HUSZÁR A TEKNŐBEN
ÉS EGYÉB ELBESZÉLÉSEK

IRTA
MIKSZÁTH KÁLMÁN

MÜHLBECK KÁROLY RAJZAIVAL

SINGER ÉS WOLFNER IRODALMI INTÉZET R.-T. KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-038-9 (online)
MEK-15283

TARTALOM
HUSZÁR A TEKNŐBEN
A DEBERNEKYÉK KOZÁKJA
A DEBERNEKYÉK CSEREPÁRJA
A SOVÁNY TÓTH GYULA
NE FÉLJ, MÁTYÁS!
AZ ÓRIÁSI CSIZMÁK

HUSZÁR A TEKNŐBEN
A DEBERNEKYÉK KOZÁKJA
Deberneky János szelid lelkű, csendes ember volt, aki még a légynek se vétett s ha a nagyasszony (Debernekyné, született Székely Anna) megindult a szobákban a légycsapóval, borzongva hunyta be a szemét, hogy a tömeges gyilkolásokat ne lássa.
- Mi lett volna belőled, ha a középkorban találsz születni? - pirongatta a nagyasszony. - Mikor lovon kellett ülni, táborozni, csatározni, török vért ontani. Milyen szerencséd János, hogy ilyen aludtej-világban születtél.
Addig-addig mondogatta ezt Székely Anna, hogy egyszer csak kezdett az az aludtej-világ megfordulni. A tej belőle átváltozott piros vérré és nem aludt, hanem pezsgett.
A nagy nemzeti szónok kimondta a végzetes szót az országgyűlésen: „Mérkőzzünk össze!”
A nagy nemzeti költő elszavalta a gyujtó dalt: „Talpra magyar, hí a haza!”
S egyszerre mozogni, elevenedni kezdett minden.
Micsoda nyár volt az az 1848-iki! Forró, száraz. Fű helyett katonák nőttek a földből. De minek is lett volna a fű? A kaszák elmentek fegyvereknek, a kaszások katonáknak.
De a Deberneky-kastély csendes maradt sok ideig a nemzeti harc alatt is. Debernek kis falucska messze a hegyek között, erdőktől eltakarva; a harcvonalakba bele nem esett. János úr békében ült otthon, csak a férfi-cselédjei szaladtak szét. Asszonyokkal és aggastyánokkal dolgoztatott.
A nagyasszony váltig zsörtölődött:
- János, János! Van-e lelked János, hogy itthon csücsülsz a hamun, mint egy vén asszony? Hát illik ez? Nem szégyenled magadat?
- Itthon is kell a férfi, - védekezett János úr. - Ki tudja, mire leszek itthon jó? Hallgass asszony, hallgass!
- No hiszem majd meglátom, hogy viseled magad itthon, ha lesz valami.
Egy tizenkét éves fiuk volt Debernekyéknek, a szőke fürtű Palika. Vézna, cingár legényke, de az anyja vére folyt benne, nem az apjáé, mert erőnek erejével a táborba akart menni.
- Hiszen én is el tudom már sütni a puskát.
- De hordani nem birod, fiacskám. Leroskadnál te ott a fáradságtól. Nem eresztlek fiam, - csitította az anyja, - ráérsz te még arra. Hiszen, ne félj, lesz még nekünk háborúnk ezekkel máskor is!
Messze a csataterektől nem is valami borzalmas a háború. Csak a pirosló ég mutatja majd nyugaton, majd keleten, hogy városok, falvak égnek arra. János úr lefekszik a kertben a földre s úgy hallgatja, hogy van-e valahol valami. A föld sok, sok mértföldre elviszi az ágyú dörejét. A mi hazánk, a mi édes anyánk teste messze darabon rezg, ha valami fáj rajta.
János úr felsóhajt ilyenkor:
- Ma megint dolgoznak!
Azután a munka eredményét várja izgatottan. Hozzák az ujságok és az arra vetődő utasok. Elszivárog mindenüvé, még Debernekre is kuszán, elferdítve, néha megfordítva. Remény, aggodalom, lelkesedés, kétségbeesés tarkán váltakoztak. Ha egy csatát nyer a magyar, egyszerre magasra csap az önbizalom: „Meg sem állunk addig, atyafiak, míg egész Európa nem a mienk!” s ha valamely csapatunkat megverik, nyomban megcsappan az önbizalom: „Jaj, végünk van!”
Pedig se nem hódítjuk meg Európát, se végünk nincs, mert a bátor nemzetek halhatatlanok.
A télen meg a tavaszon át még csak voltak fordulatok, borúra derű is, hanem úgy nyár felé kezdett a szerencse lefelé fordúlni. Rossz hírek jöttek:
- Nem bírt velünk a császár. Elhítta segítségül a muszkát!
Azután még rosszabb hírek:
- Itt vannak már a muszkák!
Eljöttek. Megették a zöld uborkáinkat, a faggyúgyertyáinkat és szabadságunkat. Siralom völgye lett szegény Magyarország. Isten a balkezével kezdte begöngyölgetni a szép, kibontott nemzeti zászlókat. Sorba jöttek a csapások.
A muszkákból még Debernekre is jutott. Egy nap ijedten szaladtak össze asszonyok, gyerekek s férfiak a kastély udvarára.
- Jaj, itt vannak a muszkák!
- Ne beszéljetek bolondokat! - dadogta elhalványodva János úr.
- De bizony itt jönnek. Ahol fénylenek, ni, a kopjáik!
Valóban Cserte felől a dombon egy kis lovascsapat bontakozott ki a felvert porfellegből.
Egyenesen Deberneknek tartottak. Lehettek vagy tizennégyen. Bizonyosan elmaradtak a főcsapattól, mely Kassa felé húzódott.
- Anyjuk! - hörgé Deberneky. - Mit csináljunk? Mit tegyünk, lelkem? - (És a fogai vacogtak.)
- Hát semmit. Bevárjuk őket. Meg nem esznek. Te úgyis járatos vagy a szláv nyelvekben, hát beszélsz velök.
- No, még csak az kellene. Majd bolond vagyok. Én elmegyek, Anna, én menekülök.
A nagyasszony mérgesen toppantott a lábával:
- Itt maradsz, punktum!
Nem sok idő volt a feleselésre, a kis csapat a templomtól, mint a zsinór, befordult a kastély udvarába. Egyet-kettőt csillant lovaik patkója s ott termettek a tornác előtt.
János úr rémülten ugrott be a pitvar-ajtóba.
- Ne szaladj bátyuska, ne szaladj, - szólt a lovasok egyike meglehetős szelid hangon. - Adj inkább valami harapnivalót!
János úr egyetlen értelmes szót nem birt kiejteni. A szeme kimeredt, az ajka némán mozgott.
- Sok baromfit látok az udvaron, bátyuska! - mondá a másik kozák, epedő tekinteteket vetve a pulykákra és a tyúkokra.
- Hát mért nem szólsz hozzájuk, te mamlasz? - riadt fel a nagyasszony. - Adunk nekik, hogyne adnánk!
- Szivesen adunk belőlük - hebegte most János úr, összeszedve magát valamennyire. - Szálljanak le a katona urak és pihenjenek meg nálunk!
- Zsuzsi, Panna, hol vagytok? Uccu, fogjatok egy pár pulykát, egy pár tyúkot; vizet forralni te Sára! Aztán kopasszatok, süssetek. Hadd lakjanak jól ezek a becsületes muszka emberek.
A muszkák leszálltak lovaikról és letelepedtek a tornácon, a nagy kerek kőasztal körül.
- Rátok nem haragszom, - szólt a nagyasszony, - ti kénytelenek vagytok vele.
- Úgy van, anyuska; kénytelenek vagyunk. Eltaláltad, anyuska. Bár otthon lehetnénk a mi gyermekeink, asszonyaink mellett.
János úr is nekimelegedett lassanként. Hiszen nem olyan borzasztó emberek ezek! Egyre múlt a félelme s mire az izletes ételek elkészültek (nem eszik ilyen paprikást maga a fehér cár sem), fertályakós hordócskát előguritott a pincéből s tulajdon kezével ütötte nekik csapra.
Pompás volt a lakoma, a bor nemkülönben, jókedvük szottyant a kozákoknak és a házigazda is beszédes lett. Egészen elérzékenyítették azzal, hogy felköszöntőt mondott rá valamelyik. Ejnye, de derék fickók ezek! No csak igyanak, katona urak, igyanak!
Ittak is emberül, közben muszka dalokat énekeltek, szidták az osztrákokat, dicsérték a magyarságot. János bácsi egészen föllendült mellettük.
- Kár ezekkel verekedni, - mondá az asszonynak, - jó gyerekek mind. Könnyű lett volna velök kibékülni!
De a lakmározás már soká tartott egy kicsit Az egyik kozák, a legnagyobb szakállú, feltekintett a napra, mely már egészen alul volt a menny peremén s élénken kiáltott fel:
- Elkésünk, fiúk! Szent András csontjaira mondom, elkésünk. Legyen már vége, azt gondolom.
- Ej, mindegy az, Jaroslav! - bölcselkedett egy tömpeorrú nyurga. - Honnan késünk el? Mert hova siet az ember az ő földi pályáján? A sír felé, Jaroslav. A sír felé. Honnan késünk hát el Jaroslav?
János úr is közbeszólt:
- Nem eresztlek benneteket. Maradjatok még egy kicsit.
- Köszönjük, bátyuska, te jó vagy, - szólt, akit Jaroslavnak neveztek, - hanem a Nikolaj olyan furcsákat beszél a sírról. Utól nem érjük a sereget, ha mondom. A te lovad is fáradt, ne csábítsd hát a pajtásaidat szelességekre, hanem... nyeregbe legények, egy, kettő, három...
Mindnyájan felkászmálódtak a lovaikra, csak a tömpeorrú nem (akit „diák”-nak szólítottak maguk közt). A diák makacsul leült a kis hordóra.
- Van még az alján, - hörgé villogó szemekkel.
- Nem jössz, Nikolaj?
- Nem megyek. Utolérlek benneteket!
- Igazán nem jössz?
- Meg se mozdulok.
Elvágtattak, otthagyták. Nikolaj ivott és addig ivott, míg kidőlt, mámorosan elterülve a földön.
Deberneky kedvetlenül vakargatta a fejét.
- Ej, ej, már most mi az ördögöt csináljak vele. Gyere ki, Anna lelkem. Nézd, mivé lett. Te okos asszony vagy, adj tanácsot, hogy mitevők legyünk.
- Tudod, mit, - mondá a katonás asszony - vágjuk el a nyakát. Hadd legyen ezzel is kevesebb az ellenség.
- Bolond vagy! - hőkölt vissza János úr. - Mi jár az eszedbe, szerencsétlen! Ez az egy muszka már nem határoz. Talán a paptól kellene tanácsot kérni. Szaladj el, Pali fiam, a tisztelendőért.
A kis Pali lihegve futott a paplakba, ahol a méhesben meglelte a nagytiszteletű urat, amint éppen rajt vett fel.
- Jó napot, pap bácsi!
- Jó napot, Palikám. Nézd ezeket a méheket. Királyné nélkül szétszélednek s nem akarnak bemenni a köpűbe.
- Jaj, nem érek én most rá, pap bácsi, a méheket nézegetni. Nagy baj van otthon. Apám elküldött a bácsiért.
- Megyek, fiam, megyek. Mindjárt készen vagyok. De hát mi a baj?
- A muszka katonákból hátramaradt az egyik. Anyám a nyakát akarja elvágni, az apa pedig nem akarja.
A pap mosolygott. És szeretettel simogatta meg a Pali üde arcát.
Nagy zavarodás volt otthon, mire a pap megérkezett a fiúval.
A nagyasszonynak János úr rimánkodott, hogy ne okoskodjék, mert abból nagy baj lehet. Aztán nagy vétek is.
A tiszteletes úr is az ő pártjára állott.
- El kell a kozákot távolítani szép simán.
- Hogyan?
- Föl kell a lóra ültetni, aztán hadd menjen, amerre a ló viszi.
- De hátha valami baja történik és engem fog a cár okozni? - fázott tőle Deberneky.
- Kötözzük oda a lóhoz, - mondta a tiszteletes úr, - hogy le ne eshessen róla!
Úgy is lett. A magával tehetetlen Nikolajt két béres meg a kertész lóra ültették, kezét-lábát odakötözve. A kantárját odakapcsolták a kabátja gombjához s ezzel Deberneky János úr maga vezette ki a lovat a kapu elé s ott az ostorral jól megriasztva, az, mint egy tüzes sárkány vitte lankadt lovagját az összegyült népek nagy hahotája közt a szántóföldeken keresztül, észak felé.
Hogy mi lett belőle, sohasem tudódott ki, de a szegény Deberneky János nyugalmát elvitte örökre.
Mert se aludni, se enni nem tudott azontúl az örökös félelemben, hogy a cár megolvassa egyszer a katonáit és a Nikolaj nem lesz köztük. Vizsgálni kezdik és kisül, hogy az bizony a Debernekyéknél veszett el. S megjön a pecsétes parancsolat egy nap, hogy „tessék a kozákot előállítani”.
Ismerősei, barátai is ijesztgették:
- Szegény János bácsi! Nagy baj lesz még abból.

A DEBERNEKYÉK CSEREPÁRJA
De nem lett belőle semmi baj. Vagy megkerült Nikolaj, vagy fel se vette az orosz cár az eltűnését, elég az hozzá, nem kereste a kozákot. Van még neki otthon elég.
Hanem az volt a baj, hogy mig a cár álmában jelent meg éjjelenként a János úr ágyánál menydörögve: „Add vissza a kozákomat!”, azalatt itthon a magyarságnál sem vált be a dolog dicsőségnek.
Mikor 1860-ban a szabadság megint elkezdődött, a gyűlésen valaki azt kiáltotta, amint Deberneky nevét olvasták:
- Muszkavezető!
Nagy nevetés támadt erre a tréfára, de az öreg úr komolyan vette s ott az összegyűlt megyei bizottság előtt komoly nyilatkozatot tett, hogy vezetett muszkát, az igaz, de csak egyet s azt is csak az udvarról a kapuig vezette. És az se volt kozák, csak a lova. Ő csak a lovat vezette.
- Tudjuk, tudjuk! - kiáltottak minden oldalról.
- De a kozák rajta ült! - sivított közbe egy hang.
- Különb bizottsági tag lenne a feleségéből, - harsogott közbe Tóthy Pál, hajdani alispán, - mert az le akarta vágni a kozák fejét.
- Éljen Debernekyné!
A nagyasszony, aki a karzaton ült, majd elájult izgatottságában a jelenet alatt. Egész arca égett.
De ki is kapott otthon János úr:
- Látod, ilyen a félember! Ha az ember valamit csinál, mindig egészen tegye. Most már se igazi magyar ember nem vagy, sem igazi német. Semmi se vagy.
János úr bűnbánóan sütötte le a fejét.
Sok mindenfélén kellett még átesni.
Nemsokára bejött a legtetszetősebb divat: hogy nem kell adót fizetni. Éltünk már és mozogtunk. A hármas halom zöldült már és ott ültünk a tetején. Volt ez rosszabbul is, mikor a hármas halom csak egy nagy sírnak látszott az ország cimerében s alája volt temetve minden, minden...
Debernekyék se akarták megfizetni az adót. Magának János úrnak is megtetszett ez a gondolat. „Nem fizetek, dehogy fizetek!”
De most is úgy volt, mint szokott lenni közönségesen, hogy adóintő cédulát kap az ember, ha az adója nincs még rendben. Csak az adócédula volt másforma, állván nem holt betükből, hanem eleven katonákból. Kisebb cédula egy katona, nagyobb cédula tizenkét katona káplárostul.
Ilyen nagyobb cédula jutott Debernekyékhez A szép kis tornyos kastély megtelt cserepárokkal.
Az ambituson Jarobitsek Vencel káplár úr pipázgatott otthonosan, az öreg úr nádfonatos székében elterpeszkedve, vagy a nagy kőasztalnál kártyázott a pajtásokkal. A házbeliek idegenül, búsan jártak-keltek az ősi lakban.
Deberneky makacsul tartotta magát egy ideig:
- Se adót nem adok, se enni nem adok. Vegyétek el erővel. Ha vesztek, esztek. Ilyen ember vagyok én.
De mikor a katonák aztán csakugyan erővel kezdték beszerezni az élelmiszereket, levágták a bornyút, feltörték az éléskamrát, a pincét, leszedegették a fákról féléretten a finom sercika almát, az öreg úr kezdett a béketűrésből kifogyni, nagy óbégatással szaladgált a magyarok nyakára, hogy ő nem ellenkezik tovább és kifizeti az adóját.
- Azt ne tegye bátyám, - intették emezek. - Örökösen hazaáruló lesz a neve. Még a csontjait is kihányják a sirból az unokák.
- Jó, jó, de mikor ostobaság! Nincs értelme, hogy ne fizessek. Mi haszna abból a hazának, ha én tönkreteszem magamat. Megeszik, összerontják mindenemet.
Már alig lehetett visszatartani az öreget. Jarobitsek Vencel káplár úr azonban, aki a legjobban pusztitott, a többi között izgatván, igy biztatta az alája rendelt cserepárokat:
- Minden a miénk, ami az övék. Mi vagyunk az urak. Amit a szemünk meglát és a szájunk megkiván, azt mi mind elvehetjük a császár nevében, mert mi tizenketten vagyunk itt a császár nevében.
Nagy inyenc is volt Jarobitsek: szerette a pecsenyét és a bort. Azonfelül Jarobitsek tudta leghatalmasabban csörgetni a panganétját. Egyszóval félelmetes fickó volt.
A nagyasszony aranyrámás nagy fali tükrébe lövöldözött, máskor a családi képekbe. Deberneky Ferenc kuruc generális balszeme volt az egyik célpont: aki legelőbb odatalált a katonák közül, az húzta be a betett hatosokat.
Csodálatos volt, hogy mennyit birt megenni ez a tizenkét ember. Először a baromfiféléket falták fel, azután nekiláttak a sertéseknek, majd az ökrökre került a sor. Ha már elfogyott a húsféle, Jarobitsek bement az istállóba s egy-egy állatot maga lőtt le ügyesen.
- Még a lovakat is meg fogjuk enni, - biztatta jókedvűen a háziakat. - Ettem én már lóhúst az aranyos Prágában. Jóízű, csak egy kicsit édeskés. Bizony megesszük a Rárót és a Fecskét is.
S valóban veszedelmesen fogytak az igavonók. Egy nap elfogyott az utolsó ökör.
Jarobitsek kimondta az ebédnél:
- Holnap a tehenekre kerül a sor.
Délután körülnézegette a teheneket és a Talpast itélte halálra. Szép kajlaszarvú tehénke volt, a nagyasszony kedves tehene.
Debernekyné sirt, mikor a rémhirt meghallotta, hogy a kedves tarka Talpas holnap meghal. Golyót lőnek a fejébe. Szép nagy okos szemét behunyja örökre.
Egész éjjel nem tudott aludni a nagyasszony. János úr hallotta sóhajtozni, hánykolódni.
- Valami bajod van, asszonykám?
- Semmi, semmi.
- Te sirsz, asszonykám?
- Ne fecsegj már annyit, hagyj békét!
- Anna, Anna, te a Talpast siratod és nem mered bevallani.
- Hát aztán, ha siratom is? Az én dolgom az, ha a szivem megszakad is...
- De azt már nem engedem, hallod-e? Nem engedlek szenvedni, megmentem a tehénkédet, holnap fizetek.
- Csak azt próbáld meg! - szisszent fel a nagyasszony kevélyen. - Rögtön itt hagyom a házadat.
- Anna! Lelkem Annám, ne haragudj, hiszen én csak jót akarok.
- Ha jót akarsz, hát ne fizess.
- Hát nem fizetek, de a Talpasnak vége akkor.
- Ha az Isten akarja, - felelte az asszony keresztényi megnyugvással, de mégis egy mély sóhajjal.
Reggel korán öltözött fel a nagyasszony, de azért a világért se mozdult volna ki a szobájából, hogy az iszonyú dolgot meg ne lássa az udvaron, mikor kivezetik kedves tehenét, amelyet kis borjú korától ő etetett, cukorral kényeztetett; mikor az a gonosz Jarobitsek megcélozza a halálra itéltet a puskájával s oh jaj, mikor a lövés eldörren..... De azt meghallja idebent is...
Remegve várta a borzalmas pillanatot, haloványan járva-kelve szobájában, megállt és imádkozott:
- Istenem, ne engedd, ne engedd!
E pillanatban szelíd kopogás hallatszott az ajtón.
- Szabad!
Jarobitsek Vencel lépett be. A hóhér, a gyilkos! De milyen szelíd, alázatos volt az arca.
A nagyasszony keményen rászólt:
- Mi tetszik?
- Bocsánatot jöttem kérni, - mondá halkan, lesütött szemekkel.
János úr bámult, egyre bámult és egy szót sem szólt, csak a nagyasszony mondta gúnyosan:
- Nincs miért, nincs miért.
- Beismerem, hogy gyalázatos, rossz ember voltam, - rebegte Jarobitsek. - Bocsásson meg a tekintetes úr és a tekintetes asszony. Jó és alázatos leszek ezentúl.
- Legyen ön olyan - pattant fel büszkén Debernekyné s halovány arca kipirult, - aminő lenni akar. Nincs szükségünk az ön elnézésére.
- No, no, anyjuk, - vágott közbe János úr. - Ne bántsd a káplár urat. Ha ő jó akar lenni, miért ne lenne? Mit von le az ő jósága a mi házasságunkból? Csak legyen ön, kérem jó és alázatos. Ne hallgasson a feleségemre.
- Az leszek, tekintetes uram. Mert levelet kaptam az édesanyámtól. Csehországból s ő int engemet, hogy jó legyek önökhöz. Az én szegény mamicám. S annak én szót fogadok, mint a császárnak.
- No lássa ez igen szép. Hát ismer minket az ön mamicája?
- Nem, nem. De tessék elolvasni, hogy mit ir. Mert szépen tud írni a mamicám, pedig már hatvan éves és még nem visel pápaszemet.
János úr átvette az eléje nyújtott levelet.
- Ugyan, ugyan, mit barátkozol vele? - pirongatta a nagyasszony magyarul.
- Ne okoskodj, Anna, ne okoskodj. Hiszen, látod, hogy már nem lövi meg a Talpast. - Majd a káplár felé fordul, tótul: - Úgy-e nem bántja a feleségem tehenét?
- Isten mentsen attól, - felelte Jarobitsek szinte fájdalmas hangon. - Ha nem adnak enni, hát tűrni fogjuk, éhezünk alázatosan, csendesen.
Deberneky helyeslőleg bólintgatott a nagy fejével.
- Add ide a pápaszememet, Annácskám, hadd olvassam el. Hogy minek? Ugyan ne duzzogj, ne légy már olyan engesztelhetetlen. Hiszen érdekes az, hogy mit ir egy cseh asszony.
Deberneky fennhangon olvasta:
      „Édes fiam, Vencel!
Vettem leveledet s örülök, hogy egészséges vagy. Vigyázz magadra és imádkozz abból a könyvből, amit neked adtam. Irod, hogy az ellenségek között vagy, szeresd őket is, édes fiam. Légy kíméletes irántuk, tartózkodj a durvaságoktól, mert minden kölcsönben történik. Az Isten visszahozza azt ránk, amit ti ott tesztek. Gondolj szegény öreg anyádra, Vencel fiam.
Most is egy magyar huszár van kvártélyban nálunk s azon ürügy alatt, hogy ti az ő szegény szüleit sanyargatjátok Magyarországon, a leghihetetlenebb kegyetlenségeket csinálja velünk. Tör, zúz, követel, eszik, iszik s annyira el van kényeztetve, hogy délutánonkint kardostúl, tarsolyostúl belefekszik egy teknőbe s nekem, szegény öreg anyádnak, órákig kell őt ringatnom, míg elalszik.
De végzem is levelemet, mert a huszár már ordít, hogy ringassam.
Légy jó és alázatos, édes Vencelem.
Szerető édes anyád
Bohumilla.”   
Deberneky bácsi felkacagott jóizűen, édesdeden.
- Aha! Most már értem. Minden csak kölcsönbe megy. Panna, Panna!
A szolgáló után kiáltott.
- Tessék parancsolni.
- Szaladj át, fiam, a paphoz. Van ott most egy piktor, aki az oltárt festi. Hogy jöjjön át azonnal, hahaha!...
- Mit akarsz vele? - kérdé a nagyasszony.
- Lefestetem vele a jelenetet. Egy huszárt a teknőben, akit egy öreg cseh asszony ringat. Valami fölséges!
Szemei szikráztak a vidámságtól és lelkesedéstől.
- Most már legalább tudom, miért tűrök. Most már egy polturát se fizetek. Ha azok is tűrnek, az már más. Akkor én is tűrök. Most már megerősödtem. Ha háború kell, hát legyen háború!
Majd ujra elfogta a kacagás.
- Hahahh! Képzeld el, Anna, azt a huszárt a teknőben! Nem éppen a mi Pali fiunk-e, hehehe? No az volna csak a pompás! Valami gyönyörű látvány lehet, hihihi! Meglesz, megcsináltatom olajfestékben, hogy holtom napjáig nevethessek rajta... De már ilyet a mi cserepárjaink mégse tesznek.
Vidáman fürgén ugrált egész nap, mint egy evet s mikor a katonák összegyűltek, déltájban a sovány lencsefőzelék mellé, melyet a Zsuska szolgáló főzött, hús, szalonna nélkül, odaállt eléjük vakmerően s elkezdte bosszantásukra énekelni: „Hazádnak rendületlenül...”
Az alázatos Jarobitsek letette a kanalat s utána próbálta dúdolni...
Ilyen idők voltak azok!

A SOVÁNY TÓTH GYULA
Nagy Pál és Molnár András uraimék kosztos diákokat tartottak és pedig nem lévén rászorulva egyik sem a tizennégy forint havi kosztpénzre, eleinte mind a ketten úgyszólván abból az okból, hogy ezek a gyerekek legalább elevenné teszik a házat.
Egyszer nemzetes Csomainé asszonyom azt a futó megjegyzést tette, mikor a gimnázium összes gyerekeit látta kiömleni az iskolaépület nagy kapuján:
- Nini, ezek a Nagyék kosztosai mégis mintha kövérebbek volnának, mint a Molnáréké.
Azért volt ez futó megjegyzés, mert még aznap délután keresztül futott az Iskola-utcán, sőt az egész Palánk-városrészen át a Molnár Andrásné asszonyom fülébe, rémítő megbotránkozást keltve a Molnár-familiában.
- Mi? Hogy a Nagyék diákjai a kövérebbek? De már ezt nem szabad engedni! Ennek nem szabad megtörténni.
- Elölne a szégyen! - kiabálta maga Molnár András teli tüdővel. - Meg kell ereszteni a zsiradékot. Mit fösvénykedtek? Ami becsület dolga, az becsület dolga.
A derék Molnár-pár egészen meg volt hökkenve. Délben az ebédnél aggódva nézegették a diákokat. Aztán milyen pirosak, frissek, szinte repedeznek az egészségtől. Ni, a kis Kermely Lacinak még tokája is van! Jaj be szép, jaj be gyönyörű tokácska! Gyere ide, fiacskám, hadd simogassam meg a kedves, gömbölyű állacskádat.
A família mindjárt délután ülést tartott.
Mucsiné asszonyom vitte a szót, mint tapasztalatokban bővelkedő, valamikor szakácsnő volt a prépostnál.
- Tésztás ételeket kell csinálni, ha mondom. A bélesek, rétesek és marcipánok adják meg a módját. A főtt tészták meg kiváltképen. A csík meg a derelye, kedves Molnárné asszonyom... a derelye...
- Ej, mit derelye! - vágott bele Molnár András uram fitymálódva. - A húsban vagyon az erő, meg a halpaprikásban.
Elhatározták, hogy ettől fogva egész rendesen hizlalják azokat a kosztos gyerekeket, kiknek úgyis olyan az étvágyuk, mint a sárkányé.
Hanem iszen nem maradhatott ez titokban Nagy Pálék előtt sem. Huh! milyen dühbe jött erre az a mérges ember egyszeribe. A nemzetes asszony rohant a piacra, fűszereshez, kertészhez és a csemegeárusokhoz. Az ő kosztjukon akarnak túltenni, az ő kosztjukon! Molnár Andrásné? Hiszen nem is áll jól kezében a főzőkanál! Nincs az a szegedi lélek, aki valaha jóízűt evett volna a főztjéből. Ha van valaki, álljon elő, hadd nézzen a nemzetes asszony a szeme közé!
Teljes dühvel indult meg a versengés, mert nem is hagyhatta a becsületét egyik sem. De volt is látható nyoma. Mire az iskolai év bevégződék, a diákjaik olyanok voltak, mint valami gombolyagok, zömökek lettek és nagyképüek. Kermely Lacinak kettős tokája támadt, Horváth Gyuri alig birta húzni a lábát a potroha miatt, Kiss Palinak pedig egészen benőtt a két szeme a kövér ábrázatába, úgy, hogy csak az apró karikájuk maradt látható. Erre ugyan rá nem ösmer az édesanyja!
Molnár Andrásné asszonyom nem tudott hová lenni a kevélységtől, mikor végignézett rajtuk. Szive lázasan dobogott örömében. Nemzetes Molnár András uram pedig, mikor már a vakációk közeledtek, elvitte valamennyit a vámoló hivatalba, tekintetes Huszár Mihály uramhoz, hogy a város hiteles mázsálóján mérje meg az ő diákjait s tegye hivatalos bizonyítvány alakjában írásba, mennyi vala az ő testi súlyuk, Isten kegyelmes jóvoltából.
Visszajövet Nagy Pálék előtt maga a nemzetes asszony állott a kapuban a sárga virágos kacabájban.
- Hol jár erre, sógor? - szólítá meg végre, de azt is csak olyan immel-ámmal.
- A diákjaimat mérettem meg, - mondá a sógor hetykén.
- Én tegnap fényképeztettem le az enyimeket. Na és nyomnak-e valamit az apróságok?
- Ha nyomnak-e valamit? Három mázsa, tíz font a három együtt!
- Szép, szép, - sziszegte Nagyné gúnyosan. - De hát a negyedik diákja hová maradt?
A negyedik diák? Ez, ez! Mintha éles kést döftek volna a Molnár uram szivébe. Ez a negyedik diák volt a gyenge oldala.
Hogy ki tudta választani az a gonosz asszony.
- A negyedik diák rossz fundamentum... - dünnyögé.
S gyorsított léptekkel párolgott el a Kárász-közbe. A fiúk alig győztek utána poroszkálni nehéz testükkel...
A negyedik diák pedig azalatt otthon tanulgatott a veteményes kertben a petrezselymek, répák és georgina-rózsák között. Szeme a gyomlálgató Annán pihent.
Anna még nagyon félénk volt s csak éppen akkor fordult meg egy pillantásra, ha valami gazt kellett kihajítani a barázdára, ne rontsa ott a virágágyának puhaságát, vagy ha a Bodrit küldözgette el, - mert a vén eb ott settenkedik a kis gazdasszonya mellett s a kezecskéjét kezdi nyalogatni.
Elrémülve dugdossa azokat a kötő alá, meg a háta mögé. Olyan gyönyörűség azt elnézni. A kutya felmordul berzenkedve s ide-oda kapkod a fejével.
Zavarában, félelmében szelíd, majdnem nyöszörgő hangon kérlelgeti:
- No, Bodri... Ne bántson engem!
Erre a vézna kis diák elmosolyodik.
- Oh, kis bohó! Hát még a kutyát is magázza!
S ezen azután mosolyogni kezd maga a kis Anna is, mert olyan nevetséges is az, hogy ő nem merte te-nek szólítani a Bodri kutyát, hogy még jobban meg ne haragudjék.
Anna mosolyától minden ragyog, még a Tóth Gyula sovány arca is.
Elkezdtek egymással beszélgetni.
- No, maga okos, ha olyan okos, - mondja Anna, - hát csináljon ma megint egy hajót, hanem vitorlásat.
Ugyan nagy dolog is! A hajó kitelik egy ív fehér papírból, a vitorlákat is könnyű hozzáragasztani. Az enyves bögre mindig ott van az orgonabokorban elrejtve, hogy a pajtások meg ne találják, csak egy kis tüzet kell előbb alágyújtani száraz ribizkeágakból.
Míg a hajó készült, Anna egy cserebogarat fogott meg, annak ott ágyat vetettek, illatosat, rózsaszirmokból s beültették a kis hajóba, úgy, hogy csak a kis fényes barna háta látszott ki. Azután lementek a Tiszához, ott a kert végében folyik méltósággal, csendesen s vizre eresztették a hajót a cserebogárral együtt, rábizván sorsát a kedvező szelekre.
A parton összebújva nézték, hogy indul meg, hogy megy, aggódva, amint fennakadt egy-egy beálló fűzágba s tapsoltak örömmel, amint a hullám szerencsésen kiemelte onnan s mindig beljebb-beljebb vitte a Tisza medre felé.
- Cserebogár! - kiáltották utána. - Kis cserebogarunk, köszöntsd a tengert!
- Mikor fog ez vajjon odaérni, ahova akarjuk? - tűnődött a kis leány s egészen elszomorodott, mikor Gyula azt felelte, hogy talán soha sem. Ki tudja, mi lesz vele útközben? Szél felborítja a hajót, belevesz a vízbe, vagy zátonyra kerül.
Nézték, amíg csak láthatták, míg csak egy fehér pontocska látszott belőle, messze, messze, azután mikor már semmi sem látszott, úgy elfelejtették, de úgy elfelejtették azt a szegény utazó cserebogarat, mintha sohasem lett volna.
Közelebb hajoltak egymáshoz. A viz locsogott a lábuknál, a fűzek suttogtak a fejök fölött.
- Mit is akartam csak kérdezni? Igaz-e, Gyula, hogy magának hat apja van?
Gyula azt hitte, csúfolódik s ráütött a kezére pajkosan, amire az duzzogva elfordult s eltaszította magától.
- No, ne nehezteljen. Tudja, mikor az iskolát bevégzem, inkább eljövök magáért. Jó lesz-e, Anna?
A kis leány engesztelődve bólintgatott, hogy jó lesz, jó lesz.
- Hát az jó lesz-e, ha elbeszélem a hat apámat?
Persze, hogy az is jó lesz s elbeszélte aztán a történetét.
Apja egy makói korcsmáros volt, aki útközben halt meg, mikor borokért járt valahol Palócországban. Mikor hirét hozták a szomorú esetnek, ő még kicsiny volt, nem értette. Hanem ott ült éppen akkor is az ivóban egy kompánia, azok letették a poharukat és igy szóltak: „Ennek a szegény fiúcskának nem maradt semmije, nincs senkije. Neveljük fel, gyerekek, ezt a porontyot, legyen a mi fiunk.” Hatan voltak, felosztották havi részekre a költséget s pontosan küldözik a kosztpénzt Molnár uramnak minden elsején.
Néha bevetődik egyik-egyik az apák közül Szegedre s fölkeresik otthon vagy az iskolában. A vén tiszttartó mindig egy ezüst pénzt csúsztat a markába, a fiskális (az jár be legtöbbször) egy-egy barackot nyom a fejére s hátba üti: ebből áll a szeretete. A sertéskereskedő, akihez a vakációkra jár, fejét csóválja: „Nem sokáig fizetünk ezért a gyerekért... nem sokáig!” Vagy felkiált: „Mit csinálsz, fiú, hova fogyatkozol, mit csinálsz? Legyen eszed, ha mondom!” A negyedik apa egy törvényszéki ülnök, aki az ócska ruháit mind neki küldözgeti.
Annának nem szerzett örömet az iskolai év vége, a szegény Tóth Gyulának sem.
Vége szakadt a játékoknak, a tündér alkonyatoknak a Tiszaparton. Neki is meg kellene irni a levelet: „Kedves szüleim! közeledik a vakáció, hová lesz szabad elmennem?”
Ezúttal a fiskálisra került a sor, az jött el érte a vizsgálat után, mert éppen dolgai is voltak akkor. Kifizette Molnár Andrásnak a hátralékot s igy szólt a fiúhoz:
- Szedd össze a cókmókodat, de gyorsan!
Aztán Molnárhoz fordult:
- Hogy leszünk, hé? Jövőre hé?
Molnár András uram kijelentette, hogy a gyermeket nem szándékozik visszavenni többé.
A fiú leejtette kis batyuját s nem mert senkire ránézni többé. Azt hitte, a szive hasad ketté, mindjárt meg fog halni. Anna fekete szemében könnyek gyülemlettek meg s kifutott a szobából.
- Mi? Nem kell többé a fiú? - förmedt fel a fiskális. - Talán nem fizettünk rendesen, hé! Vagy rossz a gyerek, mi?
- Nem, nem! - sietett beleszólni a nemzetes asszony. - Jobb lesz, eredj ki, édes fiacskám, a kocsira.
Megsimogatta a fejét. - Ne félj semmit - biztatgatá az ajtóig kisérve, de az lehorgasztott fővel, reszketve tántorgott ki. Sovány alakja még jobban összeesett. - Szegény kis bogár, majd eligazítjuk azt még! Ne félj, eligazítjuk.
- A gyerek nem telelni való, - vette fel most a szót Molnár uram. - Azért hát ne is hozzák vissza az őszre, vigyék Nagyékhoz. Az is jó hely. Nekem nem kell. Mit csináljak én vele? Nem fog azon semmi, de semmi. Ha mennyei mannával etetnők, se lenne különb, kövérebb s ezért engem szólnak meg, uram...
Szegény Tóth Gyulának ezért kellett odahagyni régi helyét, talán örökre.
Elment, elment! S mikor visszajött két hónap mulva, beadták Nagy Pálékhoz. Hiszen az is jó hely! Itt van, vagy ott van, emiatt bizony nem igen megy ki a világ eddigi formájából.
Nem is ment ki, de a fiú azóta még jobban fogyott, szemlátomást lett halaványabb, gyengébb.
S ami a legcsodálatosabb, feléje se nézett a Molnár-portának.
De miért is nem jön? Törték a fejüket rajta a Molnárék kövér diákjai. Sőt néha fölemlegették a nemzetes úrék is. Csak nem tart talán örökös haragot?
És mégis, mégis nagyon fájhatott neki, mert egyszer (vasárnap volt, azt hiszem), egy délután arra látták s még csak oda se nézett a zöldredős ablakokra, a sorompós udvarra, az ismerős házfedélre, úgy lépegetett el hidegen, mintha valami nagyon idegen vidéken járna. De látszott mesterkélt fejtartásán, hogy erőltetve teszi a szegény Gyula.
Más alkalommal rá úgy egy-két hétre, maga Molnár néni fogta elő valahol az utcán s behítta egy kis friss pogácsára. Kissé vonakodva ugyan, de bejött, inkább bevánszorgott, nagyon rossz színben volt s gyakran köhécselt beszéd közben, mialatt piros, kerek foltok gyúltak ki az ábrázatán.
A néni megkérdezte, hogy van megelégedve az új hellyel, mit főztek tegnap, tegnapelőtt?
Gyönge, elfátyolozott hangon felelgetett neki s annyi szemrehányás volt a szemében, annyi bánat, hogy a néni elfordult, nem nézhetett rá tovább.
A pogácsából letört egy darabot, de azt is a zsebébe csúsztatta, nem ette meg... pedig milyen pogácsa volt!
Az ajtók nyíltak az épületben s ezek a nyíló ajtók megreszkettették. Mintha attól félne, hogy bejön valaki, akit vár, vagy akit nem vár. Senki se jött, csak a cselédek jártak ki s be az épületben.
Egyszer mégis kinyilt a szobaajtó s bejött a Bodri. Ránézett, de nem ismerte meg. Megszagolta a padlót, azután kiment.
Gyula is felkelt.
- El akarsz menni, fiacskám?
- Elmegyek, néni... mert...
Végigsimitotta sovány, hegyes ujjait fehér homlokán, melyet kék erek szeltek át.
- Mert már elmegyek, néni... - tette hozzá zavartan s lehajolt, megcsókolta a nemzetes asszony kezét.
S a néni érezte, hogy egy könycsepp gurul végig kezefején s egy vékony csíkban megmelegíti.
Óh, ez már elég, ez már sok volt! Átfogta a fiú fejét és szivéhez szorította.
- Visszaveszlek, fiacskám, visszaveszlek. Nem hagylak ott, aranyom, ne félj semmit. Fodormentát iszol minden reggel. Az ezüstpoharamból itatlak.
Az udvarra is kikisérte a néni, s ott maga gombolta be a téli kabátját, hogy ne fázzék az úton, pedig igazán nem fázott, melege volt ez egyszer.
- Gyere el holnap is, gyere el mindennap.
Bágyadt derű jelent meg az arcán s olyan halványpiros volt most egészen, mint átlátszó füle.
- A bácsi is itthon lesz holnap, az Anna is...
- Az is, - hebegé elhalványodva s zavartan babrálta tarka nyakkendője csokrát. - Elmentek? De miről is beszéltünk?
És lesütötte a fejét.
- Ő róluk. Az öreg Szatymazon van, Anna pedig a diákokkal játszik valahol.
- Úgy... igaz, - szólt elhalóan s sietve eltávozott.
- Játszik a diákokkal! - suttogá fájdalmasan útközben. Egy helyütt előfogta a köhögés, de már menni sem bírt. Egy házhoz támaszkodott pihenni s ezalatt fekete krétát huzott ki a zsebéből s önkéntelenül odaírta a falra: Molnár Anna - és mégegyszer: Molnár Anna. Kétszer akarta látni a nevét.
Azután kivakarta mind a kettőt s tovább ment. Mikor hazaért, rögtön az ágyba feküdt.
- Nem megyek többé oda, nem, nem!
Másnap is az ágyban maradt, de föltette magában, vasárnap fölkel, hogy odamehessen.
Nem kelt fel sem vasárnap, sem azután soha többé. A novemberi ködös napokig húzta ki csak. Akkor szép csöndesen elaludt egy éjjel.
Lucskos idő volt reggel. Az őszi felhők párákkal sűrűsíték meg a levegőt s a fehér foszló párák ráfeküdtek az ablakokra.
Anna mosolyogva ébredt.
- Talán álmodtál valami szépet? - kérdé nemzetes Molnár András uram kellemeztetve magát.
Anna szemét dörzsölgette rózsaszin tenyerével.
- Egy kis bogárról, aki papírhajón beérkezett a tengerbe.
Mucsiné asszonyom, aki korán reggel cimetért ment a kosztosok borlevesébe, most érkezett meg s szánakozó hangon ujságolta a konyhában:
- A sovány diák meghalt az éjjel.
Anna szive megdobbant. Meghalt! Minden ezt látszott zúgni körülötte.
A szolgáló okoskodva jegyzé meg odakünn:
- Bevégezte az iskolát.
E pillanatban kelt a nap s tündöklő sáv, égből ereszkedő híd tört át a ködön és az ablakon.
Anna remegve bújt a paplan alá. Jaj, azt igérte, hogy érte jön, ha az iskolát bevégzi.
- Mamám! - szólt Anna halkan, szomorúan, fejecskéjét felemelve. - A kosztosoknak kellene talán kivasaltatni egy-egy inget holnapra...
S ez volt, ez az intézkedés volt az egyedüli pompa a vézna fiú temetésén.

NE FÉLJ, MÁTYÁS!
Egy madár története
Apám szolgabiró volt, hát tömérdek madarat s tarka tojást hoztak nekem a panaszos felek. Kénytelenek voltak szegények, mert a János hajdu is ezzel fogadta az érkezőket: „Mi jót hozott?” s csak azután kérdezte: „Mit akarsz?”
Nem is emlékszem már minden madaramra, csak a Mátyás maradt meg emlékezetemben, mert különös teremtés volt és sajátságos vége lett. Egy szegény asszony hozta a ködmöne alatt; nagy óvatosan körüljárta az udvart, benézegetett a kocsiszínekbe, a kertek, a farakások alá.
- Mit keres?! - rivallt rá a hajdu.
- A kis „szolgabirócskát”.
- Mi jót hozott?
- Egy kis szajkócskát hoztam ő kegyelmének.
- Laci! Laci! - kiáltozá a hajdu, - mire én lemásztam a szénás padlásról és átvettem a madarat, akárcsak egy király, akinek a hódolati adót hozzák.
- Szép vagy, szajkó, - mondám, a tarka barkóját megsimogatva.
- Egy nagy úré volt ez, kérem alássan, Baloghy nagyságos úré, azé a hires követé... most hogy im’ meghalt, én takaritottam rá, hát rám maradt a szajkó, egyik rokon sem vette el, de mivelhogy Mátyásnak hívják az uramat is... Börcsök Mátyás, megkövetem alássan... hát nem tűrhettem otthon, hogy az uramat bizgassa egy közönséges oktalan állat...
- Hát tud beszélni?
- De még hogy! Tud az még tán olvasni is. Maga a nagyságos úr tanitgatta, Isten nyugosztalja. Pi, pi! Adja csak ide az én kezembe úrficska, majd megszólaltatom én mindjárt.
Az asszony megfogta, meglóbálta, mire a szajkó érthetően rikácsolta.
- Ne félj, Mátyás! Ne félj, Mátyás!
Kacagtam, ugráltam örömömben. Az ördögbe is, egy tudós madár, amelyik emberhangon biztatja magát! Ritka dolog, az bizonyos.
- Nohát már most mit akar? - kérdé János hajdú s nagy kegyesen megveregette az asszony vállát.
De már én nem hallgattam az ő ügyét-baját. Az udvar tele volt panaszosokkal, de mit törődtem én apró-cseprő bajaikkal. Én nagy gyönyörűséggel merültem el a szajkóm nézésébe. Én és a macska, mely felmászott a folyosó-oszlopra s onnan leselkedett a rozzant kalitka uj lakójára. Mátyás, mint illik egy félelmet nem ismerő madárhoz, nagy nyugodtsággal illesztgette, igazgatta a tollait, a csőrével megkopogtatta a kalitka fa-rácsát, míg apró, okos szemeivel kiváncsian nézegetett szerte.
Egyszerre megrázta magát, szétcsapott szárnyaival a rácsok között és hopp! a rosszul bevert szegről lefordúlt a kalitka s lent a téglaköveken összetört.
A lesben álló macska villámsebességgel ugrott le az oszlopról, hirtelen elkapta a szajkót s falánk szájában tartva a boldogtalant, rohant vele tüskön-bokron át a pajta tetejére. A megijedt szajkó torkaszakadtából rikácsolta a macska fogai közt:
- Ne félj, Mátyás! Ne félj, Mátyás!
Az udvaron összegyűlt panaszosok nagy hahotára fakadtak, én meg dühösen rohantam a macska után, de - már későn. A kút melletti fűzfán egy csomó veréb csipogott eszeveszetten, mintha azok is kacagnák: Hahaha! Biztathatod magadat! bolond szajkó, hahaha! Lám, ennyit érnek az értelem nélkül betanult szavak! Még a halálod is nevetséges, hahaha!
És messziről még mindig hangzott, bár már csak tompán, elhalóan: Ne félj, Mátyás! Ne félj Mátyás!

AZ ÓRIÁSI CSIZMÁK
A padláson lim-lom közt csodás pár csizma volt. Mikor a kis Lacika megpillantotta, arra a kiáltásra fakadt: - Megtaláltam az óriások csizmáját. - Mert csakugyan szörnyű nagy volt a csizma; a szára hátul meg volt hasítva, a lábfőre rozsdás sarkantyút kötött valamikor a gazdája.
A Lacika apja így magyarázta a csizma eredetét:
- Ez valami fullajtáré lehetett valamikor száz év előtt! Mert tudjátok meg, hogy a régi világban fullajtár futott a nagyúri fogat előtt s hogy tyúkszeme ne fájjon, ilyen nagy csizmát kapott.
- Nagy lehetett ám, édes apám, úgy-e, még az a csizmadia is, aki varrta, - vélte Lackó.
- Eredj te golyhó, az csak olyan volt, mint a többi.
- Jaj be szeretném felhúzni a lábamra!
- Meg ne próbáld valahogy, - inté az apja, - mert olyan bolond csizma az, hogy ha felhúzod, világnak szalad veled.
De Lackó engedetlen gyerek volt, most már csak azért is kedve szottyant a nagy csizmát felpróbálni; csak az alkalomra várt, amikor nem veszik észre.
Felöltötte huszáros dolmánykáját, amit Nagyváradon vett az apja, fejébe nyomta tollas kalpagját, felkötötte bádogkardját, de nem felejtette el szerencsére a kürtöt sem s most már elő, nagy csizmák... beléjök bujt nyakig. Hirtelen felugrott paripájára s gyű... a ló, vagy inkább a csizma vágtatni kezdett alatta, mint a villám.
Lackó szeme megcsillant: Hej, huj, gyöngyélet ez! Száguldni hegyen, völgyön, falun és városon. S aki csak látja, mind bámulva néz: Ni, miféle vitéz ez!
Az iskolás gyerekek irigykedve állnak meg az utcán. A katona, aki ott járkál, a sárga-fekete faköpönyeg mellett, tisztelgésre emeli a fegyverét.
Hát nem nagy gyönyörűség ez! Mindig ezt óhajtotta álmában is.
Trará! Kürtjét megfujja s annak a hangja betölti a völgyeket. Ő csak vágtat, egyre vágtat... porzik az út nyomában.
Kiváncsi népek utána szaladnak a csodálatos kis huszárnak; kéményseprő létrával, a gavallér vasparipán, Bodri kutya nyúlkergető sebességgel, de még csak meg se közelítik, Lackó vissza-vissza nézett és jóízűt nevetett rajtok. Hanem derűre ború, nem sokáig tarthatott a jókedve, estére egy erdőbe ért.
A kis huszár szive összeszorult. Az éj leereszkedett csöndesen s az erdő rémei susogtak a lombok között. Egyedül volt, megremegett. A fáradtság is erőt vett rajta (bezzeg jó volna most otthon a mama puha ágyában feküdni), de az óriás csizma nem eresztette, nyargalt vele lélekszakadtig egyre odább, odább.
A nagy vitézség oda lyukadt ki, hogy sírni kezdett.
Maradna már, de futni kell, pihenni nem lehet.
- Hahó! Hahó! - kiáltja, de senki sem felel; csak a bagoly huhog rémesen.
Fut, fut, de végre nagyot zökken... Hopp, egy semlyékes érhez ért. A nagy csizmák besüppednek.
- Hála Istennek, megállottam - gondolja magában és próbálja a lábát kihúzni.
De sehogyse sikerült neki. Kétségbeesve fújt bele kürtjébe: Hátha meghallaná valaki! Hátha emberek laknak közelben.
Trará! Trará!
Mégis addig ügyeskedett, vergődött Lackó, hogy nagy üggyel-bajjal kihúzta a lábát a csizmákból, egyiket a másik után.
De mit használt, ha már most ő kezdett sülyedni az iszapban folyton alább, mintha el akarná a sár nyelni.
László vitéz imádkozni kezdett:
- Már csak az Istenke menthet meg engem.
S a jó Isten csakugyan küld segítséget azoknak, akik ő hozzá fordulnak. Két ragyogó csillag fénye gyúlt ki a kormos éjben, egyre közelegve.
Hej nem is csillag az, de két lámpás. Többet ér most két lámpás két csillagnál.
Mert a két lámpással az erdőcsősz és felesége jött, akik kihúzták a Lackót a hinárból, tisztára fürdették a kútnál, aztán hazavitték a szüleihez.
Képzelem, hogy volt otthon „ne mulass”.
*
A nagy csizmák bent maradtak az iszapban és ott elpusztultak örökre.
Pedig kár értük, mert ezek a mostani csizmadiák nem tudnak többé ilyen maguktól száguldó lábbelit készíteni.