25
Pápai Ernő Műintézete huszonötéves fennállásának 
megemlékezésére kiadja a nyomda személyzete, 
Budapest 1935 október havában

TARTALOM
Pápai Ernő, az ember
Kolléga a kollégáról
Pápai Ernő szakmai egyénisége
Pápai Ernő a közfunkcionárius
Ez a huszonöt év...
Pápai Ernő Műintézete
Fiú az Apáról
Munkatársak a főnökről

Hende Vince festménye

Huszonöt év múlott el azóta, hogy Pápai Ernő Műintézetében az első nyomtatvány napvilágot látott. Szerény keretek között indult útjára a nyomda, de célkitűzése és elhivatottsága már akkor is a minőségmunka, a megrendelőknek a legmagasabb ízlését kielégítő művészi nyomtatvány elkészítése volt.
Egy negyedszázad az idő végtelen rohanásában egy parányi kis állomás, melynél ha megállapodunk is egy percre, ezt csak azért tesszük, hogy visszafordítva tekintetünket, számot vessünk azzal a munkával, melyre vállalkoztunk.
A Műintézet sok akadályon keresztül, de törhetetlen hittel áll itt, hirdetve azt a célt, hogy a könyvnyomtatás Pápai Ernő részére nemcsak üzlet, hanem a munkában való kielégülés is. Gutenberg fasajtójától napjainkig a könyvnyomtatás sokat fejlődött, de bármilyen új gépek kerüljenek is a sokszorosítás szolgálatába, az emberi kéz és gondolat lesz az, amely igazi formába tudja alakítani a készítésre kerülő kulturális szellemi terméket.
Ahhoz, hogy Pápai Ernő Műintézete a kultúra szolgálatára állhasson, szükség volt egy olyan megrendelőkörre, mely az ízlés legnemesebb fokán áll és csak így tudott megfelelni annak, hogy a huszonöt év alatt mindig művészi munkát produkált, mert ez az emberi tudás legnemesebb alkotó tehetségének eredménye.
Az igazi szép megvalósítása keresésében indítottuk útjára ezt az emlékiratot, minden igaz és szépet kereső ember gyönyörűségére.

Pápai Ernő, az ember
Írta Kertész Árpád m. kir. kormányfőtanácsos, 
a Grafikai Főnökegyesület társelnöke

Régi, igaz dolog, hogy a rokonszenv az, ami az embereket közel hozza egymáshoz és ha azután ezt a kapcsolatot szorosabbra fűzzük: barátság fejlődik belőle.
Pápai Ernővel már régen túl vagyunk a barátság kifejlődésének kezdeti idején és évek óta becsületes vonzalom fűz hozzá becsületesen elvégzett komoly munkák után. Igen sokra tartom ezt a barátságot, mert Pápai Ernő is szerelmese a nyomdászmesterségnek. Sok szépet teremtett a most elmult 25 év alatt, pedig a szépre való törekvésében, hosszú ideje már, súlyos akadályokkal kell megküzdenie. Becsületére válik, hogy azokat leküzdi és nem tántoríttatja el magát eszményétől, a szép nyomtatványtól.
Emellett Pápai Ernő mint ember is olyan, mint nyomdász. Szerény, de önérzetes, megvan a maga egyéni véleménye, de meggyőzhető és akkor minden megbántódás nélkül védi a megismert új igazságot, irigység nélkül látja mások eredményeit, de nem hivalkodik a saját eredményeivel, nem keresi a szereplést, de megállja a helyét mindenütt, ahova a bizalom, vagy a közreműködését óhajtó szükség állítja: ime Pápai az ember és ime ez az oka annak, hogy barátai vannak, de ellenségei nincsenek.
Szívből kívánom, hogy adjon néki a sors a most következő 25 évre változatlan munkakedvet, fokozott lehetőségeket, békességet és megérdemelt jó eredményeket. Mindehhez pedig jó egészséget.

Kolléga a kollégáról
Írta Tranger József m. kir. kereskedelmi főtanácsos, 
a Budapesti Sokszorosítók Ipartestületének alelnöke

Pápai Ernő dicsekedhetik azzal, hogy könyvnyomdai üzeme 25 éve áll fenn, mely idő alatt sikerült magát az elsők közé felküzdenie és nyomtatványait márkává tenni.
Könyvnyomdászati munkásságát valószínűleg nálamnál hivatottabbak fogják majd méltatni, én a 25 éves jubileum alkalmával a kollégát és a versenytársat akarom üdvözölni. Mielőtt ezt megtenném, a következőkre akarok kitérni. Az általam vezetett vállalatnál elődöm barcsi születésű volt, s egy ízben azt mondta nekem, hogy én valószínűleg nem tudom azt, hogy egy barcsi kereskedő, vagy iparos nem elégszik meg azzal, amit otthon tanult és látott, hanem külföldre kívánkozik tudását gyarapítani és ezt itthon hasznosítani. Megnevezett azonnal néhány személyt, akik barcsiak voltak, külföldön jártak és visszatérve, itthon hírnevet szereztek maguknak szakmájukban. Ilyen Pápai Ernő is; barcsi, külföldön járt, sokat tanult és tapasztalt és könyvnyomdája márka lett. Nemcsak a nyomdai körökben ismerik, hanem a megrendelők is, akik a rendelés feladásakor igen gyakran azt kérdezik, hogy tudnak-e olyan munkát szállítani, mint Pápai. A választ természetesen nehéz erre megadni, de az ilyen kérdéseknek örülni kell, mert azt dokumentálja, hogy a rendelő minőségmunkát kíván. Ebben a tekintetben a Pápai-nyomda úttörő volt és igen nehéz most már azokra a helyekre ízléstelen nyomtatványokat szállítani, ahová ő dolgozott.
Elsősorban tehát azért köszöntöm Pápai Ernőt, mert 25 éves fennállása óta nem tért el a minőségmunkától, hanem diktálta a nyomdai nívót. Ezt ő így tanulta és így folytatja. Mint kollegát nem kellene ismertetnem. Az idők folyamán megismertem egy embert, akinek a modora, kedvessége, készsége határtalan, mindenkihez szíves, egy kérést elutasítani talán neki fáj a legjobban, egy ember, akinek csak csodálói és esetleg irigyei vannak, aki mindig azon volt, hogy a kollégákat közelebb hozza egymáshoz és kollégiális szeretetre serkentse, egyenes gondolkodásra és cselekedetre. Hatalmas eredményt ért el azzal, hogy már igen nagy a számuk azoknak, akik a kollégiális etikára nagy súlyt helyeznek. Mindehhez egy olyan egyén kellett, mint Pápai, aki az etikának a rajongója, s aki becsületes szeretetéből mindenkinek juttat, – egy igaz, önzetlen kolléga, a szó legnemesebb értelmében.
Pápai mint versenytárs mindig a munkamegvédés szószólója volt. Ott segít, ahol lehet; útbaigazít, tanáccsal ellát. Sajnos, vele szemben nem voltak mindig ily megértők, s bár ez átmenetileg elszomorította, ő mégis mindig a megértés útját keresi. Természetében van, hogy mindenkor a versenytársak érdekében küzd, az ő egyéni érdekeit feláldozva.
A 25 éves multat láttuk, az elkövetkező 25 évben, úgy gondolom, azon az úton fog haladni, mint eddig, a kollégák s versenytársak megértésére és boldogulására. Talán jobb idők előtt állunk és az elkövetkező 25 év boldogabb lesz. így is legyen, mert minden iparos ezt várja és kívánja.

Pápai Ernő szakmai egyénisége
Írta Kner Imre, Gyoma

Korunk látszólag a nagy vezető egyéniségek kora, de tömegmozgalmaink mégsem szívesen ismerik el azt a döntően fontos szerepet, amelyet az egyéniség a társadalom szervezetében és a termelés minden területén játszik. Aki nyitott szemmel nézi a fejlődés menetét, tisztán kell, hogy lássa, mennyire hamis úton járnak azok, akik az automatikus gépek, a merev organizációk, a túlságosan megosztott hatáskörökre és felelősségre felépített társadalmi és üzemi berendezések hívei. A modern üzem nem állhat fenn gondosan kiépített, jól megszervezett organizáció, a hatáskörök pontos elosztása és meghatározása nélkül, de a lényeges kérdésekben mindig egyéniségeknek kell dönteniük, a fontos pontokon mindenütt egy-egy egyéniségnek kell állania. Különösen így van ez a mi szakmánkban, amely a kor legfontosabb tendenciáit egyesíti magában, amelynek technikai, művészi, gazdasági és szociális szempontokat kell szolgálnia, összeegyeztetnie. A jó nyomdász művész, tudós, közgazda és szervező amellett, hogy technikus is, szóval mesterember, aki nagyon sokféle tudást, képességet egyesít a maga személyiségében. A személyiség lassan érik, a küzdelmek hevében, az álmatlan éjszakák során és csak idővel éri el azt a fejlődési fokot, amikor már szuverén tudással bánhat a rábízott eszközökkel. Úgy érzem, hogy a jövő kiépítésében csak az ilyen egyéniségekre lehet igazán számítani, szerepük egyre nőni fog, mert a kor problémái olyan komplikáltak, hogy sokkal inkább a tapasztalat, a megérzés, a sokoldalú egyéniség intuiciójára kell bízni megoldásukat, mint a tudósra. A vállalatok elszemélytelenedése idején ezért fokozott jelentősége van annak a néhány vállalatnak, amelyek az egyéni teljesítmény, a kvalitásmunka jelszavát írták zászlajukra, amelyek egyéni képességek harcbavetésével, egy egyéniség érvényesítése révén kívánnak boldogulni. Pápai Ernő barátunk és az ő vállalata ezeket az elveket testesítik meg a nyomdászság köztudatában és én – aki ugyanilyen iskolába jártam – szeretettel kívánom neki, hogy jó egészségben megérhesse és még sokáig élvezhesse az ő munkamódszerének, az ő elveinek minden bizonnyal elkövetkező végső diadalát, akadálytalan érvényesülését és jól megérdemelt jutalmát.

Pápai Ernő a közfunkcionárius
Írta Lehner Rezső, a Budapesti Sokszorosítók 
Ipartestületének titkára

Vannak, akik az ipartestületi intézményt szeretik olyan kedélyes iparosegyüttesnek feltüntetni, hol nem annyira a komoly munka, hanem a pajtáskodás, a kaszinózás dominál és ahol a főszerep annak részére jut, aki mindezekben a legnagyobb teljesítményeket nyujtja és akinek tekintélye a szakállának hosszúságában nyilvánul meg.
Az ilyen derűs meghatározás évtizedekkel ezelőtt valamely kis vidéki általános ipartestületre gúnyképpen vonatkoztatható volt, de a mai ipartestületek valóban a legkomolyabb munkát végzik és ezek a komoly munkák hozzáértő, rátermett és önzetlenségben példát mutató vezetőket követelnek, – legszebb példa erre a Budapesti Sokszorosítók Ipartestülete. Bár ezt a testületet sem kímélte meg az az áramlat, amely a zord gazdasági viszonyok minden káros követelményeinek sürgős és maradéktalan megváltoztatását az ipartestület vezetőségétől követelte. Az ilyen áramlatoknak az a hangzatos jelszavuk és egyben törekvésük, hogy az ipartestületi közgyűlésen szerezzenek eme célkitűzésüknek többséget. Természetesen ez rendszerint együttjár külön választási lista felállításával is. A Budapesti Sokszorosítók Ipartestületében ez a kritikus állapot az 1933. évi közgyűlésen játszódott le, amikor is úgy alakult a helyzet, hogy régi, kipróbált vezetők háttérbe vonultak és nem kívántak tovább résztvenni a testület vezetésében.
Olyan egyénekre volt tehát szüksége a testületnek, hogy a további zavartalan munkát biztosítsa, akikben megvolt minden ismeret, amelyet az ipartestület vezetése követel, megvolt a nagy tömegek bizalma és akikben áldozatos önzetlenség volt, látva a szakma nehéz helyzetét, az ilyen felelősségteljes és áldozatot kívánó munkára vállalkozni. Pápai Ernő személye, aki az ipartestület fennállása óta a testület elöljáróságának buzgó és tevékeny tagja volt, – előtérbe nyomult és ezen az 1933-as évi közgyűlésen ő lett megválasztva a testület ügyvezető elnökének.
Az ipartestületekről szóló törvény reformja kapcsán azonban az ügyvezető elnöki állás, mint ilyen, az ipartestületekben megszűnt. Viszont, a közgyűlésen megválasztott elnök ugyancsak lemondott a közgyűlés után és így, nagyon rövid idő mulva, a közbizalom teljes egészében Pápai Ernő felé fordult, akit egy újabb közgyűlésen a testület elnökévé választott meg.
És ez a választás hozta meg a szakma békéjét, az ipartestület további lelkes munkásságát, azt mondhatnánk, hogy rövid mult után: újjászületését.
Amilyen pontos, amilyen rendszerető és ügybuzgó, amilyen szakavatott Pápai Ernő, mint nyomdász, ugyanolyan lelkes, ügybuzgó, rátermett ipartestületi elnök is. A választás után a legkomolyabban fogta fel feladatát, a legapróbb részletekig átvizsgálta az ipartestület strukturáját, hogy azzal teljesen tisztában legyen. Fél éjszakákat szentelt arra, hogy az ipartörvényt, az ezzel kapcsolatos rendeleteket, az ipari közigazgatási kérdéseket megismerje és azok alkalmazására vonatkozóan a gyakorlatot megszerezze. Legnagyobb törekvése az volt és máig is az, hogy az ellentéteket kiegyenlítve, az egységet megteremtse, mert meggyőződése és hangosan hirdetett hite, hogy a szakma boldogulása csak az egység megteremtésével, az egységes akarat érvényesítésével érhető el, vagy valósítható meg. Az ő elnöki munkásságához fűződnek a legszebb eredmények. A kontárok elleni küzdelem napról-napra értékesebb sikereket hoz; megindíttatja a Munkaügyi Bizottság és az Ipartestületi Szék tevékenységét, hogy ezzel is szolgálja a szakma érdekeit. Nagy súlyt helyez az ipari kultúra emelésére is. Meghonosította, hogy az ipartestület hivatalos lapjában addig is, míg arra hivatott szakorgánum rendelkezésre fog állni, a szakma fejlődési nívóját dokumentáló mellékletek jelenjenek meg. Nívóban szinte pompássá emelte fel a „Sokszorosító Ipar”-t, de figyelme máris kiterjed az ipartestülettel kapcsolatos szövetkezet rekonstrukciójára és annak mielőbbi akcióképessé tételére. Amilyen szép eredménnyel vezeti az ipartestületet, éppen olyan ügybuzgalommal és ugyancsak számottevő eredménnyel irányítja a Fischfach-Társaság működését. Az ő elnöklésével megindult a legpompásabb szakelőadások sorozata, amely a szakma zömét egy táborba hozza minden alkalommal.
És ha mindezt elmondottam, akkor hozzá kell tennem, hogy Pápai Ernő elnöki működésének mindez csak a kezdete. Micsoda nagyszerű reménységekkel lehetünk eltelve, ha Pápai Ernő továbbra is ugyanezzel a lelkesedéssel, szeretettel és ügybuzgalommal fogja az ipartestületet vezetni. Milyen eredményekről, micsoda kiváló sikerekről számolhat be az ipartestület a későbbi esztendők során, amikor majd a mai rossz gazdasági helyzettel együttjáró korlátozó körülmények meg fognak szünni és az ipartestület működése szabad lehetőséget nyer.
Pápai Ernő és működése a szakma jövő reménysége.

Ez a huszonöt év...
Írta Biró Miklós

Ez a huszonöt év... Amikor ezt a sort leírom, a fejemhez kapok: Te magasságos Úristen, hát milyen is volt ez a most elmúlt 25 esztendő... Igaz lehet mindaz, amit átéltünk? Lehetséges, hogy még töretlen kedvvel, ambicióval dolgozunk?
Úgy látszik lehet és hogy mennyire lehet, itt áll előttem drága jó barátom és kollégám Pápai Ernő, aki ezt a 25 évet végiggázolta és egy pillanatig sem nézett hátra, hanem mindig csak előre.
Szerény keretek között indította el nyomdáját, de mindig csiszolta, tökéletesítette, hogy minél szebb és jobb munkát tudjon produkálni. Sohasem tévedt arra a hamis útra, hogy olcsón rosszat nyújtson megrendelőinek, hanem csak jót és szépet, de a megérdemelt árért. Ő a legjobb nyomdászok egyike. Márka az impresszuma, a nyomdájából kikerült nyomtatványok öregbítik a magyar nyomdaipar hírét.
Mi, kortársak tanuskodunk mellette, hogy nem volt könnyű ezt a 25 esztendőt mindig felfelé ívelő munkában eltölteni. Mi tudjuk, hogy 1910-től 1935-ig milyen göröngyös úton jártunk és a fiatalság elé példaképnek állíthatjuk az ízig-vérig szakembert: Pápai Ernőt.
Kívánom, hogy a most következő 25 esztendőt sokkal könnyebben járható úton érje el.

Pápai Ernő Műintézete
Írta Tausz Sándor

Kevés ember ismeri Pápai Ernőt olyan tökéletesen, mint én. Hogy őt így megismerhettem, azért nagy áldozatot kellett hoznom, de viszont nagy hasznát is élvezem. A nagy áldozat az, hogy amikor magához rendel, hogy klisémegrendeléseket adjon át, a szakszerű magyarázat és az abból folyó különleges szakmai előadás rendszerint hosszú ideig eltart. Megtörtént, hogy ha kellő időben nem érkeztem haza, családom nem a rendőrségnél, hanem először a Pápai Ernő cégnél keresett. A nagy haszon pedig részemre abban mutatkozott, hogy kémigrafusból nyomdásszá is lettem.
Ilyen alkalmakkor, amikor Pápai Ernő egy-egy nála készült nyomtatványt mutatott, olyan simogató tekintettel nézte, olyan óvatosan, lágyan lapozgatta – hogy megtanultam személyében nagyrabecsülni a szakma rajongó szerelmesét. Vannak emberek, akik társadalmi tevékenységben élik ki magukat, vannak akik a szakirodalom szerelmesei s vannak akik szakmájuk nagyjai, mert ezt emelik tökélyre. Mindhárom tulajdonság inkarnálódik Pápai Ernőben és így Ő tulajdonképpen három ember életét éli.
Más a látszat és más a valóság, mert a 25. évét jubiláló Műintézet az erkölcsi sikerekben oly gazdag, mintha nemzedékek kitartó munkája emelte volna erre a nívóra. Pedig a valóság az, hogy egy ember, mindössze negyedszázad alatt, de örökifjú ambicióval, hatalmas munkabírással érte el mindezt. Pápai Ernő, aki szerelmese a szépnek, bölcs tartózkodással viseltetik a sűrűn váltakozó divattal szemben és ezeknek formáit csak akkor veszi át és érvényesíti, amikor az a szélsőségektől megtisztulva kikristályosodik. Joggal nevezi tehát Pápai Ernő az ő officináját következetesen Műintézetnek, mert ez valóban az. És ha Pápai Ernő egy pincében egy amerikaival felszerelt nyomdát vezetne, azt is műintézetté emelné fel önmagához.

Fiú az Apáról
Elfogódottan, merengve írom le a betűket.
Mesteremről írok, – Apámról.
Eszembe jut Goethe halhatatlan verse a bűvész-inasról, aki bízva a mesterétől ellesett tudományában: felidézi a szellemeket, de aztán nem bír velük s majdnem póruljár. Ezért szinte félek most én – felidézni az emlékeket.
*
Szívesen írok, szeretettel teszem, – e szines csokorba néhány szál virágot örömmel hozok én is, – de szeretném levetni elfogódottságtól párás gyermeki szemüvegemet, amely velem született, velem nőtt, velem látatta tanítómesteremet: Apámat.
Herczeg Ferenc szerint a nagyokat és kicsinyeket csak egy dolog érdekli igazán: a mese az emberről. Mert mi valamennyien a mesebeli szegény favágó fiai vagyunk, akik nekivágunk az élet sötét erdejének, hogy megkeressük Tündérországot. Oda pedig csak az jut el, aki oda talál az életben, ahová a lelke hajtja.
Így vágott neki az élet sötét erdejének, még a békeévek egyik romantikus tavaszán Magyarország kis vidéki városából Gutenberg nagy országútján egy messzenéző, tanulnivágyó gyerekember – az Apám. Elindult és ment, ment, tizenkét hosszú esztendeig. Végigvándorolta a vén Európa tudománygyüjtő kőrengetegeit és harminc éves korában, mesés kincsekkel megrakodva tért vissza hazájába, hogy önálló vállalkozásba kezdjen. Gazdag lélekkel, idegen országok mesés kincseivel tért vissza; magával hozta a hatalmas városok csodálatos lelkét, elhozta Berlint, a németek alaposságát, – Párist, a rohanó munka megállást alig ismerő gyorsaságát, elhozta a ködös London bámulatraméltó hidegvérét, Lipcsének nemesen fejlett stílusát és technikáját, Schweiz nyugodt derűjét, a hűvös Christiania számító bölcseségét, Stockholm mérlegelő beosztását, – elhozott mindent, amit csak egy ember elbírt. És hogy sokat bírt el, azt igazolja e negyedszázad mindennél többet beszélő munkája.
Mi fiatalok, a sztratoszféra-repülés, a rádió, a négyszínnyomás és mélynyomás korában született generáció, talán nem is tudjuk kellően értékelni a haladás meredek, fárasztó lépcsőit végigjárt apáinkat, akik akkor indultak el, mikor a kétszínű nyomtatvány még fogalom volt és nagy munkának számított, – s akik a szedőgépről akkor, mint a modern, de még vajudó technika eljövendő csodálatos szülöttjéről, talán csak éppen álmodni mertek.
Mondom, mi fiatalok, akik beleszülettünk a rotációs, a kolor-offset és fényszedőgép ezer csodájába, – a haladás rohanó századában előre nézünk, a Holnap fényes tükrébe és nem igen tekintünk bátra, a Mult szürke homályába. Előre nézek én is, de most a Mult homályán keresztül és Apám talán megfogja bocsájtani, ha beszéltem róla, ha szavakat hoztam annak, aki a leghalkabb tettet is többre becsüli, mint a leghangosabb szót.
Bismarck mondotta: „Ich habe keine Zeit müde zu sein!” – és ne haragudjon Apám sem, ha az Ő szájába adom e súlyos szavakat.
S hogy e halkan kimondott szavak mégis hangosak, ne bántsa Őt, mert hiszen túlharsogja ezeket a nyomógépek ütemes duruzsolása, a szedőgépek oly jóleső kattogása, az Ő kezéből és munkájából szétröpített számtalan betű mindenhová eljutó sokasága, mely az Ő erejét, munkáját, haladását zúgja, harsogja szét a Tudás Tündérországában.
Pápai László dr.

Munkatársak a főnökről
A mai sivár, gondterhes időkben, amikor minden idegszál a megpattanásig feszül, amikor nem a munka minőségét, hanem mennyiségét nézik, kétszeresen ünnep az, ha a dolgozó munkás olyan Embert ünnepelhet, mint Pápai Ernő. Szaktudása és a szakma előbbrevitelébe vetett rendíthetetlen hite Őt a magyar nyomdászok értékeinek elejére állítja. Mindannyian, akik ma a nyomda személyzetéhez tartozunk, legjobb tudásunkhoz képest szeretnénk e negyedszázados nyomdaalapítási jubileum ünnepi fényét emelni és így egy csokorba kötöttük mindazt, amit munka közben ellestünk attól az Embertől, akinek igazságszerete és a munkatársainak megbecsülése főerényei közé tartozik.
Pápai Ernő fáradhatatlan munkabírása szinte csodálatos. A legrégibb alkalmazott sem emlékszik arra, hogy valaha hiányzott volna csak egy napot is. Íróasztalánál van reggel pont nyolckor, soha nem később és öreg este van, amikor még mindig ott ül íróasztala fölé hajolva. Néki a munka azzá vált, ami a legboldogabb munkásembereké: életelemmé. Ha megjelenik a szedőteremben tiszta fehér köpenyében, mindennap simára borotválva, őrá igazán illik az a jelző: „úgy néz ki, mintha skatulyából vették volna elő” – akkor tudja mindenki, hogy most a háring el nem maradhat, mert biztos, hogy talál egy papírszeletet a földön, ami fáj a rendszerető és a tisztaságot kínosságig megkövetelő embernek. Amott egy szekrény nincs rendesen a helyére téve, vagy egy deszka hiányzik a helyéről, hiába is igyekszünk, sasszeme mindig talál valami rendellenességet, amiben teljesen igaza szokott lenni, de utána mindig van mindenkihez egy jó szava, jeléül annak, hogy már nem is haragszik.
Mint főnök is mindenkor megmaradt igazi nyomdásznak. Egyesületünktől egy pillanatra sem pártolt el, s ma már közel kétezer befizetett hete van. De ott látjuk mindenütt, ahol a szakmafejlesztés érdekében dolgozni kell. Soha nem hiányzik azok sorából, akik anyagiakkal is buzdítják a fiatal nyomdászgenerációt a szakma szeretetére és annak minél tökéletesebb elsajátítására.
Pápai Ernőhöz mindenki bizalommal fordulhat bármely kéréssel, soha senkitől semmit nem tagad meg. Amikor a nyomda személyzete egy sportklubot alakított, a legnagyobb megértéssel nyúlt a páncélszekrénybe, hogy a testet üdítő szórakozást, a sportot lehetővé tegye személyzete részére. Féltő gonddal ügyel arra, hogy a nyomda levegője ne legyen ártalmas, e célból mindent elkövet, hogy az ablak alatt elterülő szép kert, különösen nyáron, ne csak a tüdőnek, de a szemnek is gyönyörűségére legyen.
Hogy hogyan jutott el Pápai Ernő ahhoz a felismeréshez, hogy a vele dolgozókat munkatársainak tekintse, azt az alábbiakban írjuk meg.
Vidéki városban, Verőcén tanulta a nyomdászmesterséget egy primitiv berendezésű kis nyomdában, még abban az időben, amikor a kétszínű nyomtatványt – mint ő maga mesélte – úgy nyomták, hogy a színes részt alárakással megemelték a cilinderrel együtt. 1895 szeptemberben szabadult fel, de röviddel ezután 1896-ban a nagy nyomdászsztrájk után már Budapestre jött, hogy tanulnivágyását jobban kielégíthesse. Itt csakhamar tudatára ébredt annak, hogy a vidéken tanultakkal nem sokra viheti és elhatározta, hogy az akkoriban nagyon divatos „walzra” indul. 1897 áprilisában 10 forinttal a zsebében elindult világot látni. Első állomása Bécs volt, ahol a „Wiener Tagblatt”-nál, mint hirdetésszedő dolgozott. Innen Linz, Salzburg, Münchenen át Augsburgba ment, persze mindig csak gyalogosan, ahol rövid ideig dolgozott. Útját folytatva, Stuttgart, Karlsruhe, Strassburg és Nancyn keresztül Párisba ment. Itt töltött tíz napot, de munkát vállalni nem tudván, folytatta útját London felé, ahova jókor érkezett, mert a nyári szabadságolások folytán sikerült ott négy hetet dolgoznia. Innen egy kis megtakarított pénzzel Ostendébe hajózott, de útközben egy kis malőr érte, mert a brit fővárosban vásárolt „valódi angol” keménykalapját a szél a vízbe fújta és így Ostendébe kalap nélkül érkezett, ami akkor még nem volt nagyon divatos. A belga fürdővárosból Brüsselbe, majd onnan Louvain, Lüttich, Verviers, Aachen, Köln, Cassel, Hannover, Hamburg, Flensburgon keresztül egészen a dán határig ment, majd pedig Koppenhágába hajózott át. Útjának további állomásai Göteborg, Malmö, majd a norvég főváros: Krisztiánia.
Innen hatnapi tengeri utazás után Stockholmba érkezett, honnan Stettinen át Berlinbe jutott. Itt a H. S. Hermann céghez került, de rövid kondicionálás után innen is tovább ment és Lipcsébe került, ahol Hermann Springer nyomdájában már csaknem egy esztendeig dolgozott, most már tökéletesen elsajátítva a német nyelvet. Innen már mint mesterszedő került a Julius Klinghardt nyomdába. Majd 1899-ben visszament Berlinbe, ahol Julius Sittenfeldnél talált alkalmazást. De 1900 májusában már ismét Párisban találjuk, ahova Belgiumon keresztül – immár vonaton – tette meg az utat. Itt Issy-le-Molinoban, Páris egyik legnagyobb nyomdájában közel egy évig dolgozott, ahol az akkori világkiállításra készülő idegennyelvű szótárakat és katalógusokat szedte. Párisból Dijon, Lyon, Marseillen át Genfbe, onnan pedig Zürichbe utazott, ahol szintén dolgozott. Hogy tudásszomját még jobban kielégíthesse, ismét visszatért Berlinbe, ahol beiratkozott a grafikai iskolába, természetesen az esti előadásokra, mert nappal dolgozott. Négy évig volt a grafikai iskola hallgatója, és hogy milyen eredménnyel, azt semmi sem bizonyítja jobban, minthogy huszonnégy éves korában Berlin egyik előkelő nyomdájának helyettes művezetője, majd egy év mulva művezetője lett. 1908-ban tért vissza Budapestre, közel 12 évi külföldi tartózkodás után, gazdagon megrakodva sok élet- és szakmai tapasztalattal – a sok megpróbáltatásról nem is beszélve. Hazaérkezése után itthon még két évig volt művezető, majd 1910-ben megalapította nyomdáját, mely ma már az ország egyik legjobbnevű nyomdája.
25 éves főnöki jubileuma alkalmából őszintén kívánjuk, hogy fiatalos egészségben, jó munkaviszonyok között és anyagiakban meggyarapodva, így együtt ünnepelhessük a legközelebbi 25 éves jubileumot is.
Pajor László

Ezen emlékirat Pápai Ernő Műintézete 25 éves fennállásának alkalmából készült a személyzet kezdeményezésére, merített papíron, 600 példányban. Tipografizálta Vértes Jenő. Ciceró Tiemann antiquából szedték Pajor László és Mazuch József. A nyomást Fekete Kálmán főgépmester felügyelete mellett Benczur Pál végezte.