódó asszonynak, kik őt édes titkuk meghittjévé tettek, hogy addig ne szóljanak, mig ő meg nem érkezik Nikápolyból.
- Mert a szegény gyermek oly gyenge, hogy minden nagy izgalom, még az örömokozta felindulás is, végzetessé válhatik rá nézve. Tartsák fenn még egyideig azt az egyetlen boldogságát, mit e szomoru esztendő hozott számára. Várjanak be engem.
Mig a három nő szeretetteljesen virrasztott a beteg ágyánál, Xenia grófnő izgatottan vette át a sürgönyt, mit egy inas hozott.
- Egy napra jövök. Ne feledkezzék meg utasitásaimról. Milutin tábornok velem van. Bucsuzni akar, mert seregével átlépi a Balkánt.
Mire Xenia grófnő felvetette a szemét, Wizocki Czeczil eltünt és szobája hangtalan magányában térdre borulva, imádkozott:
- Oh Istenem adj erőt. Mert holnap viszontlátom őt. Oh Istenem, hogy valljam be gyermekemnek a valót? Anyjának bűnét, anyjának gyalázatát? Holnap szemtől-szembe fogom látni Vassilit.« Minden tagja reszketett, mert lelke előtt ujra feltünt Vassili férfias daliás alakja, szenvedélytől és életerőtől tüzre gyult arczczal, ugy a milyennek akkor látta, Nimovitch erdeinek lombsátrában, amint a dühöngő medvére vetette magát, hogy élte veszélyeztetésével megmentse az ő életét. Aztán maga mellett látta őt ülni a szorrentói öböl zafirkék mélységének partján.
- Margit, édes Margitom, nem, sohse szabad megtudnod a rettenetes valót.
Másnap reggel ujra elfoglalta a helyét Margit betegágyánál, de Vera, anyjának szigoru utasitására, addig unszolta, mig végre rábirta rövid sétakocsizásra. Alig robogott ki a hintó a kapuból, midőn Cheskovits orvos már is sugaras arczczal betoppant. Kék szeme ragyogott, midőn hosszas lelkiismeretes vizsgálat után Margit állapotának javulását megállapitotta. Derüs arczczal hivta félre Xenia grófnőt és azt sugta oda neki:
- Grófnő, ott künn dobogó szivvel vár valaki, aki eped ama percz után, amikor átlépheti e szoba küszöbét. Ő jóvá akarja tenni a multakat, mindenért teljes kárpótlást kiván adni annak a nőnek, kinek arczképét Boris a szivén hordta, mikor ostromra indult. Most itt az idő. Milutin holnap csatába indul. Lehet, hogy a Balkánban sirját leli; mert a hatvanhét éves hős bátorsága ma ép oly lángoló, mint akkor, midőn seregének leghősiesb harczosa volt. Magammal fogom őt hozni, hogy Margittól bucsut vehessen és ez a bucsu, valamint fia nejének teljes apai elismerése nemcsupán óriási vagyont biztosit Margitnak, hanem egyszersmind az őt megillető helyet is megadja az udvarnál és az orosz nemesi körökben, hol az udvar és az arisztokráczia rangjának megfelelő tisztelettel fogják őt fogadni. A mi az anyját illeti...
- Azt bizza csak rám, szakitotta őt félbe Xenia grófnő.
E perczben a visszatérő kocsi robogása hallatszott és midőn Xenia grófnő a lépcsőn felhangzó lépések neszét hallotta, gyorsan elébük sietett és bevezette Wizocki Czeczilt Margit betegszobájába. A fiatal lány öntudatra ébredt szemében uj remény sugara gyult föl, midőn ujjai a szeretetteljesen föléje hajló asszony kezét szorongatták és tekintete kérdő, esdeklő, sóvár epedéssel tapadtak Czeczil arczára. E tekintet melegétől felolvadt Czeczil lelkében a tartózkodás fagya.
Az orvos tettetett vidámsággal szólalt meg:
- Édes gyermekem, én azt igértem, hogy mihelyt innen elutazhat, meg fogja kapni a választ kérdéseire. Na, most fogadja egy öreg ember áldását, ki arra kéri, hogy kérdezze csak meg ő Nagyságától, hol van most az ön édes anyja.
Czeczil szép feje még mélyebben hajolt Margit párnái fölé, ki egyszerre felemelkedett vánkosaiból és hirtelen szivébe nyilaló, mennyei sejtelemmel keblére ölelte Nimovitch urnőjét. Czeczil grófné szótlanul zárta karjaiba gyermekét egy első, édes anyai ölelésben.
- Én édes szerelmem. Egyetlen gyermekem! zokogta Czeczil. Most semmi se választ el többé tőled.
De a következő perczben ott térdelt már valaki mellette, a ki elcsukló hangon rebegte:
- Czeczil, Czeczil. Az Istenért, szóljon hozzám, rebegte Orenburg büszke ura.
De Czeczil nem vetette fel lánya keblén pihenő szép fejét, mig egy sovány kis kéz ki nem bontakozott a szoros ölelésből és a zokogó asszony kezét gyengéd erőszakkal rá nem tette Milutin jéghideg jobbjára.
- Boris kedveért! suttogta Margit édes mosolylyal.
Czeczil feltekintett és merőn nézett könyein át a tábornok arczába, a ki emberfölötti erővel uralkodott kitöréssel fenyegető szenvedélyén.
- Milutin tábornok ez? kérdé remegő hangon. Uram, folytatta, most bevallhatom; az ön fiának felesége, az én leányom, egyrangu volt a férjével. Xenia barátnőm azt mondja, hogy ön jóvá akarja tenni a multakat. Saját vagyonom és életem az övé lesz mindig. Ő neki csupán az ön szeretetére, az ön oltalmára van szüksége. Mert most már van neki édes anyja.
Milutin nem hallotta szavát; ugy állt ott mozdulatlanul, mintha valami édes, rég letünt tündérálom szűrődött volna át, sugárözönt árasztva, a lefolyt évek sűrű sötétségén. Végre Xenia grófnő, az orvos egy parancsoló kézmozdulatára, kivezette őt az előszobába, hova nemsokára az orvos is hozzájuk csatlakozott.
- Vassili, remélem, hogy ön ma is az a hős férfi lesz, a kinek eddig ismertem és szó nélkül távozik innen. Mert egy ismételt ilyen jelenet megölheti az anyát, kinek életétől függ most Margit élete is.
- Beszélnem kell vele! kiáltott fel Milutin és a szerelem felgyuló lángja biborlott arczán, midőn a szoba ajtajához sietett, hol Berg Vera és Czeczil azon buzgólkodtak, hogy a nagy izgalomtól elájult Margitot életre ébreszszék.
- Nem kell és nem szabad! tiltakozott az orvos szigoruan. Várjon és reméljen. Menjen és ha visszatér Konstantinápolyból, Margit révén megnyerheti az anya szivét is.
Milutin némán tekintett Xenia grófnő szemébe, aztán megragadta a feléje nyujtott barátnői kezet és csókokkal boritva azt, halkan rebegte: Mondja meg neki! - mondja meg neki - Oh Istenem, nem merek szólani.
A következő perczben távozó lépteinek nesze elhalt a folyosón.
A junius legszebb biborrózsái virágba pattantak már, midőn Mazzana asszony szép leányával a bellagioi nyaraló tornáczán ült. Mindkettőjük homloka oly nyugodt és derüs volt, mint az álmodozó tó tükre, melynek ezüst hullámai rhythmikus dalt susogtak, amint zsongva csapdosták a szirtes partokat. Előttük az asztalon halomszámra fehérlett a levél és sürgöny. A háboru lezajlott és az orosz lobogók diadalmasan tértek volt haza. És amint Margit most anyja oldalánál ülve, egymásután bontotta fel a neki szóló leveleket, el-elmerengett azoknak tartalmán. Mert azt egyedül ő tudta, hogy Dournoff Alexis tábornok és Platoff Sergius őrnagy kedvetlenül veszik csak ki részüket abból az ünnepeltetésből, mely a Pétervárba visszatért győzőket megillette, és türelmetlenül várták azt a pillanatot, hogy együtt kereshessék fel Berg grófnő drezdai nyaralóját. Margit tudta azt is, hogy Xenia grófnő előbb nászutra akarta küldeni Verát Platoff Sergiussal, mielőtt ő meghallgatná Dournoff szerelmi suttogását.
Arról is értesült, hogy Milutin tábornok nemsokára búcsut vesz ujra a hadseregtől és hogy Xenia grófnő közbenjárását kérte Bellagio urnőjénél. De örök titok maradt Margit előtt anyjának sötét multja, mert valahányszor Czeczil gyengéd czélzással érintette ama elmult szenvedéseket, melyek örökké elzárják előtte Oroszország határait, Margit mindig azt igérte neki, őt szeretettel magához ölelve:
- Ne félj, anyám. Mindig vissza fogok térni ide hozzád Bellagióba. Hanem az állandó lakhelyem Nimovitch lesz, melynek szegény jobbágynépét Boris az én kezemre bizta. Tudom, hogy az ő kivánságát teljesitem, ha szeretetteljes anyja leszek alattvalóimnak és közöttük élek.
Hanem Czeczil rettegve nézett volt elébe annak a napnak, midőn a jasnagorai apát kibontja majd az elhalt lengyel kém rábizott családi iratait, annak az apának a sötét hagyatékát, mit ő örökké titkolni szeretne gyermeke előtt. És amint Margit a leveleket bontogatta, szive lázasan dobogott, mert tudta, hogy az apát egy félve várt tudósitása is köztük van.
A fenyegető veszedelem közel van.
- Tehát sohase fogom megtudni a valót, szólalt meg egyszerre Margit, egy levelet nyujtva át az anyjának. Legyen hát! Czeczil szive halálos rettegésben vonaglott meg és arcza holthalványnyá vált. De a következő perczben kihullott a levél reszkető kezéből.
- Az ön váratlan férjhezmenetele, ezt irta az agg apát - a mi megbizatásunknak véget vet. Minthogy Milutin ezredes orosz volt, nekünk, elhunyt apjának utasitását követve, egyetlen egy kötelességünk volt csupán. Az a kötelesség abból állt, hogy olvasatlanul égessük el mindama iratokat, melyeket máskülönben huszonötödik születésnapján ki kellett volna önnek szolgáltatni. A mi a vagyonát illeti, azt rögtön kiadjuk, mihelyt megnevezi nekünk meghatalmazottját.
Soha Margit meg nem tudta azt, hogy ez Dournoff tábornok kezének műve volt.
Czeczil szenvedélyesen ölelte keblére szeretett gyermekét és arczán olyan derüs verőfény ragyogott fel, hogy a természet is sugarasabbnak tünt föl körötte.
- Levezeklem a multakat, fogadta fel Czeczil lelke mélyen. Jóvá teszem a bünömet. Most már csak az Istennel kell kibékülnöm. Margit csak annyit tudott meg a multból, hogy szüleinek házassága nagyon, nagyon boldogtalan volt, és hogy kölcsönös gyülölet választotta el egymástól apját és anyját. Nimovitch erdei soha nem sugták fülébe a rég letünt napok titkait, midőn a vendégszeretet álarcza alatt az apja rútul árulta el lengyel testvéreit.
Magára maradva a tó partján, Margit az utolsó levelet, Milutin tábornokét, olvasta el.
- Édes gyermekem, azt irta az agg apa a többi közt, a lengyel lázadás sötét napjainak szomoru emléke oly legyőzhetetlen ellenszenvet keltett bennem a mult szintere iránt, hogy nem akarom viszontlátni. Moszkvában várlak, édes gyermekem, akármikor meg akarsz tisztelni azzal, hogy orenburgi otthonodat meglátogatod. Boldognak fogom magamat érezni, ha a te drága arczodat láthatom majd abban a házban, hol Boris hajdan felviditotta az életemet gyermek és ifju korában. Azért nem kerestelek fel bellagioi otthonodban, mert egyedül kell lennem veled, hogy a multakért bocsánatot kérhessek.
- Szegény ember, gondolta Margit magában. Vajjon szóljak-e anyámnak arról, hogy Milutin tábornok ide érkezik? Szabad-e a büszke hős bizalmával visszaélnem? Nem, hadd védje ő maga az ügyét anyám előtt. Ő jóvá akarja tenni, a mit vétett, midőn gőgösen tagadta meg a névtelen, szegény lánytól fejedelmi fia kezét.
Igy magyarázta magának Margit anyjának Milutin tábornoktól való rettegő idegenkedését és Milutin szenvedélyes békülési kisérleteit.
Midőn a fiatal grófnő másnap a tervbe vett utazásra készült, szeretetteljesen vigasztalta Czeczilt.
- Nemsokára visszatérek, anyám. Maholnap itt lesznek kedves vendégeid, Vera és Platoff és mielőtt ők magadra hagynának, itt leszek én is ujra. Csak át akarom venni nimovitchi uradalmamat.
Mert Margit nem érezte magát elég erősnek arra, hogy szóba hozza utazásának tulajdonképeni czélját, Boris hamvainak hazaszállittatását a nimovitchi szilfaárnyas temetőbe.
Alig hogy Margit elhagyta Bellagiot, egy hű cseléd, Margit grófnő magánutasitásait követve, egy daliás őszhaju férfit vezetett végig a tó kanyargós ösvényein, mig ama kedvencz buvókához értek, hol Czeczil minden este el-elmerengett.
- Mazzana asszony itt ül minden este, mihelyt a nap lealkonyodik, jelentette ki az olasz komorna, hálásan köszönve meg a markába csusztatott aranyokat.
Egy hang se hallatszott köröskörül. A rózsák visszafojtva illatlehelletüket, hallgatták a csalogány édes bús dalát. Czeczil szeme mereven tapadt a kecses kis hajóra, mely vigan ringatódzott a tó hullámain.
- Körültem földi paradicsom terül el, hanem a multak tengeréről nem jöhet felém fehérvitorlás csónak, mely az elvesztett kedvest visszahozhatná. Sötét búm sirhantja borul a multakra és nekem nem szabad többé őt látnom.
- Czeczil!
A következő perczben ott térdelt előtte Milutin és arczát ölébe rejtve, esdekelt: »Czeczil, ne tagadj meg ujra; bünhődésem tönkretette az életemet. Egy módja van csak a jóvátevésnek. Czeczil, a gyermeked kedveért, a te boldogságodért. Az én lelki békességem kedvéért. Tegyük jóvá a multat. A becsület utja nyitva áll előttünk. Az Isten szent nevére, kinek büntető keze nehezen sulyosodott reám, kegyelmet kérek. Én vagyok a nevem utolsó viselője. Engedd meg, hogy neked adhassam ezt a nevet.«
Czeczil könybelábbadt szemében földöntuli boldogság tüze ragyogott fel és szive majd megszakadt a rázúduló érzelmek hullámaitól, midőn Milutin vállára hajtva a fejét, azt suttogta válaszul:
- Boris kedvéért.
* * *
Midőn az ősz arany és biborszinbe vonta a nimovitchi erdőt, a leáldozó nap utolsó sugarai egy vidám kis csoportot világitottak meg. Dournoff tábornok gyöngéden nézett szép neje arczába, a ki szivdobogva leste az alkalmas pillanatot, hogy egynéhány nap óta szivében őrzött titkát elmondhasson, mert Dournofféknak vissza kellett térniök a czár rendeletére a névaparti téli palotába.
- Kedves gyermekem, szólalt meg Xenia grófnő. Nemsokára téged is elszólit innen oly szózat, melynek engedelmeskedned kell. Nem hallottál hirt az édes anyádról.
A fiatal grófnő meglepetten nézett mindkettőjükre.
- Mit kell hallanom? Szóljon!
- Szorrento sziklabérczein van egy régi nyaraló, szólalt meg Dournoff tábornok szinlelt nyugalommal, mely hajdan Milutin Vassili anyjának birtoka volt. A tábornok ott telepedett le ujra, nagyon kedves ez a nyaraló neki. És ő arra kéri önt, arra esedezik, hogy jőjjön el oda és maradjon ott az édes anyjával.
Margit szive lázasan dobogott, midőn magyarázatot követelve, kérdőn tekintett az egyikről a másikra.
- Én nem mehetek el innen, szólt Margit.
- Akkor sem, ha Milutin grófnő meghivja a lányát sorrentoi otthonába.
Margit Xenia grófnő keblére borult és halkan rebegte.
- Boris kedvéért.
Messze délvidéken, ott hol Szorrento zafirkék öble kitárja kebelét a napsugárnak, egy boldog pár várta haza ölelésre kitárt karokkal szerelmes gyermekét, a ki a kinos mult átka alól feloldotta őket.