VILÁGVÁROSI REGÉNYEK

A PRÓBAKISASSZONY

REGÉNY

IRTA
FORRÓ PÁL

LITERÁRIA KIADÓVÁLLALAT KFT.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5557-96-5 (online)
MEK-15184

I.
Húsz fiatal lány hevert a földön, lábait az égnek nyújtotta és biciklizett. Az ember azt hihette volna, hogy egy görlcsoport gyakorlatozik, vagy egy leányintézet növendékei végzik reggeli tornájukat. Holott csupán a Mr. Brown divatszalón próbakisasszonyai kezdték meg szolgálatukat, melynek első félórájában karcsúságukat és ruganyos mozdulataikat megőrző gyakorlatokat kellett végezniök. Azután a fodrászterembe sétáltak, ahol fürge kezű mesterek lágy hullámokba rendezték a szőke, fekete, barna, vörös fürtöket. Szép, divatos fejeket kaptak a hölgyek, gondosan rúzsozott ajkat, a kozmetika legújabb vívmányai szerint krémezett arcot, megnagyított szempillájú szemet és tussal rajzolt vékony szemöldököt. Tizennégy mondén angyal mosolygott egymásra, de, úgylátszik, bukott angyalok lehettek, mert nem hófehér ruhákba bújtatták őket, hanem testhez símuló fekete szatinokba...
- Lillian Miles kisasszony! - kiáltotta egy meggypiros ruhába bujtatott boy.
Lillian sóhajtott. Nem kellett bővebb magyarázat. Tudta, hogy Mr. Brown magánirodájába kell mennie. A főnök úr az éjszaka ismét új modelleket tervezett és ezeket rajta próbálja ki.
A többi lány kissé gúnyosan vonogatta a száját. Mégis csak különös, hogy Mr. Brown minden új modellt Lillianon próbál meg. Mintha az ő termetük nem volna éppen olyan tökéletes... Hm, úgy látszik, a főnök úr a rideg kísérletezésekbe némi lírai érzéseket is vegyít!
Mr. Brown hosszú fehér köpenyben széles munkaasztala előtt állt, melyen a kartonlapok tömege hevert. És minden lapról szinek harsogtak, bizarr vonalak kígyóztak, lepkeszárnyak, sárkánytestek terjengtek, görbültek szeszélyesen vékony nőalakok körül. Mr. Brown arca sápadt és elkínzott volt, csak a szeme égett szinte lázas tűzben. Ha most látták volna a City dollármilliomos hölgyei az örökké mosolygó, elegáns és zseniális férfit - az egyetlen férfit, aki megérti a női lelket és fantáziát, - bizonyára megdöbbenve bámultak volna rá. Lillian nem volt meglepetve. Megszokta már ezeket a reggeli találkozásokat, az átvirrasztott éjszakák után szinte eszméletlenségig kimerült mestert, aki a feketekávék és cigaretták idegkorbácsoló felajzottságában lobogtatta ki magából az új víziókat, a női szépség egyre változó bársony-, selyem- és szövetkereteit.
- Lillian kisasszony - mondotta, - az idei szezónban a sötét árnyalású szinek fognak uralkodni! Meleg barnák, selymes fényű feketék, mély zöldek... Csupa olyan szín, amelyeknek kiegészítője és megkoronázása a vörös haj. Minthogy az első három modellruhát ön fogja bemutatni, kérem, festesse sürgősen bronzvörösre a haját!
- Kérem - hebegte Lillian, - hiszen nincs is három hónapja, hogy Mr. Brown parancsára szőkére festettem a hajamat!
Mr. Brown megütközve nézett Lillianra. Szemében szemrehányás volt.
- Csodálkozom a megjegyzésén, Misa Lillian. Hiszen önnek kell legkevésbbé magyaráznom, hogy a divat változik. Ön, mint bemutató kisasszony, a maga teljességében tartozik a divatos szépet a hölgyközönség elé tárni. Tehát nemcsak ruhában és alakban, hanem hajszínével is figyelmezteti őket, hogyan kell teljes összhangot teremteni. Ez a szezón a vörös hajú hölgyeké. Lehet, hogy legközelebb a feketére, vagy szőkékre fogunk gondolni.
- És akkor újra át kell festeni a hajamat?
Mr. Brown tekintetében csalódás tükröződött.
- Hát nem örül annak, hogy mindig más lehet?
- De kérem, én mint szőke tetszettem meg Mr. Toddnak, a vőlegényemnek! Egyre azt szavalja, hogy ez New-York legszebb, legselymesebb, legvalódibb szőkesége. És ha most...
Mr. Brown magasra húzta szemöldökét.
- Magának vőlegénye van? - kérdezte megrőkönyödve. Egészen érthetetlen volt ez számára. Ő Lilliant a legtökéletesebb próbabábunak tartotta. Az ő alakjára és mozdulataira tervezte a nagy estélyi ruhákat, a sikkes sportdresszeket és a tavaszi kosztümöket... Ideális modell, tökéletes, vonzó cégtábla, hölgyeket csalogató lépvessző! De, hogy szerelmi életet éljen?...
- Még nem kérte meg a kezemet! - mondta gyorsan Lillian, aki észrevette a főnök megütközését. - De sejttetni engedte komoly szándékát.
Mr. Brown ezúttal először bocsátkozott nem hivatalos beszélgetésbe.
- Mondja Miss Lillian - kérdezte, - maga hisz a szerelemben?
- Természetesen! - mondta gyorsan Lillian. A szíve hevesen dobogott.
- Nem értem! - mormogta Brown. - Hát hol él maga tulajdonképpen? Nem látja minden nap százszor is itt, ezekben a termekben, ahol a nők nemcsak a ruháikat vetik le, hanem láthatatlan álarcukat is, hogy szerelem nincsen? Nem hallgatja végig pletykáikat a próbák közben? Hogyan nevetik ki a férfiakat, akik csak arra jók, hogy megfizettessék velük a számlákat? Milyen léhán, szívtelenül sétálnak tovább, ha már a férfit tönkre tették. Maga tudja legjobban, hány olyan kliensnőnk van, aki már a harmadik vagy negyedik férfival jelenik meg. És mindegyiknek eljátszák ugyanazt a hazug komédiát és valamennyi férfi bedől és elhiszi, hogy olyan asszonyért szórja a dollárjait, aki imádja őt! Tudja, mi a szerelem, Miss Lillian? Költészet, melyet a ruhatervezők árusítanak... A szerelmet én találom ki, amikor egy új mákvörös ruhát tervezek, ezüst virágdísszel, amelynek izzó erotikája megbolondítja a férfiakat.
- Bocsánat, Mr. Brown, de abban a mákvörös ruhában a nő is benne van!
- Nem számít! A ruha olyan szuggesztív erejű, annyi sejtelmes hulláma, buja vonalvezetése van, hogy önmagában felgyújtja a férfi képzeletét. Azt mondják, hogy a szerelem komédia. De olyan komédia, melyben a díszletek nyerik meg a csatát. Az én ruhadíszleteim!
- De kérem, Mr. Brown, ön elfelejti, hogy én csak az üzleti órák alatt hordom a mákvörös ruhát... De záróra után igen egyszerű ruhácskákat kell hordanom, amelyeknek varázsereje mégsem olyan nagy, mint mondani tetszett. A privátruháimban mégis csak engem vesznek észre a férfiak! És arra sem méltóztatik gondolni, hogy a szerelem kétoldalú játék. Mr. Brown csak a nőkről beszél. De hát férfiak is vannak a világon. Vagy azokról is azt állítja, hogy nem tudnak szeretni?
- Komoly férfi csak a munkájának él! Ezt jegyezze meg Lillian kisasszony! A nálunk megforduló férfiak nagyrésze közönséges naplopó, vagy hozományvadász. Gazdag aranyifjak, akik az apák pénzét költik barátnőikre, vagy frakkos selyemfiúk, akiknek sikerült elszédíteni egy gazdag társaságbeli hölgyet, akinek pénzéből tovább akarnak henyélni. Higyje el, néha kétségbe vagyok esve, mikor arra gondolok, hogy ilyen embereket szolgálok ki művészetemmel... De hagyjuk ezt, kérem! Siessen vissza a fodrászterembe és festesse be a haját!
Lillian kisietett a szobából. Határozottan ideges volt.
Most utólag komoly kétségei támadtak: talán nem kellett volna hazudnia? Egy betű sem igaz a menyasszonyságából. Nem is ismer egy Mr. Tedd nevű urat. Mr. Brownt határozottan bosszantotta a hír. Különös ember! Minden idegszálát, egész tehetségét a női szépség szolgálatába állítja és megveti a nőket. Nem hisz azokban, akiknek szolgálatába állította egész életét.

II.
Déli tizenkét órakor Lillian vörös hajjal jelent meg a bemutatóteremben. A leányok meglepetésükben összecsapták kezüket és a legkülönbözőbb hangokkal adtak kifejezést csodálkozásuknak. Szegény Lillian igen nagy zavarban volt, minden pillanatban a tükörbe pillantott, még maga sem tudta, hogyan fest arcocskája a bronzvörös hajkeretben.
A magas Diana ajkát biggyesztette.
- Most már csak az hiányzik, hogy a Varietéhez szegődj! Kezdesz túlságosan démoni jelenség lenni, kicsikém!
- Egyenesen vampságra csábítod a hölgyeket! - vélte a finom, sápadt Elissa. - Úgy nézel ki, mintha a new-yorki éjszaka szerelmi misztériumait akarnád szimbolizálni!
- Csak pukkadjatok drágáim! - válaszolta Lillian látszólag fölényesen, de valójában a sírás fojtogatta a torkát. - A szalón statisztikája mégis csak azt mutatja, hogy a hölgyek azt a ruhát vásárolják leginkább, amelyben én sétálok el előttük. Hozzám szeretnének hasonlítani.
A házi telefon éles csengetése vetett véget a szócsatának. A földszint jelentette, hogy Roger Joan kisasszony megérkezett.
Pillanatok alatt a legnagyobb izgalom támadt. Két direktrice is rohant a fejedelmi pompával berendezett próbaterembe, amelynek berendezését Mr. Brown egy ősi kastélyból vásárolta Angliában. Vagyont érő gobelinek és muzeális képek a falakon, minden bútor remekbe faragott, a padlón óriási perzsák, a falak mentén vitrinek, amelyekben finom ízléssel megválasztott drága porcellánok sorakoznak. Trónszerű székek állnak egymás mellett egy fekete bársony függöny felé fordítva. A terem világítása a legravaszabb színhatásokkal bájolja el a vendégeket. Az éles napfénytől kezdve a szalónok esti káprázatáig minden világításban kipróbálható a bemutatott ruha hatása. A levegőben kellemesen enyhe narancsvirág illat. A szomszédos próbafülkékben élénk mozgás és suttogás. Még az ott lévő elkényeztetett dúsgazdag nőket is érdekli, hogy mit fog vásárolni Roger Joan kisasszony, a rézkartel multimilliomos elnökének a leánya...
Roger Joan! Egy jelmezbálon valódi aranyharisnyában jelent meg. Ezer dollárba került. Chinchilla köpenye tízezer dollárt ér. Nagy estélyi ruhájának csupán prém díszítése vagyonba került.
Most menyasszony!
A vőlegénye Juan Alvarez de Montijó gróf. Európai útján ismerkedett meg vele. A gróf arcképét azóta a világ minden képeslapja közölte. Az emberek milliói irigyelték. De senki sem tudta, hogy kicsoda és hogyan lett Roger Joan vőlegénye. Miből élt eddig? Mit csinált? Van-e vagyona? Csak egy volt bizonyos: gyönyörű ember! Fekete haj, villogó, tüzes szemek, érzéki száj, örökké mosolygó arc, hófehér fogak! És jobban táncol, mint egy délamerikai parkettáncos.
Mr. Roger kisebb gutaütést kapott, mikor leánya közölte vele, hogy kit választott jövendőbelijének. Joan nyugodtan végighallgatta apja összes ellenvetéseit, azután azt mondta:
- Ha az embernek kétmillió dollár hozománya van és ennek tízszeresét örökli egyszer, megengedheti magának, hogy ne gazdasági, hanem modern, eugenetikai alapon menjen férjhez. Juan a földkerekség legtökéletesebb férfitípusa és azt akarom, hogy ő frissítse fel a Rogerek elfáradt vérét.
- Egy naplopó? - ordította magánkívül Roger papa.
- Hála Istennek, hogy az! - válaszolta Joan. - Gondold meg, micsoda szerencse, hogy nem kopott el éppen úgy, mint családunk többi férfi tagja!
- Nem engedem! - toporzékolt Roger.
- Sajnálom, papa, nem lehet visszalépnem! Kauciót adtam neki!
- Tessék? - kérdezte Roger és egy székre ült, mert félt, hogy mingyárt hanyatt vágódik elképedésében.
- Tudod, Juan nem hitt nekem. Aggódott, hogy te nem fogsz a házasságunkba beleegyezni és azt mondta, hogy nem jön ki hiába Amerikába. De én addig kértem, amíg végre rászánta magát az idejövetelre, de csak kaució ellenében... Adtam neki egy félmilliós dollárcsekket... Ha nem megyek hozzá, őt illeti a pénz megszegett házassági ígéret címén! Gondold meg papa, micsoda botrány kerekedne abból, ha bíróilag mondanák ki, hogy házasságszédelgő vagyok, aki New-Yorkba csábítom a férfiakat és azután faképnél hagyom őket!
- Szerencsétlen! - nyögte a boldogtalan apa. - De hátha nem is szeret?
- Imád! Ez is kaucióval van biztosítva!
- Hogy érted ezt?
- Egy millió dollár kárpótlást kötött ki válás esetére! Azt hiszem, kevés nő van a világon, akitől csak ilyen horribilis összeg ellenében hajlandó válni az ura!
Mr. Rogert közben már kétszer hívta a titkára sürgős karteltárgyalásra. Most harmadszor szólt a telefon. Egy kartelelnököt, akinek üzleti ügyekre kell pazarolnia minden percét, könnyű legyőzni magánéletében.
Mr. Roger felállt, kezét tehetetlenül kulcsolta össze.
- Mit tegyek? - kérdezte kétségbeesetten.
- Csak menj nyugodtan az ülésre papa! Majd én mindent elintézek. Becsületszavamra, nem esküszöm meg Juannal titokban, okvetlenül értesítlek az esküvő napjáról és a jövő hét valamelyik estéjén be is mutatom neked. Láthatod, hogy szigorúan betartom a társasági illem formáját.
Mr. Roger még szeretett volna ellenvetéseket tenni. De pillantása az órára esett. A kartel urai már tíz perce várakoznak rá. Közel harmincmilliós üzletről lesz szó. Joan hozományával viszont csak két millió dollárt kockáztat. Roger mint megrögzött matematikus, nem habozott tovább. Felugrott és kirohant a szobából. Joan meghatottan nézett utána.
- Tudtam, hogy bele fogsz egyezni! - kiáltotta.

III.
Ettől kezdve Joant és Alvarez grófot mindenütt együtt lehetett látni. A gróf győzelme teljes volt. Mindenütt csak úgy emlegették: a szép Juan! A kissé molett és alacsonytermetű Joan halálosan szerelmes volt vőlegényébe, aki pedig éppenséggel nem viselkedett szolid és szerelmes vőlegényhez illően. A mulatókban a menyasszony szeme láttára flörtöl a táncosnőkkel, átmosolygott idegen hölgyekre és hólapdákat dobált orrocskáikra.
- Nem tudok rád haragudni, Juan! - mondotta Joan. - Szeretem, hogy csirkefogó vagy.... Van ebben valami izgató. Unom a limonádé vérű férfiakat. És tudom, hogy azért mégis csak az enyém vagy!
- Feltétlenül egymáshoz illünk - mondta a gróf, - hiszen már a nevünk is milyen pompásan összecsendül: Juan és Joan!
Miközben az aranyozott lift az emeleti bemutató terem felé röpítette őket, azt mondta Joan:
- Fiacskám, azt akarom, hogy teljesen gusztusod szerint öltözködjem. Azért hoztalak ide! Mr. Brownt megbíztam, hogy tervezzen számomra néhány új modellt! De csak akkor veszem meg, ha neked is tetszenek!
A nagy szalónban a hölgyek már eltűntek, a fekete bársony függönyök mögött, hogy magukra öltsék a bemutatásra szánt ruhákat és kalapokat. Mr. Brown ugyanis a toalettekhez illő kalapokat, sőt ékszereket is megtervezte. Tetőtől-talpig összhangot kell teremteni! - mondotta. És e mondásban nemcsak művészi igazság, hanem kitünő kereskedelmi érzék is rejtőzött, mert a ruhához tervezett cipőkön, kalapokon, táskákon, ékszereken, keztyűkön egészen csinos összegeket lehetett keresni. Egy társaságbeli úr egyszer elkeseredve jegyezte meg:
- Micsoda ostoba illúziókban élünk! Azt hisszük, hogy nőkre költjük a pénzünket, holott valamennyien Mr. Brown zsebeit tömjük tele dollárokkal!
Mr. Brown mély meghajlással üdvözölte előkelő vendégét. Arca már nem volt gyűrött, frissen borotválva, illatosítva, káprázatosan szabott zsakettjében, gardéniával gomblyukában, inkább műkincseit mutogató arisztokratához hasonlított, mint egy szabóhoz. Lillian őt találta a világ legcsodálatosabb férfiának.
- A női szépség kincstárosa és kertésze! - gondolta gyakran.
És ugyanakkor sóhajtva tette hozzá:
- Csak szíve nincsen! Mintha nem is ember volna, hanem csodálatos gép, amely káprázatosan dolgozik, de nincs benne semmi vér, szenvedély...
Most is őt nézte a fekete függöny egy hasadékán keresztül, már beöltözve a fekete bársony toalettbe.
Milyen hódító fölény van még a meghajlásában is és milyen izgatott, lámpalázas Roger Joan kisasszony! Egy férfi, akinek közelében minden nő rabszolga lesz!
Egy direktrice ceruzával és notesszel kezében Joan mellé állt, hogy gyorsírással jegyezze parancsait és megjegyzéseit.
Azután megkezdődik a divatrevű. Joan a szédítően elmés és vakmerő ruhákat nézi, a gróf a próbakisasszonyokat. Alvarez de Montijónak határozottan az a véleménye, hogy Diana kisasszony vonzóbb látvány, mint a rajta lévő brüsszeli csipkékkel díszített ötórai tearuha.
Egyszerre azután a grófnak a lélegzete is elállt meglepetésében. És ugyanakkor Joan is felszisszent a bámulattól. Lillian lépett be a fekete bársony ruhában. Hófehér nyaka az elefántcsont nemes bágyadtságát csillogtatta az ezüst Stuart gallérban és vörös haja szinte földöntúli szépséget kölcsönzött megjelenésének.
Joan első gondolata az volt, hogy ő is vörösre festeti a haját. Második gondolata, hogy megveszi a nőn levő ruhát!
Juan ugyanakkor azt gondolta, hogy megveszi a nőt!
Brown semmitsem gondolt. Édes szédület kábította el.
Az alkotó művész részegsége. Úgy érezte, hogy ő a világ legnagyobb művésze, aki ezt a remeket világra hozta. Kábulatában nemcsak a ruhát, hanem Lilliant is a maga teremtményének érezte. Hiszen az ő zsenialitása varázsolta ennyire tökéletesen széppé.
Lillian megborzongott. Két férfi kutató szeme szegeződött rá. Vérének minden cseppjével érezte, hogy még sohasem volt szebb, mint ebben a pillanatban. És az egyik férfi szeme mégsem vesz észre ebből semmit, csak a ruha vonalait, a művészi hatást vizsgálja... A másik ellenben ég, parázslik. Az nem a ruhát látja, hanem a nőt!
Lillian sírni tudott volna. Dacosan, kétségbeesve lázadt benne vérig sértett hiúsága és boldogtalan titkos szerelme. Nincsen értelme a további harcnak. Mr. Brown sohasem fogja észrevenni, hogy ő nő! Akkor hát mire vár még? Karriert kell csinálni! Mint ahogyan Gloria tette, aki ugyancsak itt a szalónban ismerkedett meg egy olajmágnással és most saját villájában lakik Kalifornia legszebb fürdőhelyén! És hány leány még! Brigitta, Kitti, Olga...
A fekete hajú, villogó férfi szeme szinte perzselte a vállát. Most úgy fordult, hogy tekintete éppen Alvarez gróféval találkozott. A férfi elbűvölten nézte. Lillian még sohasem látott férfiarcot, amely némaságában is így ki tudta volna fejezni a vágyat és hódolatot. Lillian remegni kezdett. Az az érzése volt, hogy nem is Roger kisasszonynak mutogatja magát, hanem ennek a remek férfinak. Elpirult, szemét lesütötte. A gyakorlott férfi pillanat alatt észrevette ezt és alig észrevehető mosollyal megbiccentette fejét.
Lillian eltűnt a fekete függöny mögött. Joan kisasszony kijelentette, hogy azonnal fel akarja próbálni a fekete bársonycsodát. Addig is, amíg Lillian levetkőzik, beszéljék meg az ékszerdíszt és egy stílusos belépőt. Chinchillából, vagy närzből?...
A direktrice belépett:
- Miss Roger, a hármas számú öltözőben felvehető a ruha!
Joan felugrott.
- Egy kicsit várnod kell! - mondta a grófnak. - De ne haragudj, hiszen neked és a te kedvedért szépítem magamat!
Kilibegett a teremből, Mr. Brown követte. Neki az öltöző közelében kell tartózkodnia. Hátha szükség van bizonyos változtatásokra...
Egy negyedórával később Mr. Brown, aki az öltöző előtti folyosón sétált, különös sugdosásra lett figyelmessé. Elfojtott halk nevetés, olyan csiklandós kis kacagás, amilyennel csókok ellen szoktak a leányok védekezni. Mr. Brown megdöbbent. Mi történik itt?
Észrevétlenül, halkan közeledett a fülke felé. Most már nem lehetett kétsége. A hang Lilliané volt. De kicsoda a férfi, akivel ilyen vakmerően flörtöl? Brown remegett a felindulástól. Példátlan botrány. Az ő előkelő szalónjában... Keze haragosan nyúlt a függöny után és félre rántotta. Lillian ijedten sikoltott fel. Alvarez de Montijó gróf viszont kihívó, haragos arccal mérte végig.
Mr. Brown egyszerre ráeszmélt a helyzet kényességére. Többezer dolláros üzlet forog kockán... Roger Joan a legjobb kliense...
Bocsánatkérő mosollyal hajolt meg:
- Bocsánat... tévedtem... Miss Dianát keresem!
A függöny újra összecsapódott mögötte.
- Kellemetlenséget szereztem magának? - kérdezte Alvarez gróf. - Végtelenül sajnálom!
- Nem! Ellenkezőleg! Nagyon örülök, hogy így történt! Legalább tudomásul vett bizonyos dolgokat a főnök úr.
- Micsodákat?
- Azt maga nem érti, gróf úr és nem is akarok róla beszélni!
- Mindenesetre... kényelmesebb helyet kell keresnünk a találkozásra! Hány órakor szabadul innen?
- Este hétkor!
- A sarkon várni fogja az autóm! Ha kedve van, elmehetünk egy kicsit táncolni! Eljön?
- Elmegyek!

IV.
Mr. Brown e pillanatban az egész világot únta. Mi ez? Idegkimerültség? Évek óta nem pihent. Késő éjszakáig tervez, rajzol. Háromszázhúsz varrónő dolgozik a termek végtelen sorában, harminc szabász, rengeteg személyzet, a vevők valósággal könyörögnek, hogy fogadja őket. Elkényeztetett hölgyek már reggel nyolc órakor hajlandók próbára jönni... Szédületes összegeket fizetnek... Mr. Brown már maga sem tudja, hogy mennyi pénze van?
És képtelen abbahagyni a munka őrjöngő iramát. Mint egy elátkozott motor, zúg, zakatol benne a folytonos alkotás láza. Elparázslik ebben a szüntelen termelésben, a selymek, posztók és bársonyok poklában.
Már nem is a dollárhegyekért harcol, hanem művészi hiúságból! Tizenöt éve ő a veretlenül első! És most, mégis, mintha kissé előre tört volna a Raymond Kear cég... Valami fiatal művészkölyköt hozattak Párisból, aki új jelszavakat dobál ki a reklám arannyal fizetett harsonáján. Új színeket kell keverni... minden nő számára külön kell kitalálni a divatot... minden nőnek van olyan szépsége, melyet ki kell hangsúlyozni. Kinek a lába szép, kinek a karja, melle, arca... A ruhának ezeket kell még fokozottabban érvényesíteni!
Frázisok! Brown mindig ezt csinálta, csak éppen nem tudta ezt ilyen hangzatos szavakkal hirdetni. De hát ruhákat csinálunk, vagy költészetet? Sajnos, úgy látszik, vannak, akiket a hangzatos szólamok jobban elkápráznak, mint az elkészült ruhák. Mert persze a Raymond-féle ruhák már kevésbbé tökéletesek, mint a frázisok, melyekbe beleágyazzák őket. De az emberek hypnózis alatt állnak. Bizonyos jelszavak divatossá lesznek és Brown leghívebb vevőköréből is egyre többen keresik fel a Raymond-házat. Persze, ez még nem jelent komoly veszedelmet. Egy eltűnt vevő helyett három új is jelentkezik. De ezúttal nem pénzről van szó, hanem művészi becsületről! Ezért nem vonulhat vissza Mr. Brown az üzlettől és ezért nincsen módjában akárcsak néhány heti üdülésre utazni! Állandóan résen kell lenni!
- Mr. Brown! Mrs. Corbett várja a próbateremben!
Mr. Brown megrezzent. Ez a látogatás, melyről előre tudta, hogy megint tele lesz apró, kínos asszonyi komiszkodással és ravaszsággal, a legrosszabb hangulatban találta. E pillanatban minden nőre haragudott. Lillian flörtje felháborította. Oh, nem volt féltékeny! De mégis, elárultnak érezte magát! Micsoda hálátlanság és vakság! Hát nem érzi Lillian, milyen nagy művész pazarolja rá fantáziáját? Nem éri be azzal a kitüntetéssel, hogy rajta próbálja ki legzseniálisabb alkotásait, hogy benne látja a legideálisabb asszonyi figurát? És ahelyett, hogy alázattal szolgálná a művész ihletét, idegen férfivel bújik el a függöny mögött! Lillian tulajdonképpen része a művészetének. Ha szineket, vonalakat tervez, önkéntelenül rágondol! És mi van Mr. Toddal, akiről azt mondta, hogy a vőlegénye? Szóval azt is megcsalja! Áh, nem érdemes a nőkkel, mint lelkes teremtményekkel foglalkozni. Vevők és alkalmazottak!...
- Drága Mr. Brown, milyen pompás színben van! - áradozott Mrs. Corbett. - Maga napról-napra fiatalodik! Mondja, hány szerelmes levelet kap naponta a vevőitől? Tudja, már sokszor gondoltam arra, hogy sok nő nem is a ruhák, hanem a maga kedvéért jár ide! Szerencsés kópé! Levetkőzve láthatja New-York legszebb és legelegánsabb dámáit! Tudja, azelőtt észre sem vettem, ha egy szabó előtt le kellett vetkőznöm. De a múltkor pirultam, szavamra zavarban voltam, mikor kombinéra vetkőztetett.
Mr. Brown nagyon szívesen megfojtotta volna Mrs. Corbettet. Nem mintha nem lett volna nagyon csinos. Ehhez kétség sem fért. De Brown ösztönszerűen gyűlölte a léha, fecsegő, a szerelmüket szinte szemérmetlenül felkínáló nőket. Viszont Mrs. Corbett cége egyik legnagyobb diadala volt. Mrs. Corbett leánykorában, amikor még Goold Dórának hívták, próbakisasszony volt a Raymond-cégnél. Alig néhány hónapja ment feleségül egy állítólag nagyon gazdag idősebb úrhoz, Corbett Jameshez és első toalettjeit mingyárt Brownnál rendelte. Ez nyilt arculcsapása volt a konkurrenciának. Még tulajdon alkalmazottja is otthagyta! És azonfelül Mrs. Corbett alku nélkül, pontosan fizetett.
- Miss Lillian, mutassa be kérem a rózsaszín délutánit, a kékes-szürke délelőtti kosztümöt és a sárga sportdresszt!
Lillian elsápadt dühében. Mr. Brown még sohasem volt ilyen tapintatlan. Hiszen tudta jól, hogy azelőtt ő is a Raymond-cégnek volt a próbakisasszonya, onnan került egy év előtt Mr. Brownhoz. Mégis csak hallatlan, hogy most ő mutogassa a ruhákat volt kolléganőjének, akivel tegeződő viszonyban volt és akivel együtt mulatoztak!
Mrs. Corbett azonban olyan szemtelenül emelte szeméhez a lornyont, mintha soha életében nem látta volna Lilliant.
- Szabad kérnem, kisasszony... talán tessék mégegyszer elmenni előttem... kérek egy oldalfordulatot... ne tessék annyira sietni...
Lillian fogát csikorgatta dühében. Ez a szemtelen perszóna gúnyolódik vele. Teljesen elvesztette önuralmát és szembe fordult Mrs. Corbettel.
- Ne méltóztassék haragudni, hogy ügyetlen vagyok, de hiszen én sohasem tudtam olyan ügyesen mozogni, mint Mrs. Corbett... Én mindig csak a második kisasszony voltam!
Hát ez telitalálat volt. Mr. Brown sóbálvánnyá változott az elképedéstől. De Mrs. Corbett nem volt hajlandó megsértődni.
- Jól felvágták a nyelvét, fiacskám! És úgy látszik, nem hálás, amiért visszavonulásommal utat nyitottam tehetsége kibontakozásához. Egyébként ajánlom, szívem, hogy ne fesse vörösre a haját. Nekem sokkal jobban tetszett fekete korában... A ruhák, sajnos nem tetszenek... Mutasson valami másfélét, Mr. Brown! Nagy estélyire lenne szükségem. Tudja, a férjemmel diplomáciai estélyre vagyunk hivatalosak... De talán Miss Dianát méltóztassék beküldeni... Az ő termete jobban megközelíti az enyémet. Miss Lillian, hogy is mondjam, jóval alacsonyabb és izé... de ne bántsuk egymást... Köszönöm kisasszony, nincs szükségem önre!
A mélyzöld estélyi ruha arany díszítéssel csakugyan megnyerte Mrs. Corbett tetszését. És nem találta soknak a nyolcszáz dollárt, amelyet fizetnie kellett érte.

V.
Lillian még az utolsó pillanatban is arra gondolt, hogy nem megy el az Alvarez gróffal adott találkára. Felöltözve állt a kis kabinban, ahol az átöltözködést, mosakodást végezte és... várt! Makacsul várt valami csodát. Hogy Mr. Brown egyszerre felbukkan valahol, kerestetni fogja, megakadályozza abban, hogy elmenjen. Lillian tudta, hogy ez őrültség. Mr. Brown már visszavonult dolgozó szobájába. Ő zárás után kezdett csak igazán dolgozni, amikor elállt a lárma, az eszeveszett rohanás, csengetés, telefon... Lillian fel volt háborodva. Legalább szidta volna le őt Mr. Brown, amiért Alvarezzel flörtölt. De még erre sem érdemesíti. Teljesen közömbös neki! Lillian még ennek ellenére sem ment volna a találkára. De Mrs. Corbettel való találkozása teljesen kibillentette egyensúlyából... Ezt a súlyos megaláztatást valahogyan ki kell köszörülni. Csak azért is megmutatja Goold Dórának, hogy neki még különb gyűrűje, autója lesz!
Hét óra tíz perc.
Alvarez már bizonyára türelmetlenül várja.
Lillian egy utolsó pillantást vetett a tükörbe. Azután mégegyszer feszült figyelemmel fordult a folyosó végéről nyíló főnöki szoba felé. Nyomasztó csend.
Már a többiek mind elmentek...
Lillian elindult a lépcsők felé.
Alvarez felragyogva sietett eléje.
- Köszönöm, hogy eljött! Nagyszerű műsort állítottam össze. A szállodám portásától kaptam egy nagyszerű tippet. Ezek a fickók ismerik legjobban New York titkos éjszakai életét. Hallott már Holt atyó Vérző bika mulatójáról? A néger negyedben van. A világ legszenzációsabb táncszámai láthatók... A legfesztelenebb hangulat... Merész revürészletek... A négerparadicsomnak nevezik. A new-yorki aranyifjúság ide jár kreolnő-vadászatra... Joannak azt mondtam, hogy ma éjszaka nem lehetek vele, be kell mutatkoznom egy itteni klubban. Meg kell kezdenem a felső tízezrek társasági életét.
Lilliannak torkáig kalapált a szíve. Ez volt az első kalandja. Fellázadt az élet ellen. Alvarez, aki csalhatatlan nőismerő volt, teljesen tisztában volt azzal, hogy milyen értékes zsákmány esett a hálójába. Tudta, hogy nem szabad mohónak lennie. Lassan, fokról-fokra kell legyőzni az ilyen kezdők félelmét. Az elfogulatlan, vidám pajtást kell megjátszani, aki igazán csak egy vidám esti szórakozást akar.
A lokál kábító volt. Szinte barbárul színes világítás, ördögien zajongó jazz, tébolyultan ügyes, a fizika törvényeit és az anatómiát megcáfoló boszorkányos táncosok. Minden állandóan mozgott, forgott, remegett, pillanatnyi szünet nélkül tombolt, ugrott, hörgött, verejtékezett a teremben, a testek, mint a megszállottaké, lázas felfokozódottságban vonaglottak. Már amikor az ember belépett az ajtón, elkapta ez a forró örvénylés, belekorbácsolt idegeibe, megőrjítette, százféle fülledt illatával elkábította. Lillian első érzése az volt, hogy egy eszeveszett orgia kellős közepébe zuhant. Izzadó négerek penetráns illata vegyült az estélyi ruhákból áramló finom párfőmmel...
- Mekszikói tánc! - rikoltotta Alvarez gróf és intett, hogy most az ő száma következik. Az amerikaiaknak, de különösen a négereknek rendkívül fejlett érzékük van a tánc iránt. Egy szép táncprodukcióért éppen úgy tudnak lelkesedni, mint akár a boxmérkőzés közben kirepülő zápfogakért. Azonnal tapsolni és ordítozni kezdtek, hogy: lássuk!
Lillian megrökönyödve ült a kis asztal mellett, ahová letelepedtek. Még ilyent nem látott. Hogy egy elegáns úr, aki még csak nem is ivott, belép egy mulatóba és a következő pillanatban már fejest ugrik a tomboló bachanáliába és szólót táncol.
Micsoda ember ez? Honnan jött, miféle titkok bujhatnak meg a múltjában?
Ezen azonban nem volt idő elmélkedni. Alvarez valósággal elbűvölte a jelenlévő szakértőket. Lábait úgy dobálta, olyan ördögien kicsavart mozdulatokat csinált, hogy a négerek hörögtek a gyönyörűségtől és bámulattól.
- Remek fickó! - tapsoltak elégedetten.
Alvarez most a spanyol táncosok kecses, derékből ringó mozdulatával Lillianhoz közeledett és valósággal körültáncolta a leányt, illegetve, kelletve magát, táncra csábítgatva.
- Lássuk, lássuk! - izgult, tapsolt a tömeg. - Lássuk a görlt is!
Lillian majdnem elsűlyedt zavarában, a lélegzete is elfulladt és elvörösödött. De még mielőtt tiltakozhatott volna, Alvarez lehajolt hozzá, villámgyors mozdulattal derékon kapta és valósággal a levegőbe emelte. Kétszer megforgatta és most már táncolnia kellett, ha csak nem akarta, hogy nevetségessé váljon és botrány törjön ki.
A nézők üvöltöttek. Virágok röpködtek. Nem lehetett tudni, hogy a nők dobják Alvareznek, vagy férfiak Lilliannak. Egyszerre központjába kerültek a legforróbb sikernek. Lillian lehúnyta szemét. Valami boldog izgalom fogta el... Egyetlen hajtásra itta ki a feléje kínált poharat. Valami édes folyadék égette a torkát és gyomrát. Mit ivott? Mindegy...
Mintha százkilométeres rohanással távolodott volna egyre messzebb mindattól, ami az eddigi élete volt. Félelmetes volt ez a különös zuhanás... Idegeiben láz perzselődött. A térdén Alvarez kezét érezte. És a férfi egyre tolta eléje a különböző italokat... vad összevisszaságban édeset, keserűt, koktaillt és pezsgőt... És mintha az italok zavarosságából csepegtek volna ki ragadós szirupossággal a furcsa tikkadtsággal suttogott szavak:... milyen nagyszerű lány vagy!... Imádom a zöld szemedet... milyen veszélyes bestia lehetsz! De én éppen az ilyen féktelen teremtéseket szeretem! Ne félj, méltó partnered leszek! Én mondom neked: egymáshoz illünk!
- Halló, Juan, öreg fiú, micsoda szerencse! Hogy kerülsz ide? Hol csavarogtál ennyi ideig? De jól nézel ki! És micsoda jó pofa lányt szedtél fel... Beszélj már, öreg cimbora!
Magas, szmokingos férfi állt előttük. Valóságos Herkules. Arca kissé ragyás volt, a vállai mint egy zsákhordóé. A szmoking majdnem szétrepedt rajta.
Alvarez, aki már rengeteget ivott, szélesen vigyorgott, felugrott és túláradó gesztussal átölelte az óriást.
- Öreg Jim! Ez aztán a meglepetés! És milyen elegáns lettél!
- No-no, te sem panaszkodhatsz... Hát visszajöttél Európából? Ne is beszélj! Látom, tele vagy dohánnyal!
A ragyás ravaszul sandított és oldalba bökte Alvarezt:
- Még mindig a női szakmában dolgozol? Talán ez a vöröshajú?
Juan tagadólag rázta a fejét.
- Nem. Ez szerelem!... De fogd be a szád. Semmi közöd magánügyeimhez. Köpj inkább arról, hogy megy neked?
- Mióta rájöttem, hogy neked van igazad, remekül! No Juan, mit szólsz hozzá, én is nővel szövetkeztem!
Alvarez röhögött.
- Egy ilyen medve?
Jim megsértődött.
- Mit nevetsz? Ha látnád, milyen nagyszerű teremtés! És félelmes esze van, barátom. Hogy annak micsoda ötletei vannak... Most is kitalált valamit... Na, hogyha az sikerül, akkor lepipállak téged, Juan... Úszni fogok a dollárokban!
Alvarez gúnyosan a barátja vállára ütött.
- Szamár vagy, Jimi!... Nem kereshetsz te annyit, hogy én annak a százszorosát ne fizethetném ki a mellényzsebemből!
Jim szeme kerekre nyílt:
- Olyan gazdag vagy? Vagy olyan részeg... hogy ilyeneket hazudsz?
Alvarez nevetett.
- Mondjuk, hogy részeg vagyok! Az igazságot majd meglátod néhány hét múlva!
Lillian, bármennyire elkábította a sok ital, megrémült. Megmaradt kis józansága egyre ijesztőbben kalapált az alkohol gőzén keresztül: Őrültség, amit csinálsz! Vesztedbe rohansz! Gangsterek közé kerültél...
De nem volt ereje sem cselekedni, sem tiltakozni. Az óriás eléje állt, esetlenül meghajolt és táncolni vitte. A jazz újabb lendülettel rikoltott fel.
A Vérző Bika vendégeinek határozottan szerencsés estjük volt. Még alig ocsudtak fel a szenzációból, melyet Alvarez tánca jelentett, már újabb, még különösebb esemény bombája csapott közéjük.
A forgóajtón keresztül autóköpenyes, elegáns fiatal nő viharzott be, szétnézett a teremben, könyökével kíméletlenül félrelökte az előtte állókat, azután egyenesen Alvarez asztalához rohant. Jim éppen akkor tette melléje Lilliant.
Alvarez nem ugrott fel, nem is esett a földre ijedtében, mikor Joan eléje toppant, noha a lány haragtól villámló szemei nem sok jóval biztattak. A keze is gyanusan az autóköpenyébe mélyedt. Lehet, hogy revolvert szorongatott, vagy kutyakorbácsot. Az ilyen lánytól minden kitelik. Alvarezt azonban az ilyen csekélységek sohasem hozták ki a sodrából. Kedélyesen hátbavágta Joant.
- Nohát, hogy te milyen ravasz vagy! Kinyomoztad, hogy hol vagyok? Ez tetszik nekem... Ülj ide és kezdd azonnal két pohárral vagy hárommal, hogy egy kis lépést tarthass velünk. Ez itt Jim, öreg barátom... nyugalmazott ültetvényes...
- Nem érdekel! - szakította félbe Joan. - Fütyülök Jim barátodra... Ellenben annál kíváncsibb vagyok, hogyan merészkedett ez a hölgy ide jönni... ez az izé... próbakisasszony... Ez a legnagyobb szemtelenség!
Lillian halálsápadtan, a rémület józanodásában állt fel.
- Tiltakozom... - dadogta, de nem jutott tovább, mert Joan, mint egy fúria ugrott eléje.
- Fogja be a száját szemérmetlen perszóna! Maga nagyon jól tudta, hogy a gróf a vőlegényem, hiszen együtt látott bennünket ma délelőtt a próbánál. Majd holnap megkérdezem Mr. Brownt, hogy azért tartja-e alkalmazottait, hogy azok elcsábítsák a kliensek vőlegényeit!
Hangosan, kiabálva mondta mindezeket Joan. A körülállók gúnyosan nevettek. Nagyszerűen mulattak a váratlan komédián.
- Fékezd a nyelvedet Joan! - kiáltotta Alvarez. - Azt hittem, kedélyesebb, megértőbb pajtás vagy! A hölgy nem velem jött, hanem Jim pajtásommal. Véletlen, hogy itt találkoztunk.
- Véletlen? Talán itt tartjátok a klub üléseit? Oh, nekem mingyárt gyanus volt a klub. Detektívvel figyeltettelek angyalom. Alig tetted be ide a lábadat, már kaptam a telefont...
- Ördög vagy! - nevetett Alvarez. - Szóval rabszolgáddá tettél?
- Előre! - mondta erélyesen Joan és a kijárat felé mutatott.
Alvarez nem ellenkezett. Bocsánatkérően nézett Lillianra, aki könnyeivel küzködve, szinte megsemmisülten állt.
- Jim majd autóba ülteti! - mondta Alvarez.
Lillian nem is tudta, hogyan került ki a mulatóból. Undort, émelygést érzett. Megvetette Alvarezt, de legjobban magára haragudott. Mi történt vele? Hogyan feledkezhetett meg magáról ennyire?
Zokogva, kétségbeesetten vetette magát ágyára. Legjobb volna meghalni. Mi értelme van az életének? Beszennyezettnek érezte magát. És mindennek Mr. Brown az oka. Aki csak díszíti, szépíti a nőket és nem veszi észre, hogy azoknak szívük is van. Szívük, amely kimondhatatlanul fáj és majdnem meghasad a boldogtalanságtól és szerelemtől!

VI.
Ez a nap látszólag úgy kezdődött, mint a többi. Lillian kissé sápadtabban jött be a szalónba, de azért elvégezte a tornagyakorlatokat, végigülte a kozmetikai tortúrákat és meghallgatta a kolleganők apró pletykáit. Egy kicsit nyugodtabb volt. Reménykedett, hogy Roger Joan nem váltja be fenyegetését és nem jön el panaszra Mr. Brownhoz. Ez rettenetes lenne!... Nem élné túl! De reggelig az ember kialussza első haragját és valószínűleg Alvarez is minden befolyását latba veti, hogy Joant visszatartsa a bosszútól.
Tíz óra felé megjelent Mr. Brown, megvizsgálta az elkészült ruhákat, kritizált és Lilliannak egy sárga és egy barna ruhában kellett elvonulnia előtte. Lillian tele volt szorongó félelemmel. Nem tudta, miért, de határozottan az az érzése volt, hogy Brown komorabb, mint máskor. Haragszik. Őrá neheztel. Ez a különös ember nem szokott beszélni. És mégis meg tudta éreztetni, hogy valami történt kettőjük között, ami bosszantja, vagy talán ami... fáj neki!
- Őrült vagyok! - mormogta Lillian. - Micsoda butaság azt képzelni, hogy Brown törődik velem!
Délelőtt tizenegy órakor Mrs. Corbett jelent meg. Már ahogyan belépett az üvegajtón, az is szokatlan volt. Valósággal nekiszédült egy rézoszlopnak. Egész lénye fel volt dúlva. Valósággal rátámadt az eléje siető üzletvezetőre.
- Azonnal beszélni akarok Mr. Brownnal!
- Lehetetlen, asszonyom! Mr. Brown éppen rajzol és ilyenkor nem szabad megzavarnunk! Talán egy félóra múlva!
- Egy percig sem várhatok! Életbevágóan fontos ügyről van szó!
- Bocsánatot kell kérnem...
Mrs. Corbett olyan mozdulatot tett, hogy a megrémült fiatalember ijedten hátrált vissza. Hiszen ez egy dühöngő őrült, aki képes őt inzultálni.
- Ne állja utamat! Mondtam, hogy haladéktalanul beszélnem kell a főnökével... Hol a házi telefon? Jelentse, hogy itt vagyok és azonnal beszélnem kell vele.
Az üzletvezető kényszeredett mozdulattal nyúlt a telefon után. Megnyomott egy gombot.
- Mr. Brown? - kérdezte azon a színtelen üzleti hangon, amely megőrjíti a kissé temperamentumos embereket. - Mrs. Corbett van itt... Sürgős ügyben óhajt tárgyalni...
Tovább nem juthatott, mert Mrs. Corbett kikapta a telefont a kezéből és most már ő folytatta.
- Jó napot, Mr. Brown... én vagyok... Azonnal beszélnem kell magával... A maga érdekében... Egzisztenciális kérdés...
A választ az elképedt üzletvezető nem hallotta, csak sejthette abból, hogy Mrs. Corbett lecsapta a hallgatót és diadalmasan nézett rá.
- No látja - mondotta, - felesleges volt okoskodnia! Mr. Brown vár! - Az üzletvezető néma meghajlással nyitotta ki a lift ajtaját:
- Parancsoljon asszonyom!
Mr. Brown kissé csodálkozva nézett a belépő asszonyra.
- Nem értem, asszonyom, miről lehet szó?
Mrs. Corbett aggódva nézett körül.
- Kérem, csukja be az ajtót. Feltétlenül négyszem között kell önnel beszélnem!
Brown elképedése pillanatról-pillanatra nőtt. Becsukta a párnázott ajtót. Mikor megfordult, zokogva, könnyek között felolvadva látta Corbettnét.
- Az isten szerelmére, mi történt? - kérdezte ijedten.
- Uram - kiáltott drámai hangon Corbettné, - ön tönkre tett engem!
- Én? - döbbent meg Mr. Brown. Sejtelme sem volt, hogy ez mit jelent. Egy pillanatig az a gyanuja volt, hogy a boldogtalan nőnek idegrohama van, megőrült.
- Igen... Ön! Rettenetes!...
És megint sírni kezdett.
- Kérem, beszéljen már! - sürgette Brown, aki remegett a türelmetlenségtől.
- Az estélyi ruha, az ön átkozott estélyi ruhája az oka mindennek!
- Nem értem!...
- Tegnap este, hiszen emlékszik, mondtam magának, egy diplomáciai estélyre voltunk hivatalosak... Este tízkor boldogan vettem fel a ruhát... Tizenegyre már teljesen készen voltam és akkor belépett a férjem. Azt hittem, el fog ájulni a gyönyörűségtől. De nem ez történt. Tudja, mit csinált? Végignézett rajtam. És azután elsápadt. Még sohasem láttam ilyen rettenetesnek. Azután valósággal rám ordított:
- Azonnal vesse le ezt a ruhát!
- Megőrült? Miért? - dadogtam.
- Csak nem képzeli, hogy egy ilyen szörnyű, szemérmetlen és izléstelen toalettben megjelenhet New-York legelőkelőbb társaságában?
- Ezt mondta? - hördült fel Brown, akit ezek a szavak szíven találtak.
- Ezt! Én természetesen tiltakoztam ez ellen. Megmagyaráztam, hogy ez New-York legjobb szalónjában készült, eredeti Brown-modell. De a férjem tombolt és ragaszkodott ahhoz, hogy öltözzem át. Én pedig kötöttem magamat, hogy csak azért sem!
- Jól tette! Igaza volt, asszonyom!
- Csak várja meg a folytatását! Férjem dühöngeni kezdett. Kijelentette, hogy ha nem öltözöm át, nem visz az estélyre. Én azt válaszoltam: szeretném ezt látni! Akkor magam megyek el és azt mondom, hogy beteg, agylázat kapott. Szó-szót követett! Irtózatosan összevesztünk! A férjem most már azt ordította, hogy vagy átöltözködöm, vagy örökre vége köztünk mindennek. Válópert indít ellenem! Szörnyű volt. Becsődítette a cselédséget. Tanukat hívott, hogy megtagadtam az engedelmességet és nem öltöztem át. Én ájuldoztam és sírtam. De az utolsó lehelletemig védtem a ruhát...
- Meg vagyok hatva, asszonyom!
- Ezzel azonban nincsen elintézve az ügy, uram! Az estélyre csakugyan nem mentünk el, ami igen kínos, mert különösen az uramnak nagy érdeke volt, hogy ott bizonyos urakkal találkozzon... De mégsem ez a katasztrófa. Hanem ma reggel a férjem már kora hajnalban felrohant az ügyvédjéhez és benyújtotta ellenem a válópert...
Mr. Brown sajnálkozva hajolt meg:
- Kétségbe vagyok esve, asszonyom... igazán felháborító, hogy napjainkban még akadnak izléstelen zsarnokok!
Corbettné felugrott, szeme szikrázott az indulattól.
- Hogyan? És azt hiszi, hogy ezzel a néhány frázissal elintézte az ügyet? Ön nekem elégtétellel és kártérítéssel tartozik!
- Tessék? - kérdezte megdermedve Brown.
- Nem vitás, hogy minden szerencsétlenség a maga ruhája miatt szakadt rám. Ezért nekem kártérítés jár. Legalább kétszázezer dollár. Remélem, ezt belátja és nem kényszerít arra, hogy jogos igényemet bírói úton érvényesítsem?
Brown úgy állt, mint akit fejbe vágtak.
- Ezt nem mondhatta komolyan, asszonyom! Azért, mert egy divathoz nem értő férj botrányt rendez, nem lehet engem felelősségre vonni...
- Téved Mr. Brown. Oh, már én is voltam ma ügyvédnél, aki megmagyarázta, hogy nekem teljes kártérítés jár! Én mindenesetre megindítom a pert. És nem hiszem, hogy önnek túlságosan jó reklám lesz, ha majd New-York minden lapja, sőt a világsajtó is hónapokon át azon fog vitatkozni, hogy szeméremsértő-e az ön estélyi ruhamodellje, vagy nem? És maga ismeri a bíróság konzervatív felfogását. Azok többnyire elkeseredett férjek, akik boldogak, hogy végre kitombolhatják a női divat elleni gyűlöletüket! Mondjuk, hogy nem itélik meg a kártérítést... A ruhát akkor is meg fogják bélyegezni! És a konkurrencia kellően ki fogja használni az alkalmat arra, hogy szinpadon, filmen, ujságban mindenütt világgá harsogják: a legkitünőbb válóokok a Brown-féle estélyi ruhák! Azt is tudja, hogy egyre erősebb mozgalmat folytatnak a családi élet tisztaságát védő női klubjaink! Ezek a klubok boldogok lesznek, ha önt bojkott alá vehetik! A szociálisták meg éppen kéjjel fogják habzsolni a pikáns szenzációt. Ime, hová vezet a divatőrület, az ezer dolláros estélyi ruhák megmételyezik a házaséletet. Mr. Brown nem is ruhákat, hanem veszélyes mérgeket gyárt, amelyek megfertőzik és szétbomlasztják az otthont...
- Szörnyű! - hördült fel Brown. Homlokán nehéz verejték csillogott.
- Végtelenül sajnálom, Mr. Brown, hogy mindezt el kellett magának mondanom, hiszen nagyon jól tudja, hogy én egyáltalában nem azonosítom magamat ezzel a buta felfogással. Ellenkezőleg, az utolsó pillanatig védtem magát. A martírja lettem a divatszalónjának. Annak a védelmében estem el...
- Amit ön csinál asszonyom, az... az...
Mr. Brown kereste a megfelelő szót, de Corbettné előzékenyen segítségére sietett.
- Azt akarja mondani, hogy zsarolás? Kérem, ne igyekezzen finoman kifejezni magát. Én tegnap este olyan gorombaságokat hallottam, hogy ez csak szelid bóknak hangzik azok mellett. Hát én bebizonyítom magának, hogy teljesen önzetlen mártírja vagyok. Lemondok a kétszázezer dollárról. De ebben az esetben természetesen más kárpótlást kérek...
- Parancsoljon!
- Mr. Brown... csodálom, hogy magától nem jött rá a megoldásra. Elvégre nő létemre igen kínos bizonyos dolgokról beszélnem. De a kényszerhelyzet parancsol. Nos... miről van szó? Én elvesztem a férjemet ön miatt. Önnek férfias kötelessége levonni ennek konzekvenciáját és...
- Azt akarja, hogy elvegyem feleségül? - képedt el Brown.
- Végre rájött a leghelyesebb és legtisztességesebb megoldásra. Most nem beszélek a szerelemről. Nem kutatom, hogy mennyire tetszem magának. E pillanatban tisztára csak üzleti szemmel nézem a dolgot. Gondolja meg, hogy kifelé milyen nagyszerű hatást tenne ez a gesztus! Azt mondanák: ... egy férj elvált a feleségétől Mr. Brown ruhája miatt! De Mr. Brown ezt a nőt nyomban feleségül vette és ezzel bebizonyította, hogy munkáiért hajlandó levonni a legvégső konzekvenciákat is! Beláthatja ezekután, hogy nem ravasz számítás és egyoldalú önzés vezet. Magának éppen olyan érdeke, mint nekem a tapintatos és igazságos megoldás!
Mr. Brownnak zúgott a feje. Megvolt benne a művész-emberek gyámoltalansága és gyengesége az élet durva katasztrófáival szemben. Úgy, érezte, hogy feneketlen örvény nyílt meg előtte. Legalább időt kell nyernie, gondolta.
- Asszonyom - mondotta, - beláthatja, hogy sokkal súlyosabb problémát tárt elém, semhogy azonnal tudnék válaszolni! Mindenesetre fontolóra veszem mindazt, amit mondott...
- És mikor ad választ?
- Egy-két nap múlva feltétlenül!
- Sok. Legfeljebb holnap déli tizenkét óráig várok. Ha addig nem dönt valamelyik irányban, úgy az ügyvédem nyomban beadja a keresetet. És holnapután már a New-York Timesben olvashatja a furcsa válóper és még különösebb kártérítési per történetét. A cikket természetesen fénykép fogja illusztrálni, melyen látható lesz a kétségbeesett tulajdonosnő a végzetes Brown-féle estélyi ruhában! Good day, Mr. Brown!
Corbettné kisietett a szobából, Brown pedig megsemmisülten rogyott a dolgozó asztala mellett álló karosszékbe. A hosszu, széles asztalon százféle skicc hevert. Káprázatos toalettek szín- és vonalvázlatai. Brown most úgy érezte, hogy egy óriási pók undok karjai feléje nyúlnak, kiszívják a vérét, felfalják. Soha életében nem volt még ilyen kutyaszorítóban. Ha a botrány nyilvánosságra jut, akkor valóban a legnagyobb veszedelem fenyegeti a céget. Az átkozott nőegyletek nem ismerik a tréfát és már nem egy embert tettek tönkre, akire ráfogták, hogy vétett a közerkölcs ellen! De kétszázezer dollár! Irtózatos összeg még egy gazdag ember számára is. Ekkora tőke elvonása összeomlással fenyegetné a vállalatot! Akkor hát... feleségül kell vennie Corbettnét!
Egész lénye fellázadt e gondolat ellen. Noha már megrögzött agglegénynek számított, lelke mélyén mégis rajongott a nőkért. Csupa finom gyengédség volt a lelke. Ő nem egy nőbe, hanem az egész női nembe volt szerelmes és állandóan magában hordta a nősülés gondolatát. Csak nem ért rá soha megkeresni azt az igazi egyet...
Nem, sohasem veszi feleségül Corbettnét! Inkább a csőd... az összeomlás! Brown úgy rohant fel és alá szobájában, mint aki attól fél, hogy nyomban szétveti a beléje fojtott rettentő indulat. Egészen bizonyos volt abban, hogy valami gaz asszonyi cselszövés áldozata lett. De ez a háló olyan finoman és ravaszul volt fonva, hogy abból nem lehetett kimászni.
A házi telefon csengetett.
- Joan Roger kisasszony kíván a főnök úrral beszélni!
Brownnak még nem is volt ideje válaszolni, már megint indulatosan vágódott fel a szoba ajtaja és ismét egy haragos nő robbant be.
- Mr. Brown, a legnagyobb panaszom van...
Szegény Brown, már csak dadogni tudott. Teremtő Isten! Mi történt ma? Minden összeesküdött ellene? Egyszerre dől rá az Ég és szabadul rá a pokol minden kis nőstény ördöge?
- A toalettel van valami baj? - hebegte. Az előbbi beszélgetés rémsége még túlságosan elevenen élt benne. El sem tudta képzelni, hogy ne ruhával kapcsolatos baja legyen Roger kisasszonynak is.
- Eh, dehogy... a portékái rendben vannak, Mr. Brown, de a kiszolgáló személyzete annál gyalázatosabb!
- Mi történt, kérem?
- Az a vöröshajú lány, aki tegnap a fekete bársony ruhát mutatta be...
- Miss Lilliant méltóztatik gondolni?
- Igen, valami Lilliannak hivják. Szóval ez a szemtelen hölgy találkát adott vőlegényemnek. Mialatt én a ruhát próbáltam, randevút beszélt meg vele... Képzelje, este egy néger mulatóban értem tetten őket... Ezért ön természetesen elégtétellel tartozik. A legnagyobb botrány a City kellős közepén! Egy előkelő üzletben, a menyasszonytól néhány lépésnyire elrabolni a vőlegényt. Ön női gangstereket tart Mr. Brown!
Brown válaszolni akart valamit, de erre nem került sor. A küszöbön egy remegő, halvány kísértet jelent meg. Lillian, aki látta, mikor Joan a főnök szobája felé ment és tudta, hogy ezzel megpecsételődött sorsa.
- Kérem, Mr. Brown - mondotta és alig tudta könnyeit visszafojtani, - kérem elbocsájtásomat!
Brown arcán a legnagyobb megütközés látszott.
- Tudomásul veszem a kilépését és..... nagyon csodálkozom, hogy ez megtörténhetett! Öntől pedig bocsánatot kérek, Miss Roger!
Joan bólintott:
- Rendben van! És remélem, ezentúl jobban megválogatja személyzetét! A viszontlátásra, Mr. Brown!
Kilibbent az ajtón. Brown és Lillian kettesben maradtak. Brown a rázuhant eseményektől teljesen megzavarodva roskadt vissza a helyére. Amikor néhány perc múlva felpillantott, legnagyobb meglepetésére Lillian még mindig ott állt vele szemközt.
- Ön még itt van? Mit akar...
- Kérem, Mr. Brown... én csak azt akarom... azt szeretném megmondani, hogy nem vagyok olyan romlott és könnyelmű, mint gondolja! Most már úgyis mindegy, elmegyek, de nem akarom, hogy így őrizze meg az emlékemet!
- Hagyjuk ezt, kérem! Saját szememmel láttam, milyen meghitt beszélgetésbe mélyedt tegnap Alvarez gróf úrral...
- Magam sem tudom, mi történt velem, Mr. Brown! A gróf valósággal megrohamozott és én halálosan el voltam keseredve... Úgy éreztem, hogy amúgy sincs értelme annak, hogy tovább éljek... Szeretetre vágytam!...
Zokogni kezdett. Brown nyugtalanul, komoran nézte a síró lányt.
- Sajnálom, Miss Lillian... de nincs módomban lelki ügyeivel foglalkozni. Magam is a legsúlyosabb helyzetbe kerültem és fogalmam sincsen, hogyan kerülhetek ki belőle...
Lillian felkapta fejét. Arca egyszerre megváltozott.
- Ugy-e Mrs. Corbettel volt valami kellemetlensége? Láttam, milyen harciasan tört be magához. Vigyázzon erre a nőre! Veszélyes teremtés! Ismerem a Raymond-szalónból. Mindenre elszánt kalandor...
Mr. Brown egyszerre elfelejtette, hogy elbocsátott alkalmazottjával áll szemben. Valósággal felélénkült, hogy olyan valakivel beszélhet, aki esetleg értékes felvilágosításokkal szolgálhat szorongatott helyzetében.
- Ki az a titokzatos Mr. Corbett, aki feleségül vette?
- Nem tudom... nem ismerem! Goold Dórának meglehetősen viharos élete volt. Rengeteg barátja volt és reggelenkint nevetve mesélte a lányoknak, hogyan járt túl a férfiak eszén, hogyan fosztotta ki őket... Kérem. Mr. Brown, nagyon vigyázzon! Én szívesen felajánlom a segítségemet!
Brown felfigyelt. Ezek a lázas lihegéssel mondott szavak meglepték. Őszinte féltés remegett bennük. Brown meglepődött. Hogyan, ez a lány, aki e pillanatban állását vesztette, nem a saját bajával törődik, hanem az övével? Nem haragot érez a volt főnökével szemben, hanem aggódik érte? Ez a felfedezés meghatotta.
- Köszönöm, Miss Lillian... de mit tehetne maga értem? Corbettné átkozott ügyességgel építette meg kelepcéjét.
- Nagyon szeretném, ha elmondaná, hogy miről van szó?
Mr. Brown később maga sem értette, hogyan történhetett, hogy helyet kínált maga mellett az elbocsátott próbakisasszonynak és töviről-hegyire elmondta neki, micsoda rémes bajba került.
Persze, nagyon fel volt zaklatva, úgy érezte, teljesen egyedül áll és jól esett, hogy egy okos, kedves teremtés megértő részvéttel akar segítségére sietni... Benső ösztöne súgta: női cselekkel szemben legjobb egy másik nőt ütközetbe küldeni. Ahol a férfi esze és logikája megáll, ott a nőé még mindig találhat megoldást! És ezt a Lilliant... mindig különbnek érezte a többieknél! Nem véletlen, hogy rá tervezte legszebb modelljeit! Az ilyesmihez nem elég a kifogástalan termet, érdekes mozgás... kétségtelenül valami lelki közösség is kellett! Rokonszenv, vagy ilyesféle...
Lillian arcán haragos tűzfoltok gyulladtak, ahogyan egyre növekvő izgalommal hallgatta Brownt.
- Én ebből a meséből egyetlen betűt sem hiszek! - jelentette ki felháborodva. - Oh, hiszen már régen figyeltem, milyen vakmerő és frivol játékot folytat Corbettné a főnök úrral! Egészen világos: a nyakába akarja varrni magát, vagy... megzsarolni!
Brown csüggedten vont vállat.
- Ha így is van, mit tehetnék? Sajnos, teljesen hatalmában vagyok!
- Kivéve, ha Mr. Corbettet rávehetnénk, hogy vonja vissza a válópert... Ez esetben Corbettné minden ütőkártyáját elvesztené!
- Nem bízom ebben! Nekem az a gyanum, hogy Corbettné örül a válópernek, amely számára ez esetben igen jövedelmező üzletnek látszik.
- És mégis, feltétlenül beszélni kell Corbettel!... A legsürgősebben....
- Én személyesen nem tehetem! De majd szólok az ügyvédemnek. Talán ő!... Mindenesetre köszönöm a buzgalmát, Miss Lillian. Sajnálom, hogy el kell válnunk, de hát az ön ügyében éppen úgy a kényszer parancsol, mint az enyémben... Ha talán segítségére lehetnék valamiben?...
- Nem, köszönöm, Mr. Brown! És... hát... Isten önnel!
Gyorsan kisietett a szobából. Nem akarta, hogy Brown újra könnyezni lássa.

VII.
Amikor Lillian az uccára lépett, valaki rákiáltott:
- Halló Miss Lillian!
Megfordult és legnagyobb meglepetésére a ragyás képű óriást pillantotta meg, akivel előző este a Vérző Bikában találkoztak.
- Fontos üzenetet hoztam! - vigyorgott Jim. - Juan barátom bízott meg, hogy lessem meg magát. Pajtási szívesség, meg kell tenni! Szegény Juan nem jöhetett személyesen. A menyasszonya úgy őrzi, mint egy sárkány. Töltött pisztolyt tart a táskájában és megesküdött, hogy mind a hat golyót Juanba röpíti, ha egyedül mer menni valahová. Juan dühöng. Azt mondja, hogy csak a pénzt várja, hogy esküvő után zsebrevághassa és akkor azonnal szökik... Erről van szó!
- És mi közöm van nekem ehhez? - kérdezte Lillian megbotránkozva.
Jim ravasz szemhunyorgatással kissé oldalba lökte Lilliant.
- No 	ugyan, ne adja már a bankot! Hiszen tudja, hogy Juannak mennyire tetszik! Ha meglesz a pénz, magával akar megszökni! Nagyszerű fickó! Örül, mi?
Lillian remegett a felháborodástól.
- Megőrült? Hogy mer ilyen pimasz ajánlatot tenni?
Jim rendületlen kedéllyel legyintett.
- Fiacskám, nekem ne komédiázzon. Tudok mindent. Roger kisasszony az előbb kidobatta magát az állásából. Ezért álltam itt, vártam, mikor repül. Juan már korán reggel nálam volt. Tudja, volt annyi eszem, hogy este még a nagy muri közepette is kezébe nyomtam a címemet! A magunk fajta embereknek mindig kölcsönösen szükségük van egymásra. Hát így is volt. És ne okoskodjon fiacskám. Boldog lehet, ha olyan barátja lesz, mint Juan...
- Azonnal takarodjon, ha nem akarja, hogy rendőrnek szóljak!
Jim rosszalóan csóválta fejét.
- Nem hittem, hogy ilyen makacs és buta kis liba! Úgy látszik, nem tudja, miről van szó! Juannak legalább félmillió dollár lesz a zsebében, mikor meglóg! És a fene tudja, hogy mit evett magán, de magára pali. Ez a hülye úgy belehabarodott magába, hogy képes idő előtt felborítani a szédületes partiját, mielőtt zsebében lennének a dollárhegyek. A legkomolyabban aggódom a fickóért! Remélem, nem veszi lelkére a felelősséget?
- Semmi közöm a barátjához! Miattam ne váljon el, mert én többé szóba sem állok vele!
- De gondolja meg, kérem! Milyen nagyszerű bosszút állhatna Roger kisasszonyon, aki a maga egzisztenciájára tört!
- Roger kisasszonynak teljesen igaza volt. Nekem kellene bocsánatot kérnem tőle.
Jim megrőkönyödve nézett Lillianra. Erre még nem volt példa prakszisában.
- Hallja - mondotta megbotránkozva, - hiszen maga teljesen bolond! Szavamra, kitekerném a nyakát az én első görlömnek, ha ilyen hülyeségekkel bosszantana. De legyen nyugodt, megmondom Juannak, micsoda lehetetlen teremtést választott.
- Látja, ezt jól teszi! És most hagyjon el végre!
- All right! De a címemet mindenesetre magánál hagyom. Ha megjön az esze és értesíteni akar, jelentkezhet!
Papirszeletet nyomott Lillian kezébe és elsietett. Lillian nem tudta, hogy nevessen vagy bosszankodjon. Gépies mozdulattal kettétépte és eldobta a cédulát, anélkül, hogy ránézett volna.
Nyugtalanul rótta az utcákat. Esztendők óta nem járt délelőtti időben sétálni. Szinte idegenül hatott rá a dübörgő város, a végtelen sorban hömpölygő autó és emberáradat... De nem érdekelték sem a kirakatok, sem az avenük pillanatonként változó filmkockái... Még a saját megoldatlan életproblémájával sem ért rá foglalkozni. Egyetlen izgalmas vágy feszült benne: segíteni Brownon! De hogyan kezdje el? Mit csináljon? És egyre világosabban kezdett benne bontakozni egy terv...
Félóra múlva megint ott állt a Brown divatáruház előtt. Szíve hevesen dobogott és nagyon szomorú volt. Úgy nézett a pompás üvegpalotára, mint a paradicsomra, amelyből száműzték. Mély sóhajtással kerülte meg az épületet és a személyzeti bejárón ment be. Egyenesen a földszinten lévő expedíciós terembe lépett. Az osztályvezetőt, - Mrs. Roxyt - nagyon jól ismerte, hiszen eleget érintkeztek üzleti ügyekben. Mrs. Roxy meglepetten nézett Lillianra.
- Halló, Miss Lillian, ön még nincs beöltözve?
- Személyesen kell elintéznem a városban egy ügyet. És éppen a cím miatt jöttem. Mondja kérem, hol lakik Mrs. Corbett?
Mrs. Roxy néhány pillanatig keresgélt egy címkönyvben.
- 33 West 42 d. Street...
- Köszönöm!
Taxiba ült és néhány perc múlva leszállt a ház közelében.
Még fogalma sem volt, hogy mit fog mondani, ha találkozik Corbett Dórával. Csak ment makacsul, kábultan előre. A lift a hatodik emeletre vitte. A lépcsőházra nyíló ajtón tábla: J. Corbett.
Becsöngetett.
Az ajtó kinyílt és Lillian visszatántorodott meglepetésében.
Jim állt előtte széles vigyorgással.
- Ah, brávó! - örvendezett. - Ez már okos dolog! Hát mégis meggondolta magát és eljött hozzám! Szóval lehet a dologról beszélni?!
Lillianban villámgyorsan kergetőztek a gondolatok. Homályosan és rémületet keltően ködlött felvillanó gyanuja nyomában az elhatározás: nem szabad visszavonulnia!
- Igen... meggondoltam az ügyet! Talán meg tudunk egyezni!
Jim kezét dörgölte.
- Legyen szerencsém, Miss Lillian! Kerüljön beljebb. Szegény Juan, átkozódott és gyilkossággal fenyegetődzött, mikor megtelefonáltam neki a fiaskót! Képzelem, milyen boldog lesz, ha értesítem a váratlan fordulatról!
Elegáns szalon ajtaját tárta fel. A szobában elképesztő rendetlenség. Asztalon hagyott poharak és tányérok, székeken heverő könyvek és ruhadarabok. Az egyik szék karfáján hanyagul odavetett női ruha. Egy tengerzöld estélyi ruha...
Lilliannak torkáig dobolt a szíve. Ha megragadhatná ezt a ruhát és elrohanhatna vele!
- Halló, Dóra! - harsogta az óriás a szomszédos szobába, - vendégünk érkezett!
A küszöbön megjelent Corbettné. Pizsamában volt, a haja csigákba csavarva. Elképedésében levegő után kapkodott.
- Te itt vagy? - dadogta. - Szörnyű meglepetésében teljesen kiesett szerepéből és ismét tegezte Lilliant, mint mikor még kolléganők voltak.
- Ez a görl Juan szerelme! - magyarázta Jim. - Mi az? Ti már ismeritek egymást?
- Mi? Hogyne! Együtt dolgoztunk a Raymond-házban... De hogy kerülsz ide? - kérdezte Corbettné Lilliantól. - Talán Brown küldött? Saját szemeddel láthatod, éppen pakkolok... ott az átkozott ruha, amely miatt a férjem benyujtotta ellenem a válópert...
Jim nevetett.
- Ugyan Dóra, ne erőlködj! Lillian szövetségesünk! Már nincsen Brownnál. Ma reggel kidobták. Azért van itt, mert Juannal akar titokban találkozni. Én segítem a fiatalok boldogságát... Ismered Juant! Nehéz fickó! Évekig dolgoztunk együtt Londonban és Madridban... De most végre mindketten megcsináltuk azt a bizonyos fogást, amely lehetővé teszi a jól megérdemelt végleges nyugalomba vonulást. Kettős coup! Pénz és nő!
Corbettné fellélegzett. Tuláradó kedvességgel ölelte meg Lilliant.
- Igazán, kidobtak?
- De még mennyire! - szólt közbe Jim. - Tetten érték, amint Juannal csókolódzott és Miss Roger elégtételt kért!
Corbettné nevetett.
- Remélem, nem haragszol rám a tegnapi kis epizód miatt? Akkor még nem tudhattam, hogy végre neked is megjött az eszed. Tudod, nagyon bosszantott, hogy olyan szemtelenül fennhordtad az orrocskádat és úgy néztél rám, mint aki megvetését akarja éreztetni!
- Pedig, ha tudnád, mennyire irigyeltelek. De én viszont azt hittem, hogy szégyenled és letagadod régi barátságunkat!
- No, most azután megint egy szakmában dolgozunk. Mindig sejtettem, hogy előbb-utóbb ez lesz a vége. Csak azt nem tudtam, hogy ennyire körmönfont kis bestia vagy. Hogy így kivárod a legjobb fiút!
- No-no! - dörmögte Jim. - Te sem panaszkodhatsz!
- Igaz! - bólintott Corbettné. - Jim remek pofa! Ő találta ki ezt a ruhakomédiát! Képzelem, hogy vakaródzik Mr. Brown!
Jim felállt:
- Hát csak mulassatok, én értesítem Juant az örömhírről! Meglássátok, hogy sietni fog. Nem adok tíz percet, itt lesz!
Lillian sohasem hitte, hogy ennyire tud uralkodni idegein. Mosolyogva bólintott, hogy az nagyon helyes lesz. Jim a hallba ment telefonálni. Corbettné pedig mégegyszer megölelte barátnőjét:
- Boldog vagyok, hogy megint együtt dolgozunk, Lillian! Gratulálok! Remek fogást csináltál kicsikém. Juan remek fickó! Csak nagyon vigyázz rá! Légy ravasz és szemfüles, ne engedd el többé. És főleg ne bőszítsd fel. Elszánt legény. Azt mondják, veri a nőket és esetleg egy revolverlövéstől sem riad vissza. Ami pedig az én esetemet illeti, csak annyit ajánlok: fogd be jól a szádat, nehogy bárhol, bárkinek kifecsegj valamit!
- De Dórácskám, csak nem képzeled...
- Hát csak éppen azért mondom! Kár volna, ha esetleg revolvergolyóval lyukasztanák ki az újonnan vörösre festett fejecskédet!

VIII.
Alvarez gróf sugárzó arccal tört be a szobába.
- Drága! - kiáltotta elragadtatva és túláradó temperamentummal ölelte magához Lilliant. - Csakhogy előkerültél. Képzelem, mennyire haragudtál rám, amiért annyi kellemetlenség zúdult rád miattam. De légy nyugodt, kárpótolni foglak! Ne félj, nem lesz semmi gondod! Mennyi pénzt akarsz? Hoztam magammal... Elég lesz egyelőre ezer dollár? Tegnap este kártyán nyertem Joantól.
Jim nevetett.
- Ez a Juan ért a nők nyelvén beszélni! Gyere Dóra, hagyjuk magukra a fiatalokat!
Amikor kettesben maradtak, Juan hevesen támadt Lillianra.
- Beszélj, de őszintén: számíthatok rád? Akarod, hogy mi ketten most már mindenkorra szövetkezzünk?
- Azt hiszem Juan... hogy igen!
- Hurráh! Bennem bízhatsz, Lillian! Néhány hét mulva már Ausztráliában leszünk! Csak még ezt az izé... házassági ügyet kell előbb lebonyolítanom, hiszen tudod!
- Ez természetes!
- Hogy te milyen okos lettél tegnap óta! - lelkendezett Juan.
- Ne csodáld! Hiszen azóta egész életem megváltozott... Az eddigi talaj kicsúszott a lábam alól! Te... figyelj! Nagyszerű ötletem van!
- Halljuk!
- Bosszút akarok állni Mr. Brownon! Kidobott. Megszégyenített a kolléganőim előtt. Most fizetni akarok! Lent van a kocsid?
- Természetesen!
- Vigyél hozzá! Megrendelem nála a legdrágább modelljét! Vele szolgáltatom ki magamat! Vért fog izzadni, ha majd hajlongania kell előttem. És a többi lányba is bele fojtom a kárörvendező gúnymosolyt! Micsoda általános pukkadás lesz.
Juan fejét vakarta.
- Kissé nehéz ügy! Ha Joan megtudja, dühöngeni fog! És nincs több időm fél óránál! De hiszen egyedül is oda mehetsz!
- Nem! Kell, hogy veled lásson! Csak így teljes a sikerem!
- Micsoda vérszomjas kis nő vagy! De így szeretlek! Ez a vadság izgat engem is és a kockázat!
- Akkor hagyj magamra néhány pillanatig, amíg kissé rendbe hozom a toalettemet. Várj rám a hallban!
Juan engedelmeskedett.
- Siess! - fordult vissza a küszöbről.
Amikor Lillian magára maradt, arcáról hirtelen eltünt a mosoly. Körülnézett. Az ajtók be voltak téve. És akkor villámgyors mozdulattal felkapta a szék karfájára tett zöld selyemruhát, a nyitott ablakhoz rohant és kidobta... Pillanatra a szívverése is elállt. Tisztában volt azzal, hogy az életét tette kockára. Most már habozás nélkül kellett cselekednie.
Kisietett a hallba:
- Kész vagyok! - mondotta. - Indulhatunk! Halló Dóra!... Mr. Corbett! A viszontlátásra!
*
Mr. Brown csakugyan tágra nyitotta szemét, mikor Lilliant Juan oldalán belépni látta. Hát erre csakugyan nem volt elkészülve. Fájdalmas és bosszús érzés hatalmasodott el rajta. Úgy érezte, hogy egész emberismerete csődöt mondott. Mennyi meghatottsággal gondolt Lillianra és most kiderült, hogy nemcsak képmutató, erkölcstelen teremtés, hanem még izléstelen is. Micsoda romlottság és cinizmus kellett ahhoz, hogy ide jött kérkedni a szeretőjével!...
Lillian érezte ezt a feléje áradó megvetést, látta Mr. Brown jéghideg pillantását és a szíve majdnem megszakadt a fájdalomtól. A lányok is valósággal megdermedtek. A Brown-szalónon a földszíntől a harmadik emeletig a megdöbbenés és a felháborodás lett úrrá. Emberfeletti erő kellett ahhoz, hogy ebben a gyűlölködéssel túlfütött atmoszférában végigjátszhassa szerepét...
- Délutáni ruhára lenne szükségem! - mondotta azon az unott, kényeskedő hangon, amelyen a szalon hölgyvendégei szoktak beszélni.
Mr. Brown úgy érezte, hogy csordultig megtelt a kehely.
- Majd Mrs. Law bemutatja modelljeinket... vagy talán méltóztassék előre megmondani, hogy melyiket óhajtja, hiszen ismerni méltóztatik valamennyit! Én, sajnos, nem állhatok pillanatnyilag személyesen szolgálatára... Rendkívül fontos és halaszthatatlan elfoglaltságom van!
Meghajolt és eltünt a fekete bársony függöny mögött. A lányok gúnyosan mosolyogtak. Lillian úgy tett, mintha mindebből semmit sem vett volna észre.
- Mutassa meg, kérem, a halványsárgát és a pirosat! - mondotta Dianának. - Majd a hármas fülkében felpróbálom.
- Azonnal visszajövök, barátom! - fordult Juan felé.
És már el is indult a fülke felé.
De alig csapódott mögötte össze a függöny, rohanni kezdett. A bámuló Diana azt hitte, hogy megőrült és gyökeret vert lábbal nézett utána.
Egyenesen Brown dolgozószobájába nyitott. Brown elképedve, haragosan ugrott fel. De még mielőtt bármit is szólhatott volna, Lillian gyorsan becsapta maga mögött a párnázott ajtót.
- Hallgasson rám, Mr. Brown... az életéről és boldogságáról van szó... nagyon sietnünk kell, minden pillanat sürget! Ott voltam Mr. Corbettnél... Megtaláltam a ruhát és.... a ruha nincs többé. Egy óvatlan pillanatban kidobtam az ablakon... Alvarez gróffal azért találkoztam, hogy ezt a tervemet végrehajthassam... Sok mindent tudtam meg tőle, mialatt a kocsiján idejöttünk... Velem nyiltan beszélnek, azt hiszik, hozzájuk szegődtem és cinkosuknak tartanak! Figyeljen!... Mrs. Corbett nem felesége Corbettnek... csak a barátnője! Szó sem igaz a válásból! Kitalált mese, hogy magát megzsarolhassák... Egészen bizonyos, hogy Mrs. Corbett... illetve Goold Dóra néhány perc múlva itt lesz. Hiszen most neki még sürgősebb, hogy dűlőre vigye a dolgot. Próbáljon vele alkudozni. Mondja szemébe, hogy maga mindent tud, de a botrány elkerülése végett hajlandó áldozatot hozni... A többit bízza rám... És most: hol van Mr. Franklin, a szerelő?...
Meg sem várta, hogy az ámulatából még fel sem ocsudó Brown válaszoljon, az asztalon álló telefonhoz sietett és tárcsázott:
- Mr. Franklin? Jöjjön azonnal a főnöki szobába!
Sietve néhány sort vetett egy papírra.
- Kérem, Mr. Brown, ezt adja át majd Mr. Franklinnak!
Újra a telefonhoz sietett és egy másik számot hívott fel. Azután néhány szavas gyors párbeszéd következett, melyet Brown szinte sóbálvánnyá dermedve hallgatott.
Aztán harmadszor is kapcsolt. Ezúttal a rendőrséget kérte.
Mindez alig tartott három percig. Utána végigsimította homlokát, mélyet lélegzett és visszasietett a próbafülkébe, mely előtt még mindig tanácstalanul, megrőkönyödve állt Diana.
- Most már kezdhetjük a próbát, kedvesem! - mondotta Lillian. - Ne haragudjon, hogy kissé megvárattam, de meg kellett leckéztetnem a főnökét, aki az előbb meglehetősen udvariatlanul viselkedett velem!

IX.
Lillian jól számított. Negyed óra sem múlt el, Mrs. Corbett megjelent. Lillian akkor még csak az első ruhát próbálta, Juan a próbafülke előtt állt és időnkint szemtelenül bekukucskált. Lillian egy primadonna fölényes közönyével tűrte az indiszkrét játékot. Csak szórakozzon. Nagyon fontos, hogy a gróf úr el ne unja magát. Még be is hívta a fülkébe.
- Nos, hogy tetszik? Mit gondolsz, maradjak ennél?
A gróf sokat adott arra, hogy ért a női öltözködéshez. Nagyképű, szakszerű megjegyzéseket tett. Lillian vitatkozott. Pompásan mult az idő...
Közben Mrs. Corbett már belépett Brownhoz.
- Jó reggelt, kedves Brown... Remélem, jól aludt és ma már nyugodtabban, okosabban látja a dolgokat, mint tegnap...
- Ön azt mondta, Mrs. Corbett, hogy ma délutánig ad időt!
- Barátilag jöttem előbb. Nem akartam nyakára küldeni az ügyvédemet, aki vad fickó. Mi ketten mégis csak könnyebben tudnánk megegyezni... Szóval, hogyan döntött? Kétszázezer dollár, vagy házasság?
- Asszonyom, elég ebből a komédiából!
- Hogy érti ezt?
- Ön nem, Mrs. Corbett... sohasem ment feleségül James Corbetthez... Vakmerő hazugság és zsarolási kísérlet, amit a válóperről beszélt...
Mrs. Corbett elsápadt. Egy pillanatig úgy látszott, hogy teljesen elveszti lélekjelenlétét. De aztán cinikusan vállat vont.
- Kitünő magándetektívjei vannak, Mr. Brown... Ezt hamar kinyomozta. De hát ezzel a dolog még nincsen elintézve... Mondjuk, hogy nem vagyok Corbett felesége, hanem csak a menyasszonya. És a házasság azért nem jött létre, vőlegényem azért lépett vissza, mert az ön szemérmetlen ruhája felháborította. Azt hiszi, hogy így kisebb lesz a botrány?... Mindazonáltal méltányolom detektívi sikerét... Hajlandó vagyok bizonyos összeggel honorálni. Mondjuk harmincezer dollárral. Fizessen hát százhetvenezret!...
- Egy centet sem!
- Vigyázzon, Mr. Brown! Ne higyje, hogy üres fenyegetésről van szó. Most már haladékot sem adok! Én ezen az ajtón vagy a maga csekkjével a zsebemben lépek ki, vagy egyenesen a New-York Herald szerkesztőségébe megyek... Mr. Corbett és Miss Dora Goold nyilatkoznak, hogy miért bomlott fel eljegyzésük. A divatőrület megmételyezi a családi életet. Szabad-e a vőlegénynek tiltakozni menyasszonya szemérmetlen öltözködése ellen? Erkölcssértők-e a Brown-féle szalon modelljei?... Csinos címek, úgy-e?
- Ez a legszemérmetlenebb zsarolás!
- Hagyjuk az üres szavakat, Mr. Brown! Utoljára kérdezem: mennyit fizet?
- Ötezer dollárt!
- Megőrült? Bohó kis gyermeknek néz, akivel ilyen idétlen tréfákat lehet űzni? Százötvenezer az utolsó ajánlatom!
- Tízezer dollár! Egy centtel sem több!
- Ne éljen vissza, Brown, azzal, hogy maga csakugyan tetszik nekem, mint férfi és hogy részvétet érzek maga iránt. De elvégre be kell látnia, nekem is élnem kell... Nézze, lemegyek a legvégső határig... De ezzel fejezzük is be a dolgot... Hatvanezer dollár.
Brown ajkába harapott.
- Jó... De ezzel, remélem, örökre befejeztük a kínos ügyet!
- Természetesen!
Brown kiállította a csekket. Dóra gondosan megnézte és táskájába dugta.
- Örülhet, Brown, hogy ilyen olcsón úszta meg. Ismétlem, csak rokonszenvből tettem.
Felállt és kinyitotta az ajtót.
- A viszontlátásra!
Sietve indult a lépcsők felé.
A lejáratnál két férfibe ütközött.
- Goold Dóra kisasszony?
- Az vagyok! - mondotta meglepetten Dóra. - Mit akarnak tőlem?
- Szíveskedjék visszafáradni velünk Mr. Brown szobájába.
Dóra szíve vadul vert. De igyekezett megőrizni fölényességét.
- Nem értem! - mondotta kihívóan, - mi jogon állják utamat?
- Majd mindjárt tisztázzuk a dolgokat, kisasszony... Csak néhány percről van szó.
Dóra, mintha púderes doboza után nyult volna, kinyitotta táskáját és közben zsonglőri ügyességgel kivette a csekket és a földre csúsztatta. Lábával a fűtőtest alá rúgta. Ösztönösen megérezte, hogy jó lesz megszabadulni a bűnjeltől. A helyet jól megjegyezte. A csekket ráér később ismét előhúzni.
Mr. Brown megjátszotta a meglepettet.
- Mit óhajtanak, kérem?...
A két úr meglibbentette kabátszárnyát és megmutatta a detektívjelvényt.
- Ez a hölgy önt, úgyebár, meg akarta zsarolni?
- Nem csak akart, hanem meg is cselekedte ezt!
- Hazudik! - kiáltotta Dóra. - Ezért a bíróság előtt fog elégtételt adni!
- A csekk még a táskájában van! Hatvanezer dollárról állítottam ki. Lesz szíves megmondani, hogy milyen címen járt önnek tőlem ekkora összeg!
- Egy centet sem kaptam öntől! Vakmerő hazugság!
Az egyik detektív a táska után nyúlt.
- Megengedi?
Átkutatta.
- Itt csakugyan nincsen csekk! - mondta némileg csalódva. - Gratulálok, Miss Goold, ön artista ügyességgel dolgozik. Akkor hát a dolog kellemetlen részét be is fejeztük. Talán rátérnénk valami vidámabb mulatságra. Például gramofont hallgathatnánk. Nincsen véletlenül valami jó lemeze, Mr. Brown?
Dóra elképedve nézett a három férfira. Megőrültek ezek? Mit jelent ez az érthetetlen komédia?
De Mr. Brown már fel is tette a lemezt az íróasztal közelében álló gramofonra. A lemez forogni kezdett... És Dóra rémülten ismerte fel a saját hangját. A fenyegetéseket, melyeket Brownnak mondott és Brown válaszát. Az alkudozást. Dóra halálsápadt volt. Ájulás környékezte...
- Kitűnő felvétel! Mikrofon szerkezettel vettük fel itt a párbeszédet és a szomszéd szobában már lemezre rajzolódott. Nagyszerű műszerészem van, bizonyos Franklin... És szerencsére állandóan tartok gramofonfelvevőkészüléket. Gyakran fordul elő, hogy bizonyos párbeszédeket, utasításokat lemezen kell megörökítenem... Ebben az esetben lehetővé tette, hogy a detektív urakat ne bujtassam függöny mögé, hanem megkérjem őket, hogy várják meg a tárgyalás végét nyugodtan a folyosón... Az elrejtőzés mindig kockázatos. Vannak óvatos emberek, akik, mielőtt zsarolni kezdenek, házkutatást végeznek a szobában... A csekket nyugodtan kiállíthattam volna kétszázezer dollárra is, de meg akartam mutatni önnek. Miss Goold, hogy én is tudok néha színházat játszani...
A szoba felől dühös női kiáltozás hangzott. Csattanások. Félreérthetetlen hangok. Valakit megpofoztak és korbáccsal ütnek. Óriási botrány. Rohanó lépések. Egy menekülő alak... Az ajtó felvágódik...
Véres csíkokkal, összekarmolva zuhant be Alvarez gróf, mögötte a magából kikelt Joan, kezében kutyakorbács. És ütötte-verte szánandó áldozatát.
- Megmondtam gazember, hogy leszámolunk, ha mégegyszer meg akarsz csalni! Köszönöm Miss Lillian, hogy telefonált... végre leleplezhettem ezt a gazember házasságszédelgőt... ezt az utolsó zsigolót!
Alvarez gróf megfordult. Olyan volt, mint egy tigris. Szeme szinte lángot vetett a gyűlölettől.
- Te... te árultál el? - hördült fel és mielőtt bárki megakadályozhatta volna, Lillianra vetette magát. Irtózatos volt ez a támadás. A bestiális ütéstől Lillian a földre zuhant. És abban a pillanatban már megvillant a revolver a teljesen eszét vesztett ember kezében...
Egy ököl csapott le. Az őrjöngő szédülten vágódott hátra. A lövés célt tévesztett. Az egyik ablak csörömpölve tört össze. De a pokoli kavarodás újabb rémséggel viharzott fel. Egy bronz levélnehezíték horzsolta Lillian fejét. Dóra dobta feléje, aki tajtékzott dühében. Egyszerre felismerte a helyzetet: Lillian árulta el mindkettőjüket...
- Bestia! Áruló!... Dögölj meg! - rikácsolta magánkívül.
Lillian homlokából patakzott a vér.
A következő percben Dóra is bilincsekbe verve állt Juan mellett...
- Végre megvan az egész díszes társaság! - mondta az egyik detektív, megizzadt homlokát törölgetve. - Corbett urat a kapu előtt fogtuk el. Kint leste a kapu előtt Miss Dóra zsarolásának eredményét. Régi ismerősünk. Mingyárt gyanúsnak találtuk a kapu előtt való ólálkodását... gondoltuk, összefüggésben áll az üggyel, amelyben jöttünk! Nem árt, ha őrizetbe vesszük! - gondoltuk. A gramofonfelvétel igazolta gyanunkat... Good day Mr. Brown... viszontlátásra a rendőrségen a kihallgatásnál!
*
A szobára hirtelen csend zuhant. Megdöbbent, izgalommal túlfűtött, szívdobogásos csend. Valami nagyon rossz húzódott el, súlyosan és iszonyatot keltően. És most, mintha egyszerre édes megkönnyebbülés, friss ujjongás tört volna a helyére. Ez több volt, mint a megmenekülés felett érzett boldogság! A meglepetés és boldog csodálkozás pillanata fáklyázott fel piros lángolással. A kihömpölygött Rossz mocskos, fojtogató ködéből csillogó arany hullott ki...
És most ott álltak az eszmélés és egymásra találás nagyszerű bűvöletében. Két messziről, kerülő úton érkezett ember, akiknek lelke összeölelkezett.
- Köszönöm, nagyon köszönöm, amit értem tett... kedves Lillian - mondta Mr. Brown. És úgy érezte, hogy ő, a nők nagy ismerője, e pillanatban igen gyámoltalan és nem találja meg az igazi szavakat. Sokkal bővebben és melegebben szerette volna kifejezni magát. De Lillian nagyon intelligensnek bizonyult ezúttal is. Megszorította a feléje nyujtott kezet és azután... szó nélkül odaroskadt Brown karjába. Szeme tele volt könnyel. Nem lehetett tudni, hogy a pillanatnyi felindulástól, a kiállott izgalmak okozta gyengeségtől szédült meg, vagy...
Brown ezúttal optimista volt. Ő úgy magyarázta, hogy szerelemtől. És éppen ezért feljogosítva érezte magát, hogy megcsókolja Lilliant. És mikor nem talált ellenkezésre, megismételte ezt...

VÉGE.