SZERB ANTAL

A KIRÁLYNÉ NYAKLÁNCA

IGAZ TÖRTÉNET

BIBLIOTHECA
BUDAPEST
1943

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5572-08-1 (online)
MEK-15354

TARTALOM
ELŐSZÓ
ELSŐ FEJEZET 
A NYAKÉK.
MÁSODIK FEJEZET 
A GRÓFNÉ.
HARMADIK FEJEZET 
A NAGYÚR.
NEGYEDIK FEJEZET 
A VARÁZSLÓ.
ÖTÖDIK FEJEZET 
VÉNUSZ LUGASA.
HATODIK FEJEZET 
SZELLEMEK A KANCSÓBAN.
HETEDIK FEJEZET 
A KIRÁLYNÉ.
NYOLCADIK FEJEZET 
ÍGY TÖRTÉNT.
INTERMEZZO 
FIGARO ÉS HAGA GRÓFJA.
KILENCEDIK FEJEZET 
A NYAKLÁNC EXPLODÁL.
TIZEDIK FEJEZET 
A BASTILLE, A PARLAMENT ÉS A KIRÁLY.
TIZENEGYEDIK FEJEZET 
AZ ÍTÉLET.
EPILÓGUS

ELŐSZÓ
Az idők az irodalmárt is arra tanítják, hogy szokott tárgyát félretéve, a Történelem felé tekintsen és tőle várjon ihletést új munkájához.
A középkor és az újkor története a nemzetek története; és elsősorban a nemzetek saját fiainak dolga, hogy megírják hazájuk történetét. De van e történelemnek két korszaka, amely oly egyetemes nagyságú és kihatású, hogy az egész fehér emberiség közös multjának tekinthető: az olasz renaissance és a francia forradalom. Napjaink légkörével a francia földrengés ideje inkább összhangban van, mint a firenzei kozmikus tavasz; és az a társadalmi osztály, amelyhez tartozom, a polgárság, a francia forradalommal kezdi el életét a sorscsillagok alatt - nem vagyok tehát teljesen illetéktelen kívülálló én sem, ha róla kívánok írni.
A tárgy szinte kényszerült rám és hosszú évek félig-meddig öntudatlan előkészületei vezettek feléje. Nehezebb volt a forma, a műfaj kérdése. Írhattam volna történelmi tanulmányt, monográfiát. A tárgy roppant nagy és meglehetősen feldolgozott volta következtében természetesen csak valami részletkérdésről írhattam volna; de a legkisebb részletkérdés feltárása is olyan stúdiumot igényel, amelyet csak ifjúságom kedves otthonában, a nagy párisi könyvtárakban végezhettem volna el - s ezek most előttem bizonytalan ideig zárva maradnak.
Írhattam volna regényt; és bevallom, ez a terv nagyon sokáig kísértett bennem. De a történelmi regény műfajához éppúgy nincs bátorságom, mint ahogy nem mernék regényt írni, amely olyan országban játszódik, ahol sosem jártam. Valami tisztességes félelem visszatart attól, hogy egykor valóban élt személyek szájába olyan szavakat adjak, amelyeket sosem mondtak el, szívébe érzéseket, amelyekről nem tudom ellenőrizni, vajjon nem csak a saját érzéseim-e, utakat tétessek meg velük, amerre sosem jártak.
Így jutottam el egy műfajhoz, amelynek egyelőre nem tudok nevet adni. „Igaz történetnek” neveztem el, mert elmondom minden regényszerű díszítgetés és hozzátoldás nélkül XVI. Lajos korának egy nevezetes eseményét, amelynek a történettudomány úgyszólván minden részletét felderítette. Az esemény maga is már olyan természetű, hogy mintegy az egész kor jelképének lehet tekinteni, mert, mint az eszményi dráma, magába sűríti mindazt, ami az ezerarcú eseménytömegben a legjellemzőbb és a leglényegesebb. De azonkívül kilátópontnak is használhatom, ahonnan perspektíva nyílik a korszak minden irányába; úgy tekinthettem, mint egy szökőkutat a versaillesi parkban, ahonnan csillagalakban fasorok indulnak mindenfelé és igyekeztem ezeket a fasorokat is bejárni.
A nyersanyagot, a Nyakláncper történetét, úgyszólván készen kaptam Frantz Funck-Brentano „L’affaire du collier” című kitűnő könyvében, amely teljes, óriási kiterjedésű dokumentum-kincs alapján íródott. Célom nem az, hogy új képet adjak a Nyakláncperről - hiszen ez a kérdés Funck-Brentano könyvével lezártnak tekinthető -, hanem, amint mondtam, kilátópontnak tekintettem csak, ahonnan a közeledő forradalom felé lehet tájékozódni. Éppen ezért nem is ragaszkodtam szigorúan a Nyaklánchoz; igyekeztem minél több „jellegzetes apró tényt” beleszőni elbeszélésembe, követve az utólérhetetlen nagy mestert, akihez szellemtörténeti ifjúkorunk után meglett fővel mindnyájan visszatérünk, Hippolyte Tainet. És a tényeket megmagyaráztam, amennyire szükségesnek látszott és amennyire tudtam; tettem ezt abban a szerénységre intő tudatban, hogy a történelem végeredményben megmagyarázhatatlan.

ELSŐ FEJEZET
A NYAKÉK.
A nagy forradalom előtti évtizedekben élt Párisban két német ékszerész: Charles August Boehmer, akinek nevét Bo-emernek ejtették a franciák, és Paul Bassenge, akinek francia neve családjának francia származására mutat, ősei hugenotta menekültek voltak, Lipcsében éltek, amíg ez a Bassenge vissza nem származott Párisba és be nem társult az öregedő Boehmer üzletébe. Boehmer igen nevezetes ékszerész lehetett és már XV. Lajos uralkodása alatt megvásárolta magának a „joaillier de la couronne et de la reine”, a korona- és királynői ékszerész címet.
A két ékszerész, vagy legalább is Boehmer, aki kettőjük közül e történet előterében szerepel, nem lehetett egészen átlagember. Bennük is ott élhetett a nagyság álma és szenvedélye és a maguk ékszerészi módján igyekeztek hírre és halhatatlanságra. Évek hosszú és csendes munkájával összevásárolták Európa árubabocsátott legszebb gyémántjait. A gyémántokat nem foglalták párisias ízlésű keretbe, nem adták el, hogy vagyont szerezzenek és a pénzen olyan földbirtokot vásároljanak, amely nemességgel jár együtt; a gazdagodó polgárok akkoriban ezt tették, de Boehmerék külön úton jártak. A gyémántokat elzárták üzletükben és amikor már sok gyémánt összegyűlt, hozzáláttak a nagy műhöz. Elkészítettek az akkori világ legdrágább ékszerét. Erről a rekordkincsről, a végzetes gyémántnyakékről szól történetünk.
A nyakéket nagyon kevesen látták, még történetünk szereplői közül is - majd később megtudjuk, miért nem; nem függött senkinek sem a nyakán, nem a hordozójára hozott bajt, mint valami maleficum, hanem mint az elátkozott Niebelung-kincs a Rajna mélyén, pusztán azáltal vált végzetessé, hogy egy rövid ideig a világon volt. De az utókor szorgalmas tudósai megtalálták tervrajzát Boehmerék írásai között és így nem titok, hogy milyen lehetett. A rajz alapján attól félünk, hogy tulajdonképpen nem is volt nagyon szép; olyan hihetetlenül nagy, olyan barbáran, népvándorláskori leletként „kincs” lehetett, hogy inkább megdöbbenést kellett kiváltania, mint elragadtatást. Három gyémántláncból állott, közülük a harmadik és leghosszabb többsoros, a láncokról gyémánt médaillonok függtek és végűl is négy gyémántbojtban végződött.
Boehmerék az ékszert eredetileg Du Barry grófnénak szánták, vagyis XV. Lajos királlyal akarták kifizettetni. De XV. Lajos hirtelen meghalt, feketehimlőben és elhagyatva, Du Barry száműzetésbe ment Louveciennes-be és a nagy sic transitban Boehmeréknek új gloria mundi után kellett szétnézniük. Felkínálták az ékszert a spanyol udvarnak, de ott megrémültek az árától.
Nemsokára ráeszméltek, hogy csak egy valaki van a világon, akit nyilván a sors is arra szemelt ki, hogy ennek a kincsnek birtokába jusson: ez Marie Antoinette, Franciaország ifjú királynéja. A régi uralkodók és uralkodónők általában szerették az ékszereket, azt tanítja a história - de Marie Antoinette kartársainál is jobban szerette, szenvedélyesen, leküzdhetetlen vággyal. Több ékszere is volt, mint más királynénak. Hazulról, Bécsből rengeteg gyémántot hozott magával kelengyéjében, majd pedig XV. Lajos király, férjének nagyapja, neki adta elhalt menyének, Mária Jozefának gyémántjait és gyöngyeit, többek közt egy gyöngynyakéket, amelynek a legkisebb gyöngye is akkora, mint egy „aveline” (csövesmogyoró, mondja Sauvageot szótára. Talán amerikai mogyoró). Ezt egykor Ausztriai Anna hordta és hagyta örökül a francia királynékra - Ausztriai Anna, XIII. Lajos felesége, úgyhogy ez az ékszer talán azonos azzal a másik híres nyakékkel, amelyet mindnyájan ismerünk az öregebbik Dumas Három Testőréből.
A királyné nem panaszkodhatott sem XV., sem XVI. Lajos fukarságára, de szenvedélyét a kapott ékszerek nem elégítették ki; titokban is vásárolt ékszereket, emiatt anyja, a bölcs és szentéletű Mária Terézia súlyosan meg is korholta leveleiben, mondván, hogy üdesége a legszebb ékszer. De Boehmer is jól ismerhette a királyné szenvedélyét: hiszen 1774-ben megvásárolt tőle 360.000 frankért egy hat gyémántból álló fülönfüggőt, amely szintén Du Barry grófné számára készült, Boehmer 400.000 frankért kínálta, de a királyné kiszedetett belőle két gyémántot és két saját gyémántjával helyettesítette be, hogy olcsóbb legyen, az összeget pedig részletekben fizette ki.
Boehmernek tehát minden reménysége meglehetett arra, hogy a királyné meg fogja vásárolni a rekordékszert is. De ezúttal csalódnia kellett. A király szinte hajlandónak mutatkozott, csakhogy maga a királyné sokallta az összeget; 1,600.000 font nagy pénz egy királynénak is, különösen, amikor nem megy jól neki. Marie Antoinette a nagy háborúra gondolt, Franciaország legrokonszenvesebb háborújára, amelyet Anglia ellen vívott Amerika függetlenségéért, és azt mondta: - Nagyobb szükségünk van egy hajóra, mint egy ékszerre.
A ékszer pedig már megvolt és mint egy gazdátlanná vált és rosszul csomagolt nagy rádiummennyiség, hangtalanul és láthatatlanul sugározta magából a végzetet.
Mi azonban megállunk egy pillanatra, lélekzetet veszünk és egy kis gazdaságtörténeti elmélkedésbe bocsátkozunk, Boehmer vállalkozásával kapcsolatban. Mert az ékszer elkészítése, ez a fontos, vállalkozás volt. Nem megrendelésre készítette, mint elődei, a régi századok nagy művesei és ötvösei, mint ahogy mondjuk Benvenuto Cellini dolgozott - hanem „piacra”. Elkészítette nem hogy keresletet elégítsen ki, hanem úgyszólván azért, hogy a kínálat megteremtse a keresletet. Még hozzá meglehetősen kockázatos piacra dolgozott, minthogy igen kevés vevő jöhetett számításba.
A másik meglepő mozzanat pedig a rekord, a nagyság álma. A nagyság sok-sok évszázadon át a két Első Rend privilégiuma volt, az Egyházé és a Nemességé. A lovag gondolhatott arra, hogy valami páratlan vitézi tettel bámulatba ejtse a világot, a szent ember gondolhatott arra, hogy az önmegtagadás valami soha-nem-volt és riasztó formájával felrázza felebarátainak alvó lelkiismeretét, és egy-két évszázad óta már a szellem embere is gondolhatott arra, hogy művével felülmúlja az előtte élt alkotókat - de a polgár, a kereskedő, az iparos? még ha vagyont is gyüjtött, azt sem rekordszándékkal gyüjtötte akkoriban, tehát nem azért, hogy neki több legyen, mint másnak. Boehmer viszont nem pusztán úgy akart remeket alkotni, mint ahogy a céhek mesterjelöltjei; nem ipari, hanem kereskedői rekordot akart állítani, ékszert, amely nem szebb, hanem drágább a többinél. Boehmer a maga módján úttörő és utól is érte az úttörők balsorsa.
Persze tudjuk, hogy a kapitalizmus öregebb Boehmernél, de Boehmer viselkedése már a kapitalizmus egy késői formája, már az az angol-amerikai típus, amely a XIX. század második felében jut uralomra és Boehmer korában bizonyára még nagyon ritka lehetett.
Ilymód Boehmer is kitűnő illusztrációja annak a tételnek, hogy az Ancien Régime-et, XV. és XVI. Lajos korát nem választja el világok szakadéka a forradalom utáni kortól. „A franciák”, mondja Tocqueville, a mult század elejének nagyszerű politikai gondolkozója, „1789-ben a legnagyobb erőfeszítést fejtették ki, amelyet nép valaha véghezvitt, hogy történelmüket két részre hasítsák és mély szakadékkal válasszák el azt, ami volt, attól, ami lesz.” De a bíráló és tárgyilagos utókornak nem szabad ezt készpénznek vennie. Tocqueville úgy látta, és a tudósok 50 év óta többnyire egy véleményen vannak vele, hogy a forradalom nem teremtett a semmiből új világot, hanem csak hirtelen, csodaszerűen megérlelte mindazt, ami már azelőtt is csirázott és növekedett és talán a forradalom nélkül is gyümölccsé érik, csak éppen lassabban.
Ezért kitűnő példa Boehmer vállalkozása: látjuk, hogy a nagykapitalista mentalitás, a mindenáron való többtermelés és a gazdasági rekord szelleme megvolt már a XVIII. században is, és már akkor is épp úgy robbantott és döntött össze világokat, mint később. Ez a szellem tehát nem pusztán azoknak az intézményeknek a következménye, amelyeket a francia forradalom hozott létre, mint ahogy a forradalom ellenségei tanítják.
De még másra is következtethetünk. Egy gazdaságilag nyomott hangulatban lévő országban valószínűleg nem jut egy ékszerésznek sem eszébe, hogy olyan ékszert készítsen, amilyen még soha nem volt a világon; ez a szándék egy egész nemzedék vagy egy egész ország gazdasági önbizalmáról tanuskodik. Boehmerék vállalkozása igazolja azt, hogy az Ancien Régime egy nagy gazdasági fellendülés tanuja volt. Ezt is Tocqueville állította elsőnek, de adatszerű, tudományos módszerrel csak a XX. század elején bizonyították be nem-francia tudósok, egymástól függetlenül az orosz Ardasev és a német Adalbert Wahl.
A gazdagodás már XV. Lajos alatt megindult, a Hétéves Háború egy pillanatra megállította, azután XVI. Lajos alatt üteme meggyorsabbodott. Növekszik a vasbányák és kohók száma. Eddig Franciaország Angliából és Németországból kapta a vasat, amelyet feldolgozott; ezentúl maga állítja elő Elzász, Lotharingia és Nantes acélműveiben és főkép Amboise-ban. Óriási fejlődésnek indulnak a textiliparok, kiváltképen a gyapjúfonás. Sèvres porcellánnal, a Gobelins szőnyeggel, Saint-Gobain üveggel, Baccarat kristállyal, Rouen és Nevers fayence-szal látja el a világot. A gép elkezdi diadalútját. Marseille a világ egyik legfőbb kikötője lesz. A versaillesi béke után 1786-ban Angliával kereskedelmi szerződést kötnek, amely előnyös ugyan a francia mezőgazdaságra, de árt a kereskedelemnek és iparnak. De még így is Anglia után Franciaország a világ leginkább jómódú országa. A forradalom után csak 1835-ben érték el azt a kereskedelmi mérleget, amelynél 1787-ben tartottak. Talán itt említhetjük meg azt is, mint a gazdasági vérkeringés gyorsulásának jelét, hogy XVI. Lajos uralkodása alatt a tőzsdézés olyan arányokat öltött, hogy 1787-ben Mirabeau már szükségesnek látta felemelni ellene mennydörgő intő szózatát.
Amikor XVI. Lajos trónra lép, mindenfelé a bőség jelképeit rakják ki, annak kifejezéséül, hogy mit várnak uralkodásától. A hölgyek akkoriban toronymagasságú hajviseletükben hordták a koreszméket kifejező szimbólumokat: XVI. Lajos trónraléptekor a nők feje búzakalászokkal volt súlyos, mint az alföldi rónaság.
És a királyság zilált pénzügyi helyzete, a hirhedt deficit, amely kirobbantja a forradalmat? Igaz. De ez a pénzügyi válság a királyi pénztár válsága volt, nem a nemzeté, nem a népé. Arról volt szó, hogy a királynak, vagyis az államkincstárnak több a kiadása, mint a bevétele. Ezen kétféleképen is lehetett volna segíteni: vagy a kiadások csökkentésével, vagy a bevételek fokozásával. A királyságnak mondhatnók egyéni tragédiája volt, hogy akkori helyzetében belső okokból egyiket sem tudta véghezvinni. Az ország jómódjára vagy szegénységére ez egyáltalán nem jellemző.
A fellendülés XVI. Lajos uralkodása alatt nemcsak gazdasági téren észlelhető, hanem a külpolitikában is. A két előző Lajos sok esztelen és részben egyáltalán nem dicső hadjárata után most Franciaország szelídlelkű királyának és kitűnő külügyminiszterének, Vergennes grófnak vezetésével bölcs békepolitikát folytat. Ellenáll a háborús kísértéseknek, amelyekkel nyugtalan szövetségese, II. József császár, a mi „kalapos királyunk”, Marie Antoinette fivére csábítgatja; csak egy háborúban vesz részt, Anglia ellen, Amerika függetlenségéért. Ez a háború meglehetősen kényelmesen, francia részről igen kevés véráldozattal és hosszú ideig változó szerencsével folyik, az angolok elfoglalnak francia gyarmatokat, a franciák elfoglalnak angol gyarmatokat, míg végre 1781-ben az egyesült amerikai és francia seregek Yorktownnál döntő győzelmet aratnak. 1782-ben hazajön La Fayette, az amerikai szabadság francia hőse és az Operaházban megkoszorúzzák. 1783 szeptember 3-án megkötik a versaillesi békét (ezt az első versaillesi békét milyen végzetes második fogja követni!), a franciák nem örülnek a szelíd békefeltételeknek, mégis boldogan érzik, hogy kiköszörülték a csorbát, amelyet a Hétéves Háború ejtett a francia gloire-on.
És főkép szellemi szempontból érezhető a mindent eltöltő életlendület. 1780-ban, mondja Tocqueville, elvész a franciákból az a tudat, hogy országuk hanyatlóban van; ekkor fejlődik ki bennük a végtelen perfektibilitás hite, az a hit, hogy az ember és világa az idők folyamán egyre jobb és jobb lehet - a fejlődés gondolata. És íme léghajók szállnak fel, Montgolfier meleg levegővel és Charles hidrogénnel telt ballon alatt, egyesek leesnek és belefulladnak a La Manche-csatornába, mint Pilâtre de Rozier, mások átrepülik és francia zászlót tűznek ki az angol parton, mint Blanchard; gépeket és orvosságokat találnak fel és Buffon tekintete előtt megnyílik a föld ősi története; az antik világ szépsége új renaissance-ot él, amióta kiásták Pompeiit és az embereknek kezd igazi fogalmuk lenni az antik életérzésről és szépségkultuszról; magnus ab integro saeclorum nascitur ordo.
Nem, semmiképen sem lehet azt mondani, hogy dekadens kor ez, az Ancien Régime halálosan szép utolsó ősze - a történelem korszakait nem lehet évszakokhoz hasonlítani, mert mindegyik már a következővel terhes. Mindenki hallotta Talleyrand híres mondását: Aki nem élt az Ancien Régime alatt, nem ismeri az élet édességét. Az élet édességét akkor nyilván csak a szerencsésen születettek ismerték és azok nem voltak nagyon sokan; de Franciaország XVI. Lajos idejében a többi ember számára sem lehetett pokol; legfeljebb túlfűtöttségben hasonlított erre a helyiségre.
A XVIII. század végén Franciaország „formában volt”. Spengler használja ezt a sportkifejezést azokra a nemzetekre, amelyek alakítani tudják a maguk és világuk történelmét. Franciaország formában volt, feszülő izmokkal készült arra a nagy észszerű csodára, amelyet nem is sejtett: a forradalomra. Ennek az öntudatlan készülésnek titkaiba szeretne bevilágítani ez a mi történetünk.

MÁSODIK FEJEZET
A GRÓFNÉ.
Miután bemutattuk a tárgyat, a Tárgyat a szó szoros értelmében, a végzetes Niebelung-kincset, most mint a régi filmeken, bemutatjuk a szereplő személyeket premier planban. Ezek az arcképek és előtörténetek elég sok helyet vesznek igénybe, de ez természetes is, mivelhogy történetünk jellemtragédia vagy jellemvígjáték, amint iskoláskönyveink ezt a műfajt elképzelték: ha színpadra helyezünk ilyen és ilyen jellemeket, azoknak az adott helyzetben így és így kell viselkedniük; sorsuk jellemükből következik. Ha elmondjuk, kikről van szó, elmondtuk már történetünk felét.
Hősnőnk, vagy legalább is egyik hősnőnk, La Motte grófné, igen alacsonyan kezdte pályafutását. Amikor megjelenik a színen, nyolc éves és koldul. Előzőleg libákat őrzött, de azt sem szívesen.
A Marquise de Boulainvilliers férje kíséretében hintóján passy-i birtokára igyekezett, mert Passy akkor még nem volt Páris villavárosa, hanem különálló kis falu, a várostól messze, a párisiak üdülni jártak oda. A kocsi lassan ment. Egy kisleány karján tartva egy még kisebb leányt, odafutott a kocsihoz és a következő meglepő szavakkal kért alamizsnát:
- Az Isten szentséges nevére kérem, adjanak néhány garast két kis árvának, aki a Valois királyok véréből való.
És a koldusleány tekintetében úgy látszik volt valami, ami sejtelmes nyomatékot adott szavainak. A marquise férje tiltakozása ellenére megállíttatta a hintót. A kisleány már belekezdett furcsa történetébe. A marquise végighallgatta és kijelentette, hogy ha igaznak bizonyul, amit beszél a kisleány, magához veszi és anyja helyett anyja lesz.
Azután utánajárt a dolognak, megkérdezte a környékbelieket és főkép a plébánost, akinek nyájához tartozott a két kis koldus. A Nyaklánc történetében, mondja Stefan Zweig, az a legkülönösebb, hogy a leghihetetlenebb dolgok is igazaknak bizonyulnak. A plébános kétségbevonhatatlan adatokkal igazolta, hogy igaz az, amit a kislány mesélt. Csakugyan a Valois-k királyi vére folyt erükben.
Egyenes vonalban, apai ágon, a nagy I. Ferenc fiától, II. Henrik királytól származtak, aki 1547-től 1559-ig uralkodott. II. Henrik és Nicole de Savigny viszonyából született ükapjuk, Henri de Saint-Rémy; a király elismerte fiának és legitimálta. Vér szerint tehát közelebb álltak Szent Lajos koronájához, mint az uralkodó Bourbon-család. Címerük ezüst alapon két vesszőnyaláb, fölötte három liliom, a Valois-k híres liliomai. „A kis koldusleány ismerte címerüket, sőt talán ez volt az egyetlen dolog, amit tudott, szörnyű elhagyatottságában”, mondja Funck-Brentano. „És amikor megdöbbentő pontossággal beszélt erről, vagy pedig őséről, Nicole de Savigny királyi fattyáról, teste, amelyet meggörnyesztett a nyomor, kiegyenesedett, lázadón és gőgösen”.
És volt is miért. A Valois-vér az erekben, micsoda fatális örökség! Micsoda elátkozott Niebelung-kincs ez is! Századunknak talán legdöntőbb, legérdekesebb tudományos vitája az a kérdés, vajjon mikor dől el az ember jelleme és sorsa, születése előtt vagy születése után? átöröklés vagy környezet? „gének” vagy behaviorism? titokzatos kis testecskék, amelyek az ősök testéből költöznek át az ivadékba, vagy pedig a gyermekkorban szerzett „kondicionált reflexek”, ösztönös viselkedési módok, amelyek bizonyos körülmények között mindig megismétlődnek?
Valószínűleg mind a két tábornak igaza van, vagy inkább egyiknek sem. Az ember jellemének kialakulásában játszhat bizonyos szerepet az átöröklés is és a gyermekkori beidegzések is, és amellett az egyéniség sokkal bonyolultabb, semhogy akár az egyik a két tényező közül, akár mind a kettő együttvéve maradék nélkül meg tudná magyarázni. Nem hisszük tehát, hogy Jeanne, a kis koldusleány sok tulajdonságot örökölt volna a Valois-királyoktól. Hiszen a házasságok révén a nemzedékek folyamán annyi más, részben egyáltalán nem előkelő vér is keveredett ereibe. Jellemének kialakulását kellőképen megmagyarázza, amint majd látjuk, gyermekkora és társadalmi helyzete, amely abból a tudatból fakadt, hogy ő a Valois-k ivadéka - tehát származása igenis döntően hatott sorsára, de nem az átöröklés titokzatos útján, hanem a tudaton keresztül.
És mégsem állhatjuk meg, hogy egy pillanatig el ne játsszunk a gondolattal. Azt mondják, vannak csodálatos visszaütések... A Valois-ház 1328-tól 1589-ig uralkodott Franciaországon, a Százéves Háború és a renaissance nagy és vad századain át. Ő értük égett el Jeanne d’Arc Rouenban, ők kovácsolták birodalommá a hűbériségben széthullt francia földet, az ő büszke seregeik verekedtek Leonardo és Michel Angelo Itáliájában és ők rendezték a Szent Bertalan-éjszakát. Akadt közöttük őrült, mint VI. Károly, véres zsarnok, mint XI. Lajos, lánglelkű bohém-nagyúr, mint I. Ferenc. Nagyszerű és szörnyű család volt, nemes fenevadak, minden lépésükben benne döngött a történelem. Ez a gőg Jeanneban, ez a puha vadság, ez az egész vadmacskai dac és éles fog, vajjon nem az ősök hazajáró lelke? És a történetben, amely most következik, a két nő harcában, vajjon nem a két ősi ellenség fojtogatja egymást, a két család, amely valamikor „két szomszédvárrá” alakította Európát és gyűlöletét átszármaztatta a késő utódokra is: a Habsburg és a Valois?
A Saint-Rémy-család nemzedékeken át fontette-i birtokán élt, Bar-sur-Aube közelében, Franciaország északkeleti részén. Úgy éltek, mint ahogy illett királyok fiaihoz, amikor nem ülnek trónuson: gazdálkodtak és vadásztak, esetleg vadat oroztak és időnkint, titokban, a legkirályibb mesterséget is gyakorolták, a pénzverést. Erre nagy szükségük lehetett, de úgy látszik keveset használt: Jeanne apja, Jacques de Saint-Rémy, Luz és Valois bárója teljesen elszegényedett. Már nem a kastélyban lakott, amelynek teteje beszakadt és szemeláttára omladozott, hanem a majorsági épületben; parasztokkal érintkezett és feleségül vette parasztleány-szeretőjét, Jeanne anyját. Ez az asszony végleg tönkretette és amikor elbetegesedett, ki is dobta; Jacques de Saint-Rémy a párisi Hotel Dieu-kórházban fejezte be nyomorúságos életét. Az asszony egy katonával állott össze, a kis Jeanne (1756-ban született) sorsa most fordult igazán keserűre, koldulnia kellett és anyja és mostohaapja rajta töltötte ki minden dühét, amely az elviselhetetlen élet ellen irányult.
Ekkor történt, hogy a Marquise de Boulainvilliers 1763-ban magához vette Jeannet és kis húgát, aki nemsokára himlőben meghalt. Jeanne 14 éves koráig egy leánynevelőintézetben nőtt fel, azután pedig pártfogónője elhelyezte egy párisi szabónő üzletében.
A rokokó századában a párisi szabó üzlete már épp olyan európai nevezetességű hely, mint napjainkban, sőt talán még inkább az. Páris egyik legszembetűnőbb vonása a sok szabászműhely és divatárukereskedés volt. Louis-Sébastien Mercier, akire még sokszor hivatkozunk, 1781-ben nagyszerű Tableau de Paris-jában irodalmi leltárat vesz fel az akkori Párisról, megalapítva a városleírás kitűnő és csak mostanában kiviruló műfaját; könyvében hosszú fejezetet szentel a varrólányoknak.
„A boltban ülnek, sorban egymás mellett, láthatja őket az ablaküvegen át. Pomponokat varrnak fel, cicomákat, gáláns diadaljelvényeket, amelyeket a divat szül és változtat. Szabadon nézheti őket és ők is szabadon nézhetik Önt.”
„Ezek a pulthoz láncolt leányok, tű a kezükben, szünet nélkül az utcára vetik tekintetüket. Figyelmüket nem kerüli el egy járókelő sem. Az utcához legközelebbi helyért nagy harc folyik, mert a férfiak arravonuló brigádjai mindíg odavetnek egy-egy hódoló pillantást.”
„A leány örül a neki szegzett pillantásoknak és azt képzeli, ezek a férfiak mind szerelmesek belé. A járókelők nagy száma csak változatossá teszi és megnöveli gyönyörűségét és kíváncsiságát. Így lesz elviselhetővé ez a helyhezkötött mesterség, egyesítve a látás és láttatás örömeit. De el kellene rendelni, hogy mindig a legcsinosabb üljön legelől.”
„A leányok közül sokan reggel elmennek az úrhölgyek toalettjéhez, kosarukban pomponokkal. Fel kell díszíteniük vetélytársnőiknek, a szépasszonyoknak homlokát; el kell hallgattatniuk magukban nemük titkos féltékenységét és foglalkozásszerűen szépíteniük kell azokat, akik lenézően bánnak velük. Néha a kislány olyan csinos, hogy jelentéktelen lesz mellette a gazdag hölgy gőgös homloka. A hölgy udvarlója hirtelen hűtelen lesz, a tükör sarkában nem les mást, mint a kicsike friss száját és bíbor orcáját, pedig annak nincsenek sem lakájai, sem ősei.”
„Nem egy leány a boltból egy ugrással egy angol hintóban terem. Azelőtt boltilány volt; egy hónap mulva már vásárolni jön oda, magasan hordja a fejét, arca diadalmas és régi főnöknője és kedves társnői megkékülnek az irígységtől.”
„Vannak egyes üzletek, ahol szigorú a hang és a lányok mind tisztességesek. De maga a tulajdonosnő csodálkozik ezen legjobban és mindenkinek elmeséli, mint valami világcsodát. Mintha fogadást kötött volna, hogy végül is azt mondhassa: Van Párisban egy divatáruüzlet, ahol minden leány szűz és ez az én erényemnek és éberségemnek köszönhető.”
Egyszóval feltételezhetjük, hogy Jeanne a divatáruüzletben sokkal többet tanult, mint a leánynevelőintézetben, ahol 14 éves koráig tartózkodott.
Sokat tanult, de nem boldog. Általában olyan természet, hogy sohasem elégedett, égető, maró nyugtalanság él benne, sehol sem találja a helyét. Valószínűleg mindenképen elégedetlen lenne, az a fajta - de mekkorára fokozza ezt az alkati elégedetlenséget a királyi származás tudata! A Marquise néha magához veszi, hogy megvigasztalja, de Jeanne az úriháznál úgy érzi, cselédsorba került és csak növekszik gyötrő megalázottsága. Addig hízeleg pártfogónőjének, amíg az hivatalosan meg nem erősítteti Jeanne Valois-származását és 1776-ban a királytól évi 800 font kegydíjat eszközöl ki számára. Magához veszi Jeanne életbenmaradt húgát, Marie-Annet is és mindkettőjüket elhelyezi a longchampsi kolostorban, ahová csak előkelő leányokat fogadnak be növendékül.
Jeanne 21 éves és nyugtalansága egyre nő. Akármi is történik, gyermekkorát semmi sem fogja többé kiirtani belőle: mindig is az marad, aki a Valois-ősökre hivatkozva koldult az országút porában, a déclassée, az osztályából kiesett, aki az egész társadalom ellensége.
„A természettől legyőzhetetlen gőgöt kaptam osztályrészül és Mme de Boulainvilliers jósága csak még ingerlékenyebbé tett”, írja ő maga. „Ó jaj, miért is sarjadtam a Valois-k véréből? Fatális név, te nyitottad meg lelkemet a vad büszkeség előtt! Miattad hullnak könnyeim, miattad vagyok oly boldogtalan.”
Ehhez a típushoz hozzátartozik bizonyos szuggesztív ékesszólás is; különösen olyankor, amikor szenvedéseit kell előadnia.
Jeanne nem sokáig marad a kolostorban. Semmiféle hivatást nem érez arra, hogy apáca legyen és egy szép nap húgával együtt megszökik. Bar-sur-Aube-ban híre jár, hogy két hercegnő szállt meg a város legutolsó fogadójában; azzal a céllal jöttek, hogy visszaszerezzék ősi földjüket. A bari társaság középpontja, Surmont törvényszéki elnök felesége kötelességének tartja, hogy házába fogadja a bajban lévő két ifjú hölgyet, akit talán titokzatos ellenségek üldöznek. Minthogy a hölgyek ruhatára igen szűkös, mindjárt kölcsönad nekik egy-egy ruhát, a jelenlevő fiatalság nagy szórakozására, mivelhogy az Elnökné Asszony rendkívül terjedelmes. De másnapra a két hölgy úgy átalakította a ruhát, hogy tökéletesen állt rajtuk. Az Elnökné Asszony kissé csodálkozott, de azután lassankint megszokta, hogy Jeanne az úr a háznál. A két leány egy hétre jött és egy évig maradt - ez az év, mondta később az Elnökné Asszony, életének legkeservesebb esztendeje volt.
Itt ismerkedett meg Jeanne Marc-Antoine-Nicolas de la Motte-tal. La Motte fiatal nemes ember volt, tiszt a szomszédos Lunévilleben állomásozó zsandárezredben, ahol apja, a Szent Lajos-rend lovagja is szolgált. Az úri társaság Barban is műkedvelő színielőadásokkal szórakozott, mint akkoriban mindenhol szerte az egész világon. La Motte nagy színészi tehetségnek számított és Jeanne minden bizonnyal csakugyan az volt; sokat szerepeltek együtt. „És addig-addig szavalgatták”, mondja Funck-Brentano öreguras kedélyességgel, „amíg sürgősen össze nem kellett házasodniuk”. 1780 június 6-án keltek egybe.
Az Elnökné Asszony ebből az alkalomból végre kidobta Jeannet és az ifjú házasok némi bolyongás után Lunévillebe költöztek. Ikreik születtek, de mindjárt meg is haltak és Jeanne egy időre, úgy látszik takarékosságból, megint kolostorba vonult. Egyébként adósságokból és La Motte gyanús üzleteiből éltek. La Motte ekkor vette fel a grófi címet is.
La Motteról nincs semmi különös mondanivalónk, nem szükséges részletesen bemutatni. Olyan jómodorú és rendkívül undorító, szemtelen és gyáva francia strici volt, amilyent mindenki százával ismer, aki járt Franciaországban. Ez a típus a gallok földjén úgy látszik örök. Útálta a munkát, szerette a nőket, nagyon csúnya volt, de olyan szépnek tartotta magát, hogy időnkint a nők is elhitték neki.
1781 szeptemberében az ifjú házasok megtudták, hogy Jeanne pártfogónője, a Marquise de Boulainvilliers, a saverne-i kastélyban van, mint Rohan bíbornok vendége. Jeanneban megszólal az a titokzatos hang, amely a tehetségeket vezérli - összecsomagolnak és elmennek Saverneba.
Jeanne ekkor 25 éves. Haja hullámos és gesztenyebarna, szeme kék és kifejezésteljes, szája kissé nagy, de szintén kifejezésteljes, mosolya elbájoló, „szívhez szóló”, írja Beugnot, aki tapasztalatból beszél. Mellét a kortársak kissé fejletlennek találják. Legfőbb vonzóereje, úgy látszik, a hangja, a beszéde. „A természet megadta neki a rábeszélés veszedelmes adományát”, írja a Nyaklánc-per egyik szereplője, majd hozzáteszi: „Ami az erkölcs és az állam törvényeit illeti, Mme de la Motte, minden rossz szándék nélkül és végtelen természetességgel, de egyáltalán nem is gyanította a létezésüket”.

HARMADIK FEJEZET
A NAGYÚR.
A nagy antik történetírók, kiváltképen Titus Livius, minden fontosabb esemény előtt elmondták az előjeleket, amelyek az események bekövetkezését hirdették. Ezt részben vallásuk kívánta így, amely jóformán nem is állt egyébből, mint abból, hogy hittek az előjelekben, részben pedig úgylátszik művészi hangulatkeltésből tették. A felvilágosult olvasó bizonyára nem hisz már az efféle babonákban, nem hiszünk bennük természetesen magunk sem - de a dolgok valamennyien összefüggnek egymással, az kétségtelen, és az ókoriak mégis okos emberek voltak... hadd mondjunk el tehát egy-két előjelet.
Goethe fiatalkorának legtitánibb éveit élte Strassburgban, amikor a 14 éves Marie Antoinette Párisba való útja közben e városba érkezett. Itt, Franciaország és a Német-Római Birodalom határán, semleges területen, a Rajna egyik szigetén adták át a franciáknak a Dauphinet. (Dauphine a Dauphin felesége. Dauphin pedig a francia trónörökös, mert a Dauphiné tartomány örökös ura - mint ahogy az angol trónörökös walesi herceg.) A házasságkötés Bécsben történt, az Augusztínusok templomában, per procurationem, vagyis a távollévő férjet Ferdinánd főherceg helyettesítette.
A szigeten díszes pavillont építettek. Goethe a fogadást megelőző napokon megvesztegette az őröket és barátaival meglátogatta a termeket, hogy megcsodálják a kifüggesztett gobelineket. A legtöbb nagyon tetszett nekik, kiváltkép azok, amelyek Rafael kartonjai után készültek; de a főterem főgobelinje Goethéből megnevezhetetlen irtózást váltott ki. Ez a szőnyeg ugyanis mitológiai jelenetet ábrázolt; Jázon, Medea és Kreuza történetét. „A trónus baloldalán,” írja Goethe a Dichtung Und Wahrheitban, „a legszörnyűbb halállal viaskodó menyasszonyt lehetett látni, jobbra az atya (Jázon) borzadozott lábánál fekvő meggyilkolt gyermekei fölött, mialatt a fúria (Medea) sárkányfogatán a levegőbe emelkedett...”
„Micsoda - kiáltottam fel, a jelenlévőkre való tekintet nélkül - milyen meggondolatlanság ez? Hogyan szabad egy ifjú királynénak példaként a legszörnyűbb esküvőt idézni a szeme elé, amikor először lép be országába? Hát a francia építészek, díszítők, kárpitosok között nincsen egy sem, aki érti, hogy a képek jelentenek is valamit, hogy a képek hatnak az értelemre és az érzelemre, benyomásokat váltanak ki, sejtelmeket ébresztenek fel?” Úgylátszik nem volt egy sem. Goethét megnyugtatták társai, hogy rajta kívül senkinek sem jut eszébe ilyesmi.
„A fiatal hölgy szép és előkelő, éppoly derűs, mint amilyen impozáns, arcára azóta is kitűnően emlékszem,” folytatja Goethe idősebb korának udvari modorában. „Üveghintajában mindnyájan nagyon jól láthattuk; kisérőnőivel bizalmas beszélgetésben mintha a menet elé özönlő tömegen tréfálkozott volna.” Tehát már akkor is azt a benyomást keltette, hogy mulat az embereken.
Goethe azután megemlíti, hogy az első rossz óment nemsokára egy sokkal szörnyűbb követte: amikor a Dauphine megérkezett Versaillesba, Párisban tüzijátékot rendeztek a tiszteletére s ez tüzet támasztott, a tömeg nem tudott kijutni az eltorlaszolt utcákból, gázolták és gyilkolták egymást, a katasztrófának 33 halottja és több száz sebesültje volt.
De nem említi a harmadik óment, a legkülönösebbet: a bevonulás másnapján a strassburgi székesegyház kapujában a püspök koadjutora fogadta, majd ő misézett: Louis de Rohan herceg, aki később többet ártott neki, mint bárki a világon.
A Rohan-család az előkelőség századaiban is Franciaország legelőkelőbb családai közé tartozott. Mint „külföldi fejedelmek” rangban mindjárt a királyi család után következtek, a lotharingiai hercegekkel együtt. Büszke jelmondatuk így hangzott: Roi ne puis, prince ne désire, Rohan suis - király nem lehetek, herceg lenni nem kívánok, Rohan vagyok. Egy Rohan hercegnét, meséli Chamfort, megkérdeztek, mikorra várható a családi esemény. - Hizelgek magamnak azzal, hogy két hét mulva lesz részem ebben a megtiszteltetésben, - felelte a hercegné. T. i. abban a megtiszteltetésben, hogy egy Rohant hozhat a világra.
Sajátságos módon ennek a családnak nem volt egyetlen egy tagja sem, aki mint államférfi, hadvezér vagy más téren nagy ember megokolta volna a család hatalmas önérzetét. A Rohanok ebben is olyanok voltak, mint ahogy az ember az Ancien Régime nagyurait elképzeli: sosem tettek semmi mást, csak származtak; nem röstelték a fáradságot megszületni, amint Figaro mondja.
A furcsa az, hogy még származásuk sem vész el a népvándorlás korának legendatermő távlataiban. A bretagnei uralkodók ivadékainak vallották magukat; ősük, Guéthénoc, a bretagnei herceg fiatalabb fia, 1021-ben kapta Porrhoël grófságot. A Rohan nevet kb. 1100 óta használták. De végtére is Bretagne kicsi, félvad, istenhátamögötti tartomány volt, mielőtt Anna, az utolsó, „facipős” kis bretagnei hercegnő férjhez nem ment VIII. Károly francia királyhoz, hozományul víve az egész félszigetet. Ekkor kerültek a Rohanok is Franciaországba.
A család protestáns ága, a Rohan-Gié-k, adott néhány makacs és bátor tiltakozót a vallásháborúk korában, de ez az ág 1540-ben kihalt. A XVIII. században a család két főágból állt: a Rohan-Soubise-ekből és a Rohan-Guéménée-kből. Leghíresebb tagja a Maréchal de Soubise volt, az udvaronc, akiből Pompadour kegye tehetségtelen hadvezért csinált; ő és egy osztrák herceg vitte véghez azt a megdöbbentő műveletet, hogy hatvanezer emberével elvesztette Nagy Frigyes húszezer katonája ellen a rossbachi ütközetet, a Hétéves Háború döntő csatáját.
A család másik ága, a Guéménée-család főkép arról nevezetes, hogy csak csillagászati számokban kifejezhető jövedelme ellenére 1781-ben csődbe ment 33 millió font adóssággal, magával rántva számtalan kisembert, breton matrózokat, akik évjáradék reményében hiteleztek nekik; kénytelenek voltak lemondani udvari méltóságaikról is, mivel maradék vagyonukból nem tarthatták fenn az udvari életszínvonalat. Csődjük alaposan hozzájárult az arisztokrácia tekintélyének megtépázásához.
A strassburgi püspökség úgyszólván öröklődött a családban; félszázaddal Marie Antoinette bevonulása előtt egy másik Rohan fogadott a strassburgi székesegyház kapujában egy másik idegen királyleányt, Maria Leszczynskát, aki XV. Lajos boldogtalan felesége lett.
Louis de Rohan herceg 1734-ben született. 1760-ban nagybátyjának, a strassburgi püspöknek koadjutora lett és ugyanakkor Canope püspöke in partibus infidelium, vagyis címzetes ura egy olyan egyházmegyének, amely már ezer és sokszáz éve a pogányok kezében van. Az Egyház legfőbb méltóságai közt mindíg is sok volt a főrangú - de a XVIII. századi Franciaországban az udvari arisztokrácia egészen kisajátította az érseki és püspöki székeket. Rohannak nemcsak nagybátyja püspök; unokafivére, Ferdinand de Rohan, Cambrai érseke. A La Rochefoucauld hercegi család egymagában három püspöki széket tölt be: Rouent, Beauvaist, Saintes-et. Az udvari előkelőségek mint egyházfejedelmek sem sokat változtattak magukon és életformájukon - ez az egyik oka annak, hogy az Egyház olyan gyenge a XVIII. századi Franciaországban. A főpapságot a rendkívül szűkösen javadalmazott alsó papságtól olyan szakadék választotta el, mint az arisztokráciát a nemzettől és a forradalom kitörésének egy válságos pillanatában a döntést az hozta meg, hogy az alsó papság képviselői a polgárság mellé álltak.
Louis de Rohan nemcsak egyházi méltóság: 1761 óta a Francia Akadémia tagja is, a Halhatatlanok közé tartozik. 1789-ben az Akadémia 38 tagja közül (két hely betöltetlen) hét főnemes, öt pedig főpap; hiába, előkelő évek ezek. Régebben, XIV. Lajos korában, a püspökök és az akadémikusok még többnyire polgári származásúak; az Ancien Régime a végén a legarisztokratikusabb.
Milyen ember volt Louis de Rohan herceg? A kortársak tanusága szerint végtelenül fínom és jómodorú, szellemes társalgó, az Akadémiára sem hozott szégyent, jó szónok is volt. Nemcsak gavallér, hanem jó ember is, hívei számos diszkrét és megható jótékonykodását jegyezték fel; korának fia, „érzékeny szív” ő is, mint királya, XVI. Lajos.
De ezek eléggé semmitmondó adatok és nem mondanak sokkal többet a herceg ránkmaradt arcképei sem: fínom, kissé kifejezéstelen vonások, bizonyos elkényeztetett, „késői sarj” gyengeséget árulnak el. Olyan ember lehetett, akiről nagyon nehéz megmondani, hogy milyen. Az az ember, akire azt mondhatják: ha nem születik hercegnek, semmiben sem különbözik a többi embertől. De ez felületes megállapítás - mert Rohan igenis hercegnek született, Rohan-volta úgy hozzátartozott lényéhez, mint valami szervi betegség, jellemét és sorsát úgy determinálta, mint ahogy a tüdőbaj vagy a neuraszténia determinálja az ember jellemét.
Ha meg akarjuk ismerni, nem is egyéni vonásaiból kell kiindulnunk, hanem inkább társadalmi helyzetéből.
Rohan grandseigneur volt, nagyúr, a grandseigneurök fénykorában, akkor, amikor nagyúrnak lenni még nem különcség, hanem uralkodó életforma; amikor egész Európa úgyszólván azért él, hogy a grandseigneurök életmagasságát biztosítsa.
A nyugati kultúra arisztokratikus: megszületésétől, a XI. század végétől kezdve a francia forradalomig ennek a kultúrának lényeg szerint való célja az, hogy kevésszámú választott életében megvalósítsa a Szép Élet álmát: azt az életet, amely olyan tiszta, rendezett és gyönyörű forma, mint a géniusz-teremtette műalkotás - és éppannyira független a mindennap és a sors esetlegességeitől. E kultúra megvalósítója az udvar, eszménye az életfölötti élet. Ezt az eszményt szolgálja lovagság, pompa, etikett; ezt a célt szolgálja ki a művészet és költészet is.
De mindez eléggé elvont. Hogy miben állt Rohan nagyúrvolta, szemléltesse inkább néhány életrajzi és számszerű adat.
Marie Antoinette Franciaországba való érkezése után Rohan nem sokáig maradt koadjutor. Hatalmas nagynénjei, Mme de Guéménée és Mme de Marsan, a királyi hercegek nevelőnője (gouvernante; természetesen nem szabad a „nevelőnő”-t mai értelemben vennünk) kieszközölték Du Barry asszony és teremtménye, D’Aiguillon herceg miniszter segítségével, hogy az öregedő XV. Lajos elküldte Bécsbe követnek. Minthogy Franciaország és Ausztria ebben az időben szövetségesek, hűséges, de gyanakvó szövetségesek, Európa legfontosabb diplomáciai állása a bécsi francia és a versaillesi osztrák követé. Az osztrák követ, Mercy-Argenteau gróf, Páris egyik legelső embere; hatalma akkora, mint egy miniszternek, ő irányítja az ifjú Marie Antoinette-et, az ő szeretője az Opera legünnepeltebb szépsége... Ami ő Párisban, az akar lenni Rohan Bécsben, amely város mindjárt Páris után következik a savoir-vivre, az élet művészete szempontjából.
És most jönnek a szemléletes adatok. Rohan magával visz Bécsbe (a káprázatos tárgyi felszerelést a rövidség okából elhagyjuk) 50 paripát megfelelő személyzettel; 6 nemes apródot Elzász és Bretagne legelső családaiból, melléjük egy nevelőt, aki fegyverforgatásra és egy tanárt, aki latinra oktatja őket; személyes szolgálatára két nemesembert, „pour les honneurs de la chambre”, az egyik máltai lovag, a másik lovassági kapitány; hat komornyikot, egy maître d’hotelt, egy háztartásfőnököt; két hajdut; négy futárt, ruhájuk fejenként 4000 fontba kerül és „a napfényben úgy ragyog, mint egy tündérmese”; 12 inast; két „svejcit”, az egyik, a soványabb, a belső ajtónálló, a másik, aki rendkívül kövér, a kapus; 6 zenészt az asztali zene számára, egy házgondnokot, egy kincstartót, négy nemes követségi tisztviselőt; követségi titkárként Georgel abbét, a jezsuitát és mellé négy segédtitkárt. Mindezeket maga öltözteti mesébe illő pompával és természetesen maga tartja el és fizeti.
Megérkezik Bécsbe és rövidesen elkápráztatja a Császárvárost. Mindenki róla beszél, a hölgyek mind érte rajonganak. Amin nem is lehet csodálkozni. Óriási vadászatokat rendez; álarcosbáljai látványosságok; Badenben népünnepélyen vendégeli meg úgyszólván egész Alsó-Ausztriát. Vacsoráin száz-százötven osztrák főúr étkezik, a diplomáciai szokástól eltérően nem hosszú asztalnál, hanem kis asztaloknál, ahol mindenki fesztelenül érezheti magát; utána kártya, hangverseny, tánc és flirt a Lichtenstein-palota csodálatos termeiben és kivilágított kertjében. Akárcsak Versaillesban.
Ez az érem egyik oldala. Az érem másik oldala, hogy Rohannak nincsen pénze. Sem neki, sem a Rohan-ház két ágának. Állítólag királyi engedélyt kapott, hogy egymillió font zálogkölcsönt vegyen fel birtokaira. De ez sem tartott sokáig. Embereit nem tudta rendesen fizetni, mire azok visszaélve a követségek franchise-ával, területenkívüliségével, virágzó csempészetre adták magukat. Ezt olyan francia nyiltsággal űzték, hogy Mária Terézia, nem akarván megbántani a versaillesi udvart, eltörölte az egész diplomáciai kar franchise-át. Ezt meséli Mme Campan; de Mme Campan Marie Antoinette première femme de chambre-ja volt (természetesen nem lehet magyarra „szobalány”-nak fordítani ezt az előkelő udvari tisztet; Mme Campan olyan szobalány, mint amilyen guvernáns Marsan hercegné). Híres emlékiratát 1820 körül írta; ez a mű a legfőbb forrásunk nekünk is, mint mindenkinek, aki Marie Antoinetteről és koráról ír. Csakhogy Mme Campan könyvét azért írta, hogy megmentse úrnője emlékét; Rohant éppen ezért a legfeketébb színekkel rajzolta.
A fatális tény, hogy Rohannak nem volt pénze, még így is kétségbevonhatatlan. Kitűnik majd a Nyaklánc történetéből is. Hogy lehet az, hogy nem volt pénze? Hiszen csak a strassburgi püspökség és apátságai évi 60.000 fontot jövedelmeztek papiroson, a valóságban pedig 400.000 fontot. Az akkori font értéke Funck-Brentano szerint tíz franknak felel meg, a frank e háború előtti értékét véve, tehát a békebeli pengő egyharmadát.
Minthogy Rohant úgy tekintettük, mint társadalmi osztályának jellegzetes képviselőjét, talán nem lesz érdektelen, ha kiírunk egy-két adatot a hozzá hasonló grandseigneurök jövedelmére vonatkozólag Funck-Brentano L’ancien régime c. könyvéből, amely egyébként magyarul is megjelent Udvari Világ címen.
„M. de Sartine, a rendőrfőkapitány 200.000 fontot kap (2 millió frankot), hogy kifizethesse adóssága egy részét. Lamoignon, a pecsétőr kis ajándékként kap 200.000 fontot. És akkor Lamoignon még fínom volt, mert utóda, Miromesnil 600.000 fontot kap (6 milliót), hogy „berendezkedhessék”. D’Aiguillon herceg, amikor kibukik a miniszterségből, 1774-ben kártérítésképen 500.000 fontot kap (5 milliót). Maréchal de Muy hadügyminiszter özvegye 30.000 font évi kegydíjat, Saint-Germain gróf, amikor felmentik a hadügyi államtitkárság alól, 40.000 font nyugdíjat és 155.000 font kárpótlást kap. (Szorozd meg mindíg tízzel!)”
„Marie Antoinette Polignac hercegnek 1,200.000 fontot adat, Salm herceg 500.000 fontot kap. Calonne, mialatt Franciaország pénzügyeit vezeti, 56 millió fontot fizet ki Provence grófnak, a király idősebb fivérének és 25 milliót Artois grófnak, a fiatalabbnak. Ordítani kell!” (C’est à hurler. Ezt nem mi mondjuk, ezt a komoly öreg Funck-Brentano mondja, aki pedig konzervatív érzésű férfiú.) „Condé herceg 12 millió fontot kap egyszerre kézhez és évi 600.000 font (vagyis 6 millió) járadékot.”
Ugyanezeket az adatokat megtaláljuk Taine L’ancien régime-jében is, annál is inkább, mert Funck-Brentano úgy látszik innen írta ki azokat. Mind Taine, mind Funck-Brentano rengeteg egyéb adatot sorol fel.
Csakugyan ordítani kell, vagyis inkább maguk az adatok kiáltanak égre. Mi volt ez? Micsoda furcsa őrület szállta meg a francia királyok szívét, hogy ilyen mesebeli összegeket ajándékoztak szét, többnyire minden ellenszolgáltatás nélkül, leginkább csak az előkelő származás jutalmazására? Természetesen nem volt őrület ez, hanem egy történelmi helyzet elkerülhetetlen következménye. Franciaország, éppúgy mint Európa többi állama, a középkorban a hűbéri főnemesség kezébe került. A francia királyok évszázadokon át arra törekedtek, hogy az országot központosítsák vagyis hogy kiragadják a főnemesség kezéből és maguk vegyék át. Amint ismeretes, ezt a célt XIV. Lajos végleg el is érte és minden nagyzolás nélkül mondhatta: „Az állam én vagyok.” A hűbéri nemességet udvari nemességgé alakította át; a főurak nem tartózkodhattak többé birtokaikon, hanem ott kellett élniük a király mellett, aki sasszemmel vette észre távollétüket és kegyvesztéssel büntette. A népet ezentúl nem a főurak sarcolták, hanem a királyi intendánsok és fermier généralok, a pénz ezentúl a királyi kincstárba folyt be. A főnemességet kárpótolni kellett ezért: évdíjakkal, ajándékokkal, hallatlan javadalmazású udvari tisztségekkel, egyházi és katonai állásokkal. Később már talán nem is lett volna szükség erre, a főnemesség kezéből kiesett minden független hatalom, nem tudtak volna már fellázadni a király ellen (de támogatni sem tudták többé, ez is egyik fontos oka a forradalom rohamos diadalának). Csakhogy ekkor már a meglévő dolgok ereje diktálja, hogy a főnemességet a királynak kell eltartania. Az észszerű és megokolt „kárpótlásból” így válik XVI. Lajos korára érve „visszaélés”, esztelennek látszó és igazságtalan pazarlás, amely joggal váltja ki a gondolkozók bírálatát és a nép forradalmi dühét.
Más kérdés, mit csináltak a nagyurak ezzel a töméntelen sok pénzzel? Mai fogalmak szerint el sem tudnák költeni. Ma egy amerikai milliárdos ennyi pénzt a legnagyobb igyekezettel sem tudna elverni. De az amerikai milliárdosok és általában azok, akiknek ma rengeteg pénzük van, nem grandseigneurök. A gazdasági életben szerzett vagyon tulajdonosa legmámorosabb pillanataiban is megőriz valami gazdasági szellemet és ha meg is őrül, még abban is van mindíg valami rendszer. Az Ancien Régime nagyuraiban azonban józan pillanataikban sem volt semmi gazdasági érzék és semmi rendszer. Hogy mire ment el a pénzük XVI. Lajos korában, azt Taine említett művéből vett néhány szemelvénnyel igyekszünk megmagyarázni.
„Mesdames, vagyis XV. Lajos három öregkisasszony leánya évente 215.068 frank ára gyertyát éget, a királyné 157.109 frank árát. Versaillesban még mutogatják azt az utcát, amely hajdan kis boltokkal volt tele, ide jártak a királyi inasok és egész Versaillest táplálták a királyi asztalról maradt deszerttel, amelyet itten adtak el. A király a hivatalos becslés szerint évente 2190 frank ára mandulatejet és limonádét iszik; a „nappali és éjszakai nagy erőleves”, amelyet olykor elfogyaszt a kétéves Madame Royale (XVI. Lajos és Marie Antoinette leánya), évente 5201 fontba kerül.” Marie Antoinette dauphine-korában a femme de chambre-ok elszámolásba tesznek a Dauphine számára „hetente négy pár cipőt, naponta három rőf szalagot, amellyel megköti fésülőköpenyét, naponta két rőf tafotát, amellyel befödik a kosarat, ahová a Dauphine kesztyűjét és legyezőjét helyezik”, mert a szabály szerint nem szabad egyenesen kezébe adni, hanem kosárkában kell átnyujtani.
Természetesen nem fizetnek pontosan a szállítóknak. Turgot pénzügyminisztersége alatt a király 800.000 fonttal tartozik borkereskedőjének, három és fél millióval élelmiszer-szállítójának. (Szorozd meg tízzel, mondaná Funck-Brentano!)
Következnek az adatok, amelyek azt bizonyítják, hogy az arisztokrácia nem marad el költekezésben és adósságban a királyi ház mögött. „A Maréchal de Soubise (Rohan rokona) egy nap vendégül látta a királyt vacsorára és éjszakára falusi kastélyában; ez 200.000 fontjába került. Mme de Matignon megalkuszik évi 24.000 fontban, hogy mindennap új hajviselettel díszítsék fel. Rohan kardinálisnak van egy tűvel varrott csipkéből készült miseinge, amelyet 100.000 fontnál többre becsülnek, konyhaedényei tömör ezüstből készültek. - Semmi sem természetesebb ennél, ha tekintetbe vesszük, hogyan gondolkoztak akkoriban a pénzről; megtakarítani, félretenni: mintha folyó helyett haszontalan mocsár volna, amelynek rossz a szaga. Inkább kidobták az ablakon. Így tett a Maréchal de Richelieu, amikor unokájának egy telt erszényt adott és a kisfiú, minthogy nem tudta mire költeni, telten hozta vissza. Ezúttal a pénz legalább nagy szerencse volt az utcaseprőnek, aki éppen arra jött és felvette. De ha nem jön arra járókelő, bedobják a folyóba is.”
„Mme de B.”, folytatja Taine, „sejttette egyszer Conti herceggel, hogy örülne egy gyűrűbe foglalt miniatürnek, amely kanárimadarát ábrázolná. A herceg felajánlotta szolgálatait; a hölgy el is fogadta, de azzal a feltétellel, hogy a miniatür nagyon egyszerű lesz és nem lesz rajta brilliáns. Csakugyan egyszerű arany karika foglalta be, de a képet üveg gyanánt egy vékonyra csiszolt nagy gyémánt fedte. Mme de B. visszaküldte a gyémántot, mire Conti herceg porrá törette és ezzel porozta be a levelet, amelyet e tárgyban a hölgynek írt. Ez a porhintés négy vagy ötezer fontba került, de az ember sejtheti a levélke tartalmát és hangját. A legmagasabb galantériával együttjár a szélsőséges bőkezűség, és annál inkább nagyvilági ember valaki, minél kevésbbé pénzember.”
Ezek a döbbenetes számok bizonyos tünődéseket váltanak ki az emberből.
Mindenekelőtt: lehet, hogy Funck-Brentanónak nincs igaza a „szorozd meg tízzel” alapelvvel. A pénz mégsem ért ennyit. Hogy egy akkori pénzösszeg ma minek felelne meg, azt igen nehéz megállapítani. Azt hisszük, Funck-Brentano nem a pénz vásárlóerejét vette alapul, mert akkor azt kellett volna találnia, hogy a font sokkal kevesebb vásárlóerővel rendelkezett, mint a háború előtti frank tízszerese. Ime egy-két adat, amely tárgyunkkal összefüggő olvasmányaink közben magától jött elénk: a Comédie Française 1784 hideg telén felajánlotta egy esti bevételét az inségeseknek (La Harpe Coriolan-jának premierje volt): a bevétel 10.330 fontra rugott. Már most egy kb. akkora befogadóképességű pesti színház bevétele táblás ház esetén 7000 pengő körül jár.
Vagy pl. tudjuk, mennyibe kerültek Marie Antoinette kalapjai, amelyeket a híres Mlle Bertinnél vásárolt: 48, 72, 90, esetleg 280 fontba. A háború előtti Párisban a női kalap ára 30 franktól 1200-ig terjedt, tehát a legdrágább sem került a tízszeresébe. Vagy: XVI. Lajos, amint erről később még szó esik, pontosan feljegyezte apró kiadásait. Ezekből a feljegyzésekből tudjuk, hogy 100 drb lekvárnak való sárgabarackért 12 fontot fizetett, 6 font (3 kiló) cseresznyéért és két kosár szamócáért 3 fontot, a fa behordásáért 1 font 10 solt, 1 font borsért (a bors természetesen akkoriban sokkal drágább volt, mint nálunk békeidőben) 4 fontot. Ezek az adatok alapján azt hisszük, nem járunk nagyon messze a valóságtól, ha azt gondoljuk, a font vásárlóértéke egészen durván véve annyi lehetett, mint ma a pengőé.
Az összegek ezáltal megcsökkennek, de még így is irtózatosak. Az ember elcsodálkozik, honnan tudtak ekkora összegeket ércpénzzel kifizetni? Mert Law rendszerének a század elején bekövetkezett bukása óta a franciák nagyon óvakodtak a papirpénztől. 1776-ban megalapították ugyan a Caisse d’Escompte-ot, amely bankjegyeket bocsátott ki és ezeket a bankjegyeket általában jobban szerették a nem mindíg megbízható ércpénznél, - de a Caisse d’Escompte csak igen korlátolt mennyiségben bocsátott ki bankjegyeket, a mi történetünk idején, 1783-ban mindössze 40 millió font értékű bankjegy van forgalomban.
Itt felmerül tehát egy másik töprengés: vajjon az arisztokrácia csakugyan mindíg kézhez kapta jövedelmét? Láttuk, hogy XVI. Lajos mekkora összegekkel tartozott borkereskedőjének és élelemszállítójának. Lehet, hogy olykor a kincstár is adós maradt; Rohannak és kartársainak állandó pénzszűkét esetleg az is okozta, hogy járandóságukat vagy annak egy részét csak elvben kapták meg.
De még akkor is rengeteg pénzt kellett kézhez kapniuk, és itt merül fel a harmadik kérdés: hová lett ez a sok pénz? Láttuk, micsoda árakat számítottak fel a királynak és a főrangúaknak a szállítók, vagy pedig azok, akik nevükben a szállítókkal elszámoltak, mandulatejért, limonádéért, miegyébért. A számokból arra kell következtetnünk, hogy két társadalmi rétegnek akkor nagyon jól mehetett: egyrészt az udvar és az arisztokrácia számára dolgozó iparosoknak és kereskedőknek, másrészt pedig az udvari és főúri intendánsok és segédszemélyeik hadának, valamint a lakájság különböző fokozatainak.
A lakájokra vonatkozólag találunk is egy-két érdekes megjegyzést régi-párisi baedekerünkben, Mercier könyvében: „Egy magasállású ember belső inasa olykor 40.000 font évi jövedelmet élvez; neki magának is van inasa, aki ismét inast tart. Az alantas dolga kikefélni Monseigneur ruháját és rendben tartani parókáját; a főinas már negyedik kézből kapja és nincs más dolga, mint az, hogy elhelyezze a miniszteri fejen, amelyben az állam nagy sorskérdései pihennek. Eme magasztos funkció teljesítése után rajta a sor, őt öltöztetik fel emberei; hangos szóval hívja, kiszidja őket, vendégeket fogad, protezsál és megparancsolja, hogy fogjanak be hintajába. Az inas inasának már nincs ugyan hintaja, de azért neki is egészen jól megy.” „A nagyúri lakáj cizellált aranyórát hord, csipkét, gyémántcsattot, és egy kis divatárukereskedőnő a szeretője.”
„E haszontalan és csak parádéra való cselédek serege a legveszedelmesebb korrupció egy városra nézve, és minthogy számuk egyre növekszik, attól lehet tartani, hogy egyszer még valami nagy szerencsétlenséget hoznak a közösségre.” Egy új társadalmi réteg alakul itt ki, a hátsóudvarokon és alagsorokban: Figaro osztálya. Ez az értelmes, jómódú, felvágott nyelvű réteg sokkal közelebbről ismeri az arisztokráciát, semhogy annak nagy tekintélye lehetne előtte, és amellett egyoldalúan ismeri, csak a gyenge oldaláról, senki sem nagy ember a lakája szemében, mondta Hegel.
Másrészt: a főurak pazarlásain, közvetve vagy közvetlenül, a polgárság gazdagodott. A kiváltságosok ujjai közt minden pénz elfolyt, de megrekedt a polgárság rezervoárjaiban, növelve azt a jólétet, amelyről könyvünk elején beszéltünk és amely furcsa módon a nagy korfordulat egyik legfontosabb alapja.
De térjünk vissza Bécsbe. Grandseigneurök itt is akadnak, a gavallérosság rohani mértéke mégis mindenkit elkápráztat és bűvkörébe vonz és úgy látszik senkit sem aggasztanak azok a pénzügyi kételyek, amelyek bennünket még másfélszáz év távolából sem hagynak megnyugodni. Rohan mindenkit meghódít, még a gúnyosan fölényes II. József császárt és a nagyon bölcs és nagyon óvatos öreg kancellárt, Kaunitzot is. Mindenkit meghódít, csak azt az egyet nem, aki egyedül fontos: magát Mária Teréziát nem.
Mária Teréziának valószínűleg éppen az nem tetszik, ami a többieket elragadja, és itt látszik, hogy Rohan mennyire nem lélekismerő. A császárné bizonyára nem veszi jónéven, hogy egy idegen pompájával elhomályosítja a királyi házat - a Habsburgok ezt érthető módon sohasem szerették, Katona József Bánk Bánját is azért tiltotta be a cenzúra, mert benne Bánk alakja elhomályosítja a királyi házat. És hogyan értené meg a francia viszonyokhoz szokott püspöki koadjutor, hogy Mária Terézia vallásosságát mélyen sérti egyházi méltóságához egyáltalán nem illő életmódja; a császárnő bizonyára benne látja mintegy megtestesülve azt a francia frivolitást és erkölcstelenséget, amelytől oly erősen idegenkedik. Talán nem is Rohant útálja annyira, mint azt a világot, amely Rohan mögött áll, a nagy kísértést, amelytől meg akarja óvni népeit.
A császárnő megtesz mindent, hogy visszahivassa Rohant, aki udvarában, úgy érzi, nemcsak Franciaország követe, hanem az alvilági hatalmaké is. Mozgósítja versaillesi követét, Mercy-Argenteaut, és mozgósítja lányát, a Dauphinet is.
Marie Antoinette tragédiájának egyik oka éppen ez az állandó anyai mozgósítás. A császárné lányát ugyanolyan diplomáciai eszköznek tekintette, mint Mercyt, és ezt a felfogást örökölte fia, II. József is. Marie Antoinettehez pedig minden élőlény közül anyja állott legközelebb és tőle telhetőleg igyekezett engedelmeskedni. A bölcs császárné nem tudta vagy nem akarta tudni, hogy jóllehet Franciaország és Ausztria szövetségesek, az évezredes francia-német ellentét mégis sokkal mélyebb gyökerű, semhogy valaki egyszemélyben jó francia és jó német lehessen, mint ahogy ő írta leányának: „Légy jó német - ugye, ez a legjobb módja annak, hogy jó francia légy”. Leányát feláldozta politikájának.
Nem mindig azok a gyermekek érzik a legerősebb kötöttséget anyjuk iránt, akiket anyjuk túlságos szeretettel vett körül, nélkülözhetetlenné téve magát - néha az ellenkezőjére látunk példát: van, aki örökre kötve marad anyjához, mert örökké meg akarja hódítani. Mária Terézia nem vette körül gyermekeit túláradó anyai szeretettel; nem is igen ért rá. Ő is, mint a többi Habsburg uralkodó, kérlelhetetlen hivatásának szentelte minden pillanatát. A Habsburgok úgy uralkodtak, mint ahogy a vérbeli író ír, a vérbeli festő fest: még éjszaka is, amikor felriad két álom közt. Gyengédségre a Habsburgoknak több évszázadra visszamenőleg nem maradt idejük. Uralkodási módszerük is szöges ellentéte a lusta és élveteg Bourbonokénak, akik közé sodródott Marie Antoinette, a vén Habsburg-fa legtörékenyebb virága.
Természetesen mást képzelünk el, amikor a bécsi Kapucinusok sírboltjában Mária Terézia hatalmas barokk síremlékét látjuk: a királynő úgy trónol ivadékai, a megszámlálhatatlan kis főherceg között, mint valami ősi termékenység-istennő, egy Magna Mater, az anyaság szimboluma. De hogy a gyakorlatban milyen lehetett, elárulják Marie Antoinette szavai, amelyeket Mme Campan, a kiváló írói tehetségű első femme de chambre (nem szobalány, hangsúlyozzuk!), jegyzett fel: „Amikor megtudták, hogy egy nevezetes idegen (un étranger de marque) érkezik Bécsbe, a császárné körülvette magát családjával, asztalához ültette gyermekeit és azt a látszatot keltette fel, mintha személyesen ügyelne fel gyermekei neveltetésére.” Pedig erről szó sem volt.
Marie Antoinette tehát hűségesen átvette az ellenszenvet, amelyet anyja érzett Rohannal szemben. Ő Rohant csak egyszer látta: Strassburgban. Talán már akkor is ellenszenves volt neki a fiatal főpap; igaza lehet Carlylenak: „Talán már magából Louis hercegnek, a reménybeli bíborosnak arcából és tekintetéből kiolvasta szép fiatal lelke, öntudatlanul, a zilált rouéságot (a feneketlen iszap-vulkánságot), amelytől ösztönösen visszaborzadt”.
Carlyle volt Goethe után a második, aki, már kellő történelmi távolságból, a mult század elején, irodalmi formát adott a Nyakláncpernek, híres essayjében. Tömény, fanyar és nagyszerű mondatait gyakran fogjuk idézni a következőkben. Carlyle a fentidézett sorokban a roué szót használja; még mindig használják, de Rohan idejében jött ez a szó divatba. Eredetileg olyan embert jelent, akit a hóhér keresztbe tört. Majd, amikor divatos lett, olyan embert, aki megérdemelné, hogy kerékbe törjék. Nem is csak a szó, hanem maga a tény is divatba jött: nagyon sokan ambícionálták, hogy rouénak tartsák őket. Erre vonatkozólag Mercier-nknek fontos mondanivalói vannak, ha úgy tetszik, hallgassuk meg:
„Mi az: un aimable roué, kérdezhetné egy idegen, aki azt hiszi, hogy tud franciául. Olyan nagyvilági ember, akinek nincsenek sem erényei, sem elvei; de bűneinek megejtő külsőt ad, megnemesíti azokat kellemmel és szellemmel... Ha a külföldi csodálkozik azon, hogy ilyen szó polgárjogot kaphatott nyelvünkben, hát tudja meg, hogy a hóhérok ocsmány tréfái sokáig forogtak és forognak még most is közszájon. Harminc éve felakasztottak egy abbét bankóhamisítás miatt. A bitófa lábánál a szerencsétlen belekapaszkodott a létrába. - Gyerünk, gyerünk, Monsieur l’abbé, ne legyen olyan gyerek -, mondta a hóhér. Egy részeg kijön egy kocsmából a Place de Grève-en. Éppen akkor végeztek ki valakit; az áldozat még üvöltött a keréken, kínjában szitkozódott és káromkodott; a részeg fejét a vérpad felé emelve magára veszi a sértéseket és így kiált fel: - Nem elég, ha az embert kerékbe törik, udvariasnak is kell lenni. - E mondásnak nagy sikere volt az előkelő körökben”.
Rohan ügyét a két királynénál Mme Du Barry indiszkréciója rontotta végleg el. Poroszország és Oroszország akkoriban osztotta fel Lengyelországot; Mária Terézia, bár nagyon elítélte az egész akciót, minthogy változtatni nem tudott rajta, Ausztria számára is részt követelt a felosztott Lengyelországból. Rohan, akit kortársai nem ok nélkül tartottak szellemes embernek, ez alkalomból így írt D’Aiguillon hercegnek: „Mária Terézia egyik kezében zsebkendőt tart, hogy letörölje könnyeit, a másikban pedig kardot, hogy ő legyen a harmadik osztakozó”. A miniszter elvitte a levelet Du Barry grófnénak, az pedig kéjjel olvasta fel vacsora közben vendégeinek, akik siettek másnap visszamondani Marie Antoinettenek.
De a balkezes Rohan, ugyanakkor, amikor Bécset fúrja Versaillesban, nem mulasztja el azt sem, hogy Versaillest fúrja Bécsben. Mária Terézia fülébe jutnak azok a Marie Antoinettere vonatkozó híresztelések, amelyeket Rohan terjeszt. Annyira aggasztják anyai szivét, hogy elküldi Neni bárót, nézzen utána, mi igaz ezekből a pletykákból; a báró pedig megállapítja, hogy Rohan a Marie Antoinette-tel szemben rosszindulatú Du Barry-Marsan-Guéménée klikk szóbeszédeiből meríti alaptalan értesüléseit.
Ilymód nem egészen érthetetlen, ha Maria Antoinette is teljes erejéből azon van, hogy a kétfelé tapintatlan követet minél előbb visszahivassa Bécsből. De Rohant megvédik hatalmas nagynénjei; amíg XV. Lajos él és Mme Du Barry az, aki, addig Rohant nem lehet megmozdítani.
1774 áprilisában XV. Lajos feketehimlőbe esik. Du Barry elköltözik Rueilbe, a király mellett csak lányai maradnak. Az udvar Versaillesban tartózkodik, türelmetlenül várja, mikor gyullad ki a király ablakában a gyertya, jelezve, hogy vége a szörnyű halálküzdelemnek, elhagyhatják a pestises bűzű kastélyt és átköltözhetnek Choisyba. Végre 1774 május 10-én a gyertya kigyullad.
A királyi hulla ott feküdt felfakadva, félig már az enyészetben, rettenetes bűzt árasztva maga körül. Villequier herceg, premier gentilhomme de la chambre felszólítja Andouillét, a sebészt, hogy teljesítse kötelességét és balzsamozza be a holttestet. Andouillé tudja, hogy akkor menthetetlenül megkapná ő is a ragályt és ezt feleli: - Helyes; de az Ön kötelessége, Herceg, hogy fogja azalatt a király fejét. - Villequier erre eltekint a bebalzsamozástól.
„A Dauphin a Dauphinenál volt”, írja Mme Campan. „Együtt várták XV. Lajos halálának hírét. Ekkor egy szörnyű zaj hallatszott, absolument hasonlatos a mennydörgéshez, a lakosztály első szobája felől: az udvaroncok tömege volt ez, amely elhagyta az elhunyt uralkodó előszobáját, hogy üdvözölje XVI. Lajos új hatalmát. A különös zajra Marie Antoinette és férje ráeszmélt, hogy ezentúl ők uralkodnak és spontán mozdulattal, amely megindította a körülöttük lévőket, mindketten térdre borultak s könnyeket ontva így kiáltottak fel: - Istenem, vezess bennünket, óvj bennünket, nagyon fiatalok vagyunk még az uralkodásra.”
Marie Antoinette tehát Franciaország trónjára lépett. Rohant még abban az évben visszahívták Bécsből.
A visszavonulás nem volt díszes. Mária Terézia nem is fogadta a távozó követet. Rohan barátainak elküldte keskeny elefántcsontlapra vésett arcképét és oly népszerű volt, hogy sokan gyűrűbe foglalták e képet és gyönggyel és gyémánttal vették körül. Még Kaunitz kancellár is hordta e gyűrűt, a császárné nagy felháborodására.
Rohant a bécsi francia követségben Breteuil báró váltotta fel. Rohan nem bocsátotta meg Breteuilnek, hogy ő lett az utóda, Breteuil pedig még kevésbbé bocsátotta meg Rohannak az antipátiát - gyűlölete az adott pillanatban végzetes lesz Rohan számára.
Franciaországban Rohant még nagyobb kellemetlenségek várják. A király hűvösen fogadja, a királyné pedig egyáltalán nem hajlandó fogadni, csak üzen neki, hogy küldje el azt a levelet, amelyet Mária Teréziától hozott a számára. Rohan kegyvesztett lett.
Az Ancien Régimeben a kegyvesztettség rendszerint nem volt végzetes anyagi értelemben. Rohant sem kell az éhhaláltól féltenünk; sőt kegyvesztettsége alatt éri el a legirígyeltebb méltóságokat. 1777-ben megürül a grand aumônier, a király nagy-alamizsnásának helye, amelyet már régen Rohannak ígértek. A nagy-alamizsnás a király chapelle-jének, házi papságának feje, tehát úgyszólván a legmagasabb udvari méltóság. XVI. Lajos természetesen vonakodik, hogy Rohannak adja és Marie Antoinette hevesen tiltakozik ellene. De a hatalmas nagynénik megint győznek - valóságos tündérmesei nagynénik ezek - Rohan herceg nagy-alamizsnás lesz; de a királyné továbbra sem áll szóba vele.
Azután meghal Rohan nagybátyja és megkapja a strassburgi püspökséget, Franciaország leggazdagabb egyházmegyéjét; majd Poniatowski Szaniszló lengyel király közbenjárására a bíbornoki kalapot; Rohan most már birodalmi herceg, Elzász grófja, Saint-Vaast apátja, ami talán még Strassburgnál is nagyobb jövedelemmel jár (300.000 font), a Sorbonne provizora, a Quinze-Vingts királyi kórház supérieur généralja és a Szentlélek-lovagrend parancsnoka. De a királyné még mindig nem áll szóba vele.
Te, kedves olvasóm, hasonló körülmények közt talán túl is tennéd magad a királynéi kegy elvesztésén, mondván, hogy e kegyvesztésnek inkább csak elméleti jelentősége van, mivelhogy a gyakorlatban több kegyet elviselni is nehéz volna. De te, kedves olvasóm, gyakorlatiasan gondolkozol, frankban, pengőben és méltóságosi és kegyelmesi címekben és el sem tudod képzelni, mi volt az udvari századok emberének az uralkodó kegye és annak elvesztése. Banális nagyon, de mégis csak azt kell mondanunk, a királyi kegy a napsugár, amely éltette az udvaroncokat, nélküle elhervadtak, a királyi kegy a levegő, nélküle megfulladtak, a királyi kegy metafizikum, általa kapcsolódott az udvari ember az örök dolgokba, és nélküle az élet értelmetlenné vált, mint a hívő számára, ha elveszti Istenét. A kegyvesztésbe Rohanénál nagyobb szívek is megrepedtek: gondolj Racinera!
Rohan mindenkit és mindent megmozgat: 1777-ben Franciaországba jön II. József és ő is közbejár hugánál Rohan érdekében; nem nagyon szerencsés közbenjáró, mert Marie Antoinette amúgy sem szívesen hallgat bátyjára, idegesíti annak állandóan leckéztető hangja: - Anyámnak készséggel szót fogadok, de bátyámnak megmondom a véleményem, - jelenti ki. Különben is az a két férfi, akire Marie Antoinette leginkább hallgat, Mercy gróf és Vermond abbé, egykori tanára, a császárné megbízásából gondosan őrködik, nehogy Rohan valamikép a királyné kegyeibe férkőzzék.
„Más embert is elűztek már az udvartól,” mondja Carlyle, „és kiki képessége szerint viselte sorsát. Choiseul éppen ezekben az években úgy vonult vissza, mint egy pártus, mosolyogva vagy mordulva, és magával vitte a fél udvari népet. Wolsey, bár egykor ő is azt mondta: Ego et Rex meus, úgy hírlik, kényszerzubbony nélkül tért vissza kolostorába és ott olvasóját pergetve készült egy még hosszabb utazásra. A dallamos lelkű, nagyon is lágy húrozatú Racine, amikor királya hátat fordított neki, szelíd jajszót hallatott és engedelmesen meghalt. De Rohan esete más. Benne nem volt annyi lojalitás, hogy meghaljon: sem annyi önállóság, hogy éljen; sem annyi hit, hogy olvasóját pergesse”. Rohan tovább élt, hogy költőien mondjuk, mint egy téli fa, és várt valami mesebeli tavaszt.
Mert - és ez tulajdonképen eléggé meglepő - Rohan ambiciózus. Rang és vagyon nem elégíti ki; hatalomra vágyik. Ez azért olyan meglepő, mert nyilván nem az a természet, akinek a hatalom az eleme, aki mások sorsának irányitásában találja meg boldogságát. Ha ilyen ember, jobban kihasználja bécsi követségét és mint püspök erősebben érezteti hatalmát alárendeltjeivel. De nem tudunk arról, hogy mint püspök egyáltalán tett volna valamit.
Akkor honnan ered ez a gyötrő ambició? Az emberek mind egy szerepet élnek vagy akarnak élni. Egyszerűbb síkon ez a szerepjátszás is egyszerű: a nők úgy mosolyognak és fésülködnek, mint kedvenc moziszínésznőjük és igyekeznek magukra ölteni feltételezett lelki tulajdonságait is. A férfiak megjátsszák a kiváló orvostudós, az önfeláldozó családapa, az aranykedélyű bohém stb. hagyományos szerepét. De magasabb síkokon, magasabb és bonyolultabb lelkeket magasabb és bonyolultabb történelmi és irodalmi szerepek csábítanak: a Múzsa, a Mártir, az Elátkozott Költő, Széchenyi vagy Petőfi szerepe. Rohan előtt is ott lebegett a fényes kísértet, a csodálatos szerep: Wolsey, Richelieu, Mazarin, Fleury szerepe, a Mindenható Kardinális. Ez a hizásnak indult, elkényeztetett grandseigneur, természetének tökéletes félreértésével, Richelieu szikár, aszkétikus, csont- és vas jellemét álmodta magára. Titkárával, a svejci, protestáns (!) Planta báróval nagy reformterveket dolgozott ki Franciaország boldogítására. Amikor a vendégek hajnal felé lepihentek és a kardinális néhány órára magára maradt, a „hatalom átvételéről” ábrándozott.
A hatalom átvételének pedig, így érezte optimista pillanataiban, csak egy az akadálya: a királyné haragja. A királyt valószínűleg ő is quantité négligeable-nak tartotta, mint általában. A hatalmat nem a királynak, hanem a királynénak a kegyence van hivatva gyakorolni. Pompadour és Du Barry századának gyermeke lévén, a „kegyenc” fogalom szükségképen erotikus jelleget ölt agyában. Franciaországon az fog uralkodni, aki a királyné szívén uralkodik. És ez miért ne lehetne ő, a Belle Eminence, a szép eminenciás, ahogy tisztelőnői nevezik? Mazarin sokkal kevesebb férfiúi és grandseigneuri bájjal uralkodott hajdan Ausztriai Anna királynén és Franciaországon.
De aki az erotikus álmok birodalmába téved, maga sem maradhat sokáig immunis. Rohan addig ábrándozik a királynéról, aki szerelmes belé, amíg halálosan bele nem szeret a királynéba. Nincs is rossz ízlése, még akkor sem, ha eltekintünk attól, hogy ki ő és ki a királyné, és elhessegetjük Mazarint és a többi bíboros árnyat: Marie Antoinette fiatal és Franciaország egyik legszebb asszonya; Rohan pedig az ötvenhez közeledik. Abban az időben az emberek, amint tudjuk, sokkal rövidebb ideig éltek és hamar megöregedtek (az átlagéletkor akkor Franciaországban 28 év és 9 hónap). Lehet, hogy Rohant Thorschlusspanik fogta el: az az őrülettel határos szerelmi vágy a „kapuzárás előtt”, amelyet a közeledő öregség tesz oly égetővé.
És még valami. Az emberek szerelmes vonzódását szociológiai alaptípusokba lehet beosztani. Vannak olyan emberek, akik náluk társadalmi szempontból mindig alacsonyabban állókba szerelmesek: urak, akik cselédeket, hölgyek, akik kocsisokat szeretnek. Vannak, akik szigorúan csak egyenrangúakat tudnak szeretni, és vannak, akik mindig fölfelé szerelmesek, akiknek lelkében szerelem és ambició elválaszthatatlanul egybeforr. Ezek típusok - a legtöbb ember következetesen vagy az egyik vagy a másik típusba tartozik.
Ha Rohan a felfelé szeretők típusába tartozott, akkor csak egyetlen egy nőt szerethetett, azt az egy nőt, aki rangban fölötte állt, a királynét - mint az a nagyon magastermetű férfi, akinek az a végzete, hogy csak nála magasabb nők tetszenek neki. Rohan szerelme a királyné iránt ilyenformán sorsszerű kényszerszerelem is lehetett.
Sem az egykorú források, sem a történetírók, mint Funck-Brentano, nem beszélnek arról, hogy Rohan szerelmes volt a királynéba. Pedig ezt a feltevésünket a lélektani valószínűségen kívül még egy olyan adat is támogatja, amelyet a történetírók is jól ismertek. Mme Campan jegyzi fel ugyanis a következő történetet, amely rendkívül zavaros és értelmetlen, ha nem tételezzük fel, hogy Rohan szerelmes volt a királynéba.
1782 nyarán Párisba jött Nagy Katalin cárnő fia, Petrovics Pál nagyherceg, a későbbi őrült I. Pál, és felesége. Rangrejtve utaztak, mint Észak grófja és grófnéja, milyen költői elnevezés! A királyné tiszteletükre Trianonban vacsorát adott és kivilágíttatta a parkot. Rohan megvesztegette a concierge-ot, (ez is olyan házmester, mint amilyen szobalány Mme Campan? nem, ez igazi portás lehetett!) hogy engedje be a parkba; szeretné megnézni a kivilágítást, miután a királyné átment már Versaillesba. Elrejtőzött tehát a portás lakásában, de nem tartotta meg ígéretét, hogy csak a királyné távozása után jön elő, s egy óvatlan pillanatban kiosont a parkba. „Álruhában” volt, de álruhája mindössze abból állt, hogy egy redingote-ot vett fel, alóla kilátszott bíborosi harisnyája. Ebben a furcsa öltözetben állt ott a parkban és „titokzatos arccal”, mondja Mme Campan, két helyről is végignézte a királyi családnak és kíséretének felvonulását. Marie Antoinette mélyen felháborodott és másnap ki akarta dobni a portást; csak Mme Campan közbelépése mentette meg.
Mit keresett Őeminenciája a trianoni parkban? Meg akarta mutatni magát, bízva abban, hogy a királyné szíve megolvad, ha meglátja? Rohan nem volt ennyire ostoba; különben is pocakja volt, nem volt már fiatal, és a groteszk álöltözet sem nagyon kedvezett az ilyen tervnek. Nem tudunk mást elképzelni, mint azt, hogy látni akarta a királynét; ezért ment el a parkba.
De akárhogy is volt - nem kétséges, Rohanban kényszerképzetként élt a vágy, hogy eloszlassa a királyné haragját és megnyerje jóindulatát. Ez a második fixa idea ebben a történetben, Carlyle szerint - az első Boehmer fixa ideája, a nyaklánc. És ha ez a két fixa idea találkozik, olyan erő jön létre, amellyel országokat lehet robbantani. Csak a harmadikra van már szükség, aki a két fixa ideát összehozza.
Így találja Rohant Jeanne de la Motte, amikor megismerkedik vele Saverneban, ahol a strassburgi püspökök vidéki kastélya áll. A kastély 1779-ben leégett és Rohan világraszóló pompával építette újra. A kor ízlésének megfelelően természetrajzi gyüjteménnyel szerelte fel, a műkincseken és a fényes könyvtáron kívül. Vendégszeretete mit sem csökkent azóta, hogy eljött Bécsből. Úgy él, mint egy fejedelem. Annyi vendég jön hozzá egész Németországból és Franciaországból, sőt még a versaillesi udvarból is, hogy gyakran el sem férnek már a kastélyban, ahol pedig hétszáz ágy várja őket. „Nem volt olyan jó családból való nő,” mondja egy kortárs, „aki ne álmodozott volna Saverneról.” Különösen a vadászatok pompásak; 600 paraszt hajtja a vadat az urak puskája elé, a hölgyek lóháton vagy hintóban követik a vadászatot. Délben egy órakor az egész társaság összegyűlik ebédre egy díszsátorban, amelyet kies helyen, egy patak partján állítottak fel. Hogy mindenki jól érezze magát, a pázsiton asztalok várják a parasztokat is, mert Rohannak van szíve, mindegyik egy font húst, két font kenyeret és egy fél üveg bort kap. Saverneban élvezték a legteljesebben azt, amit Talleyrand az élet édességének nevezett.
Ebbe a mesekastélyba érkezik most férjével a mindig éhes, az örökké belülről emésztett Jeanne de la Motte. Mme de Boulainvilliers, nagy pártfogója, azért mutatja be a bíborosnak, hogy jóindulatába ajánlja. Jeanne elmondja életrajzát és a bíboros feszült figyelemmel hallgatja. Nem is lehet csodálkozni, hiszen a tények maguk is regénybe illők és a nem-védett élet nyers valóságai, a szegénység kesernyés íze különösen izgalmas lehetett Rohan számára, aki mindig az élet legpárnázottabb magaslatain élt és a mindennap bánatos gondjait csak úgy ismerhette, mint valami megkapó és exotikus mesét. És Jeanne nagyszerűen érthetett hozzá, hogy életrajzát egyre hatásosabban mondja el. Később írásban is többízben előadja és érezhető, hogy nagy gyakorlata van, ez az a műfaj, amelyre teremtetett. Úgy képzeljük, szabad idejében állandóan életrajzát mesélte és az egyre drámaibb csiszoltságot nyert.
Rohan pedig hallgatja és mindent elhisz. Rohan általában mindent elhisz, amit mondanak neki. Letartóztatása előtt két nappal Cagliostro elhiteti vele, hogy együtt ebédel IV. Henrik királlyal, csak éppen nem látja az előkelő vendéget. Ha drámát írnánk róla, más vonását nem is kellene kiemelnünk, mint ezt az egyet, mert a Nyaklánc drámája szempontjából csak ez az egy vonás a lényeges. Ez a csodálatos, ez a hihetetlen hiszékenység. A Nyaklánc történetének nagy bökkenője, mondja Funck-Brentano, éppen ez a hiszékenység, amelyet a kardinálisról fel kell tételeznünk. Ez a legvalószínűtlenebb az egész valószínűtlen történetben. Pedig mégis igaz.
Rohan megdöbbentő hiszékenységének legkézzelfoghatóbb magyarázata - az ismeretlen gyökerű személyes adottságokon kívül - megint csak Rohan társadalmi helyzete. Ha valaki annyira bíborban és bíborosnak született, honnan is ismerhetné az embereket, életkörülményeiket és komiszságukat, amelyre körülményeik ihletik őket? Más főúr, aki az állam vezetésével vagy katonai dolgokkal foglalkozik, hamar megtanulhatja, milyenek az emberek - de Rohan egyházi férfiú és egyházmegyéjével sem törődik. Feléje az emberek mindig csak előnyös arckifejezésüket mutatják, rúgóikból csak a legnemesebbeket láttatják, és maga Rohan igen jóindulatú ember lévén, honnan szerezne tudomást az emberek rosszindulatáról? Olyan ártatlan, mint egy király. Mint szuverénje, XVI. Lajos.
Ehhez a társadalmi determináltsághoz hozzájárul még a vérségi determináltság, amelyre csodálatosképen a nagy per egyik történetírója sem hivatkozik: Rohan kelta. Családja breton származású; igaz, hogy ekkor már több száz éve elszármazott Bretagneból, de az idők folyamán bizonyára gyakran összeházasodtak az otthonmaradt breton főnemességgel, és különben is visszaütések mindig lehetségesek. A kelták pedig, amint tudjuk, a fantázia és a babonák népe. „A kelta,” mondja Matthew Arnold, a kitűnő multszázadi angol esszéista, a kelta irodalomról szóló tanulmányában, „állandó lázadásban van a tények zsarnoksága ellen”. Az írek és hegyiskótok ősi regéi, Arthus király mondaköre, amely a koraközépkortól kezdve Tennysonig és Richard Wagnerig oly termékenyitően hatott az európai költészetre, produkálta a legnagyobb óriásokat, a legkisebb törpéket és a legbűvösebb meseországokat. A hegyiskótok a XVIII. században még valamennyien büszkék sajátos képességükre, a Second Sight-re, a „második látásra”, amellyel meglátják azoknak a lelkét, akik éppen most haltak meg; a XVIII. századi angol irodalom vezéralakja, Dr. Johnson azért utazik Skóciába, hogy ezt tanulmányozza. Mind a négy kelta nép: az ír, a walesi, a hegyiskót és a breton úgyszólván mindmáig csaknem theokratikus világban él, mindenben papjaira hallgat, az ő mágikus hatalmuktól vár útmutatást földi kérdésekben is.
Így fordul Rohan is, breton őseitől örökölt áhítattal, a nagy mágushoz, akivel sorsa összevezérli: Cagliostróhoz.

NEGYEDIK FEJEZET
A VARÁZSLÓ.
Előre kell bocsátanunk, hogy Cagliostro úgy került bele a Nyaklánc-perbe, mint Pilátus a Credóba. Ártatlansága a per folyamán kétségbevonhatatlanul kiderült. Mégis részletesen kell foglalkoznunk rejtelmes alakjával. Az egykorúak a legszorosabb összefüggést sejtették közte s a Nyaklánc-eset között és így is élt tovább a tudatban; ha Cagliostrót említjük, mindjárt a királyné nyakláncára gondol az ember, és ha a nyakláncot említjük, mindjárt Cagliostróra. Az ilyen legendaképződés gyakran filozófikusabb, mint a történelem: Cagliostro a Nyaklánc-per egyik hőse, ha nem is a tények szerint, annál inkább a lényeg szerint: rajta át, alakjának jelképes értelmén át érthetjük meg igazán az egész történet jelentőségét és világtörténelmi helyét.
Cagliostro életére vonatkozólag bőséges és igen megbízhatatlan forrásanyag áll rendelkezésünkre. Bőséges, mert a kortársak rengeteget írtak erről az emberről, aki a legnagyobb mértékben foglalkoztatta képzeletüket; és megbízhatatlan, mert a XVIII. század, amelyet a nők századának is neveznek, elképesztő módon szerette és kultiválta a rosszmájú pletykát és bár ez a század fejlesztette ki a kritikai érzéket az emberekben, a pletykákat mégis általában minden kritikai érzék nélkül fogadta és terjesztette, feltéve, hogy mulatságosak és rosszindulatúak voltak.
Ilymódon az egykorú anyagban két ellentétes Cagliostro-arc áll előttünk: a fennmaradt írások túlnyomó többsége mint minden hájjal megkent szélhámost és sarlatánt, kuruzslót és hamisprófétát állítja elénk, a kortársak igyekeznek egymásra licitálni, hogy ki tud több rosszat elmondani róla; másfelől pedig saját írásaiban s híveinek feljegyzéseiben Cagliostro mint csodadoktor és igazi próféta jelenik meg.
Az akták még nincsenek lezárva. A XIX. század általában a rosszindulatú beállítást fogadta el hitelesnek. Henri d’Almeras 1904-ben megjelent Cagliostro c. könyvében nagy gonddal egybegyüjtötte az adatokat, amelyekből minden idők egyik legnagyobb szélhámosának arcéle domborodik ki. Egy szélhámosé, aki csinytevései ellenére is rokonszenves marad, mondja d’Almeras, és Cagliostrót igen találóan az alchimista Figarónak nevezi.
De nemrégiben megjelent Dr. Marc Haven könyve, Le maître inconnu, Cagliostro, s ez még nagyobb adatbőséggel éppen az ellenkezőjét bizonyítja, rehabilitálja Cagliostrót és elfogadja annak, aminek hívei tartották, a titkos tudományok nagymesterének. Haven azonban maga is okkultista és célja az, hogy Cagliostro alakjában a mágikus tudományok becsületét védelmezze meg. Annyiban mindenesetre igaza van, hogy a kortársak, akik Cagliostróról írtak, sokszor nálánál is nagyobb gazemberek voltak.
Ilymódon érthető, hogy Cagliostro előtörténetéről is két teljesen ellentmondó változat maradt fenn, az egyik, amelyet maga mondott el és a másik, amelyet ellenségei szerkesztettek össze. Különös személyisége iránt való udvariasságból hallgassuk meg először saját változatát. Ez a történet Cagliostro ügyvédjének, Thilorier-nek a Nyakláncper alkalmával, 1786-ban írt memoárjában található.
Származását és nevét, úgymond, nem ismeri, de azt gyanítja, hogy Málta szigetén született. Korai gyermekkorát viszont Medinában töltötte Acharat néven, Salaahym nagymufti árnyékában. Négy személy volt szolgálatára rendelve: egy fehér inas, két fekete inas és Altotas, a bölcs nevelő. Altotas már igen korán kifejlesztette tanítványa rendkívüli tehetségét. Acharat mint gyermek megismerte a növénytan és orvostudomány titkait, számos keleti nyelvet megtanult és betekintést nyert az egyiptomi piramisok rejtelmeibe. Altotas közölte vele, hogy szülei keresztények és nemesemberek.
Tizenkétéves korában bölcs mesterével együtt elhagyta Medinát és Mekkába ment. Itt drága ruhába öltöztették és bemutatták a seriffnek. „E fejedelem láttára”, mondja, „kifejezhetetlen zavar fogott el, szemem megtelt a legédesebb könnyekkel és láttam, hogy ő is alig tudja visszatartani könnyeit.” Három évig maradt Mekkában s azalatt mindennap együtt volt a seriffel, aki végig a legnagyobb gyengédséggel és megilletődéssel nézett rá. Ez az, amit abban a korban a vér szavának neveztek. Ilymód sejteti Cagliostro, hogy a jeles seriffben apját kell tisztelnie - bár ez ellenkezik Altotas sejtetésével.
De nemsokára ütött a válás fájdalmas órája. Acharat és feltételezhető atyja egymás karjába omlott. „Isten veled, te, a természet szerencsétlen gyermeke!” szólt a seriff könnyeit ontva.
Az ifjú és nevelője most Egyiptomba megy, ahol a papok bebocsátják olyan helyekre is, ahová közönséges utazó sosem hatolhat be, majd Rhodos szigetére és végül Máltába hajóznak. Itt meglepetésszerű metamorfózis vár rá: a bölcs Altotas leveti muzulmán ruháját és kiderül, hogy keresztény, sőt máltai lovag. Acharat pedig ezentúl Cagliostro grófnak nevezi magát. Pinto d’Alfonseca, a lovagrend nagymestere vendégül látja őket palotájában.
De sajnos, a bölcs Altotas meghal és utolsó lehelletével e szavakat suttogja: - Fiam, tartsd mindig szemed előtt az Úr félelmét és szeresd felebarátodat; nemsokára megtudod, hogy igaz mindaz, amire tanítottalak.
Cagliostro a nagymester ismételt kérésére sem áll be a máltai lovagrendbe, hanem elutazik, hogy az orvostudománynak szentelje életét. Beutazza az Archipelágus szigeteit, majd 1770-ben Rómába ér és itt feleségül vesz egy nemes kisasszonyt, Serafina Felicianit.
Eddig tart Cagliostro saját beszámolója. A másik változatot a legteljesebben a Compendio della vita e delle gesti di Giuseppe Balsamo c. könyv tartalmazza, e könyv 1791-ben jelent meg. Egyházi ember írta, a római inkvizició jegyzőkönyvei alapján. Minthogy szerzője Cagliostro személyében a szabadkőművességet akarja megbélyegezni, ez a könyv sem teljesen megbízható, de mindenesetre sokkal valószínűbben hangzik, mint Cagliostro memoárja.
Eszerint Cagliostrót igazi nevén Giuseppe Balsamonak hívják. 1743 június 8-án született Palermóban, szűkös kispolgári viszonyok között. Cagliostrónak egy anyai nagybátyját hívták, később annak a nevét vette fel.
A könyv szerzője és a kortársak egy része úgy tudta, hogy Cagliostro zsidó származású, legalább is apai ágon. Fennmaradt nagyszámú arcképe nem mond ellene ennek a feltevésnek. De természetesen ugyanannyi joggal mondhatjuk arcát olaszos jellegűnek is. Goethe, akit az egész Nyaklánc-per lázasan érdekelt, darabot is írt róla, mert megérezte, hogy a korszak lényegét hordozza magában. Palermóban járván felkereste Cagliostro hozzátartozóit, akik szívesen fogadták; Goethe nem említi, hogy zsidók volnának; igaz, hogy ő csak anyjával, nővérével s ennek gyermekeivel, tehát a nemzsidó ággal beszélt.
Annyi kétségtelennek látszik, hogy Palermóban született és nevelkedett. Szicilia mindenesetre kitűnő környezet egy kezdő szélhámos számára. Itt élt abban az időben Európa leghiszékenyebb, legbabonásabb és legcsodaváróbb népe. És egy nép, amely nagyon nem szeretett dolgozni. Cagliostróban korán kifejlődött az a hajlam, hogy munka helyett inkább embertársainak hiszékenységéből, mintegy a vallásosság melléktermékeiből akarjon megélni.
Az egyházi szerző szerint korán el is kezdte pályafutását. Megszökött a caltagironei kolostorból, ahová beadták és ahol bizonyos elemi gyógyszerismeretet tanult. Azután a csinytevések hosszú sora következik, hamisít, megveri a rendőrt, meglopja saját családját. Korai kalandjai közül legsikerültebb a kincsásás története. Egy Murano vagy Marano nevű ékszerésszel elhiteti, hogy ismer egy barlangot, amelyben kincset rejtettek el. De a kincset, amint szokás, démonok őrzik. Előbb ezeket kell megengesztelni ráolvasással, tovább 200 uncia arannyal, amely a barlang bejáratánál helyezendő el.
Egy éjszaka az ékszerész és Cagliostro kivonul a barlanghoz, az ékszerész leteszi az aranyat, Cagliostro pedig elkezd ráolvasni olasz, latin és főkép arab nyelven. De talán valami hiba csúszhatott a szövegbe, mert éppen ellenkező hatást ért el: előrohant négy fekete ördög és Maranót úgy megverték, hogy jajveszékelve rohant haza. Marano beperelte Cagliostrót, aki jobbnak látta elhagyni szülővárosát.
Most úgylátszik, csakugyan beutazta a Levantét, mégpedig csakugyan egy Altotas nevű egyén társaságában, majd csakugyan Máltába ért, ahol csakugyan a Lovagrend nagymestere, Pinto d’Alfonseca fogadta magához, hogy Cagliostro segítsen neki alchimista kísérleteiben. Vagy Cagliostro vett bele regényes önéletrajzába valóságos neveket és adatokat, vagy a róla író szerzetes fogadta el önéletrajzának egyes adatait.
Máltából Rómába ment és itt csakugyan megnősült. Feleségül vette nem ugyan Serafina, hanem Lorenza Felicianit, aki ugyan nem nemes kisasszony, hanem egy egyszerű rézöntő leánya. Abban valamennyi forrás messzemenően egyetért, hogy Lorenza Feliciani nagyon szép volt, csupa gyermeki báj és kékszemű varázs. Nemcsak Casanova nyilatkozik róla a legnagyobb elragadtatással emlékirataiban (ez magában még nem sokat jelentene, mert Casanova általában a legnagyobb elragadtatással nyilatkozik minden nőről; a Don Juanok titka az, hogy minden nő tetszik nekik), hanem nála tartózkodóbb szakértők is. Az emberek távolról belészerettek, pedig a XVIII. század szerelem dolgában nem volt nagyon romantikus, hanem inkább tárgyilagos. Olyan emberek rajongtak érte, akik sohasem látták és két ember párbajozott amiatt, hogy vajjon a jobb vagy a bal orcáján van-e a gödröcskéje.
Amikor később a Nyaklánc-perrel kapcsolatban a Bastilleba zárták a szép Lorenzát, ügyvédje, Maître Polverit így beszélt róla a törvényszék előtt: „Angyal ez emberi alakban, akit azért küldtek a földre, hogy megossza és megédesítse a csodatévő férfiú napjait. Olyan szép, amilyen nő még sosem volt és azért nem mintája a gyengédségnek, a szelídségnek, a sorsba való belenyugvásnak, mert nem is gyanítja, hogy máskép is lehet viselkedni; természete elénk, szegény halandók elé a tökéletességnek oly eszményét tárja, amelyet imádhatunk, de meg nem érthetünk. S ez az angyal, akinek nem is áll módjában vétkeznie, most lakat alatt van. Ez oly kegyetlen értelmetlenség, amelynek rövidesen meg kell szünnie. Mi közösség is lehet egy ilyen természetű lény és a perrendtartás között?” Ezt a párisi parlament is belátta és szabadlábra helyeztette a szép Lorenzát.
Lorenza végigkíséri Cagliostrót kalandos és nem mindennapi életében, hűségesen és néha kevésbbé hűségesen, de úgy, mint valami nagyon kedves fetis, amelyet az ember magával visz a zsebében, hogy szerencsét hozzon. Baba-angyal marad, akin nem fog az élet, mert úgysem érti, hogy miről van szó. Talán ennek is köszönheti óriási sikerét abban a francia társadalomban, ahol a nők túlságosan is értették, hogy miről van szó.
A rosszindulatúak természetesen úgy tudták, hogy Cagliostro, ha rosszul ment neki, kiárusította feleségét; némelyek szerint későbbi kétségbevonhatatlan vagyonát is Lorenza bőkezű pártfogóinak köszönhette. Lorenza számos törvényszéki vallomásában sokszor megemlíti egyik-másik úrról, hogy az tisztességtelen szándékkal közeledett hozzá, de ő általában megőrizte viszonylagos ártatlanságát és hűségét. Általában, mondjuk, mert egy esetben átpártolt egy Duplessis nevű ügyvédhez, aki egyideig mindkettőjüket eltartotta, majd megunta a dolgot és Cagliostrót, mint csalót becsukatta. Ekkor Lorenza is terhelő vallomást tett férje ellen, azt mondta róla, hogy „coquin”, aki sohasem akart dolgozni. Majd Lorenzát férje kívánságára a Szent Pelágia börtönbe csukták. De később Lorenza visszavonta vallomását, Cagliostro is a magáét, az asszony kijött a börtönből és ismét úgy szerették egymást, mint azelőtt.
Egy legenda arról beszél, hogy Lorenza egy udvarlóját azzal utasította vissza, hogy nem csalhatja meg a férjét, mert az láthatatlanná tud válni és egyszerre több helyen szokott jelen lenni.
Cagliostro mindenfelé megfordul; hol porosz katonatisztnek adja ki magát, hol mint rajzoló és díszlettervező keresi kenyerét, jár Madridban, elzarándokol Compostelába, visszatér Palermóba, ahol Marano, az ékszerész perbefogja, de egy hatalmas herceg, Lorenza tisztelője megveri a vádló ügyvédjét és ezzel a per véget ér, míg végre 1777-ben ismét Londonban bukkannak fel és itt kezdődik Cagliostro igazi története. Ha hihetünk rosszakaróinak, eddig csak kisszerű szélhámos volt, alvilági jelenség, az országúti társadalom nem éppen kiemelkedő tagja. De az utazások alakítják a jellemet. Cagliostro közben megérett, tapasztalatokkal gazdagodott, rájött, amint Almeras mondja, hogy port kell hinteni az emberek szemébe, de finomabb minőségű port, mint eddig.
A nagy fordulat azzal kezdődik, hogy Cagliostrót és feleségét 1777 április 12-én felveszik a londoni Reménységhez címzett szabadkőműves páholyba, amelynek főkép francia és olasz iparosok a tagjai. Ez az archimedesi pont, ahonnan Cagliostro kimozdítja a világot sarkaiból.
* * *
Amikor a következőkben a szabadkőművességről hallasz, kedves olvasó, kapcsold ki tudatodból mindazt, amit erről a rejtelmes intézményről tudsz vagy tudni vélsz. Ne gondolj a liberális-demokratikus hatalmakkal való összefüggésére, sem arra, hogy vajjon ők okozták-e a mult, a jelenlegi és a legközelebbi háborút. A XVIII. században a szabadkőművesség meglehetősen mást jelentett, mint később. Hogy erről meggyőzzünk, csak arra hivatkozunk, hogy a legtöbb szakértő véleménye szerint a francia szabadkőművesség kezdetekor erősen katolikus jellegű, törvényeik értelmében atheista nem is vehető fel a testvérek közé és minden hitbeli toleranciájuk ellenére a francia páholyok ebben az időben nem vesznek fel zsidót sem. Később azzal vádolták a szabadkőműveseket, hogy ők készítették elő a francia forradalmat, - hogy mennyiben igaz ez, határozottan nem tudhatjuk, de annyi kétségtelen, hogy a forradalom a páholyok működését felfüggesztette.
A „Királyi Művészet” történetét a szabadkőművesek szívesen vezették vissza a legősibb bibliai időkre. James Anderson, a szabadkőművesség első történetírója, 1723-ban kiadott könyvében azt írja, hogy „Mózes Nagymester gyakran vezérelte be az izraelitákat egy szabályos és általános páholyba, mialatt a pusztában bolyongtak”. Szabadkőműves nagymester volt Salamon király is, hiszen templomot épített és kevésbbé érthető okoknál fogva Nabukodonozor is.
Mások a szabadkőművességet a templomos lovagoktól származtatják, ismét mások pedig a XVII. századi titokzatos és voltaképen sosem létező Rózsakeresztesek konfraternitásától. A józanabbak beérik azzal, hogy a középkori Anglia kőműveseinek testületeiben, tehát egy céhszerű egyesülésben keresik a páholyok őseit. Ez eléggé valószínűnek hangzik, de még ez sem bizonyítható. Úgy gondolják, hogy a XVII. század folyamán a kőművesek engedélyezett alapszabályokkal bíró, bizonyos elzárkózottságban élő és akkor már erősen dekadenciában lévő testületeibe felvétették magukat egyes főurak és előkelő polgári emberek, hogy a testületek védettségét élvezve, nyugodtan kifejthessék egymás közt világnézetüket. Olyan emberek gyűltek volna így egybe, akik megcsömörlöttek a vallási háborúktól és a türelem, megértés és szabad vizsgálódás akkoriban korszerűtlen álláspontjára helyezkedtek. Egyes ilyen páholyok feljegyzései igen messzire nyúlnak vissza, az I. sz. edinburghi páholyé például állítólag 1599-ig.
A legendák és feltevések homályából akkor bontakozik ki a szabadkőművesség, amikor megalakul 1717-ben Szent János napján (ő a szabadkőművesek védőszentje) az első angol nagypáholy és magában egyesíti az Angliában működő páholyok nagyrészét. Néhány év mulva már Franciaországban is feltűnnek a szabadkőművesek.
Nem lehet nagyon tudni, mit csináltak ezek az első páholyok és milyen „ideológiai alapon” álltak. Annyi bizonyos, hogy összejöveteleik nagyobbára vacsorázás keretében játszódtak le, gyakran a vendéglős a nagymester és a páholyt saját tulajdonának tekinti, mintegy üzeme alkatrészének. Világfelfogásuk valószínűleg valami szelíd és „felvilágosult” epikureizmus lehetett.
A francia páholyok XVIII. századi története eléggé viszontagságos: a hatóságok már 1737-ben üldözni kezdik őket, 1738-ban pedig XII. Kelemen pápa exkommunikáló bullát ad ki ellenük; de sem az egyházi, sem a világi hatóságok nem lépnek fel szigorúan.
1737- ben egy skót nemesember, Ramsay, megreformálja a francia páholyokat és megállapítja az ú. n. Skót Rendszert, amely az eredeti három fokozatnál sokkal több fokozatot ismer és így jobban kielégíti az emberek hiúságát. Ramsay híres alapokmányából már jobban kidomborodik a szabadkőművesség eszmei alapja. Ramsay négy dolgot ír elő a testvérek számára: 1. philanthrópiát, emberszeretetet, amely nem néz nemzeti és felekezeti különbségekre, tehát az intézménynek bizonyos világpolgári jelleget ad; 2. tiszta erkölcsöket (homoszexuális egyén pl. nem vehető fel mindaddig, amíg meg nem változik és be nem bizonyítja, hogy kellő tisztelettel viseltetik a „szépnem” iránt); 3. teljes titoktartást; 4. és végűl „a szépművészetek szeretetét”. A szépművészetekhez számítja a tudományokat is, bizonyos egyetemes tudás lebeg előtte legfőbb eszményként, azt várja, hogy a szabadkőművesek fogják megteremteni azt, ami néhány évtizeddel később a Grande Encyclopédie lett.
1738-ban a francia szabadkőművesek Louis de Bourbon-Condé-t, Clermont hercegét, a királyi család tagját választják meg nagymesternek. Clermont herceg tisztjét igazi Bourbon hanyagsággal töltötte be és helyettesítésével megbízta Lacorne táncmestert. Lacorne kétes egyénisége nem felelt meg a páholyok komolyabb elemeinek, szakadások és évtizedes veszekedések keletkeztek, a Nagypáholy ellensúlyozására megalakult a Grand Orient, amelynek nagymestere, a chartresi herceg, 1771-ben Clermont halálakor végre egyesítette a szétzüllött páholyokat. Ez a chartresi herceg pedig nem más, mint Philippe-Égalité, a későbbi forradalmár orléansi herceg, akit nagymester és forradalmár volta sem mentett meg a guillotinetól, és akitől származik a Bourbonok ifjabbik, orléansi uralkodóháza.
Mit csináltak a szabadkőművesek, amikor nem harcoltak egymás ellen, miből állt a szabadkőművesi munka? Összejöveteleket rendeztek, tagokat avattak, magasabb fokozatokba léptek szertartások kiséretében, vacsoráztak és jótékonykodtak, gyakorolták a philanthrópiát. Ebben az erősen színpadias korban, amikor egy új színésztársulat felléptével forradalmi megmozdulásokat lehetett leszerelni (1754-ben Manelli olasz színész és az új opera buffa megjelenésére kitör a harc az olasz és a francia zene hívei közt és ezért feledkeznek el a párisiak a jansenisták és az ultramontánok polgárháborúval fenyegető vallási ellentétéről), amikor minden a nagy nyilvánosság előtt játszódott le, természetesen a jótékonyságot is színpadi formák közt gyakorolták.
1782-ben egy Mme Menthe nevű gyümölcsöskofát jómódú nővére kitagadott az örökségből. Mme Menthe, bár neki magának tíz gyermeke élt, mégis magához vette gonosz nővére törvénytelen fiát. Nemsokára megszületett Mme Menthe 19-ik gyermeke (nyolc meghalt) és ebből az alkalomból az Őszinteségről nevezett szabadkőművespáholy nagy ünnepélyt rendezett. „Az összejövetelen”, írja egy kortárs, „140-nél több igen előkelő személy vett részt, mindkét nemből. A szokásos szertartások után felemelkedett a függöny és a színpadon trónuson ülve látni lehetett a derék Mme Menthe-ot, körülötte tíz gyermeke és lábánál az, akit oly nagylelkűen magához fogadott; az egész részvétet érdemlő családot a páholy költségén ruházták fel. Az elnöklő marquis egy épp oly megrendítő, mint ékesszóló beszéd keretében megmagyarázta a szemünk elé táruló frappáns képet. A beszéd legmeghatóbb részénél X. comtesse polgári koronát helyezett Menthe asszonyság fejére; Y. marquise pedig egy eléggé jelentékeny összeget tartalmazó erszényt nyujtott át neki, Z. comtesse pedig egy kosárkát s benne az éppen világrahozott csecsemő kelengyéjét. Azt a gyermeket, akit Mme Menthe magához vett, a páholy örökbefogadta és vállalta, hogy felneveli és gondoskodik róla.”
A Goncourt fivérek közlik Marie Antoinette egy levelét, amelyet Lamballe hercegnének írt: „Nagy érdeklődéssel olvastam, hogy mi történik a szabadkőműves páholyokban, amelyekben elnökölt az év elején. Látom, hogy ott nem csinálnak mást, mint csinos dalokat énekelnek és azonkívül jótékonykodnak. Az Önök páholyai a mi nyomdokunkba lépnek, hiszen foglyokat szabadítanak ki és kiházasítják a leányokat, ami persze nem fog bennünket megakadályozni abban, hogy ne házasítsuk ki mi is a mieinket és ne helyezzük el a gyermekeket, akik listánkon szerepelnek.”
A XVIII. század emberét elsősorban mégis a titokzatosság vonzotta a szabadkőművességhez. A szabadkőműveseknek feltétlen titoktartást kellett fogadniuk. A titok a legtöbb esetben teljesen jelentéktelen lehetett, bizonyos szabadkőművesi jelképek és szokások értelme és hasonló dolgok. Itt egy l’art pour l’art titoktartásról van szó. Az emberek mindig is szerették a titkokat. Ma is szeretik. De különösen erősen vonzhatta őket a XVIII. század Franciaországában, ahol az emberek állandóan nagy nyilvánosság előtt éltek, örökös pletykálkodásuk folytán mindent tudtak egymásról, az egész Franciaország egy nagy és kaján család volt; a kor stílusa, a rokokó, a meghittség művészete, a kicsi és szép intérieuröké és ilyen intérieurben élt az egész ország; a század nem ismeri a zárt ajtókat. Ebben az időben a titok, a zárt összejövetel bizonyára fontos lelki szükségletet elégített ki.
A titkokat az ember kiváltképen kisfiú- és kamaszkorában szereti; ilyenkor találunk ki titkosírást, titkos nyelvet és a falra írható titkos jeleket. A titkot csak fiúpajtásainkkal oszthatjuk meg, nőkkel sohasem, még a mamával sem, különösen a mamával nem, mondanák a freudisták. A fiúk társadalmában atavisztikus módon egy ősi, primitív hagyomány támad fel abból a mélyrétegből, amelyet Jung kollektiv tudatalattinak nevez: a primitív népek „férfi-szövetségeinek” és „férfi-házainak” emléke. Az ősi időkben és helyenként még ma is, Afrika és Új-Guinea egyes vidékein a pubertásba lépő fiút kemény próbák után kegyetlen szertartásokkal avatják férfivá. Ettől az időtől kezdve független családjától, a többi fiatalemberrel együtt lakik a férfi-házban, minden klub ősében, ahová nőket csak kivételes alkalmakkor engednek be. A fiatalemberek külön kis társadalmat alkotnak, a felnőttekkel bizonyos dacos és kamaszos ellentétben állnak, és ebből a közösségből csak akkor lépnek ki, amikor maguk is családot alapítanak. Ilyen férfiházakból alakulnak ki a nagy afrikai néger bűnszövetségek, mint pl. a libériai párducembereké, akik egész országokat tartanak rettegésben.
A magasabb civilizáció a családra épült és megszüntette a külön fiú-, ill. férfitársadalom intézményét. De nem irthatta ki azt a hajlamot, amely valamikor létrehozta: a férfi örök hajlamát, hogy lerázza magáról a nőt és a családot, visszameneküljön fiú-önmagához és független férfitársaihoz és velük valami nagy, merész, szép és céltalan kalandra szövetkezzék. Ez az örök hajlam teremtette meg a lovagrendeket, amelyekben a lovaggá avatás szertartása is őrzi még a régi pubertási szertartás emlékét. És avatás a központi része a szabadkőműves szertartásnak is, mert a szabadkőművesség is „férfiszövetség”, csakhogy persze nagyon megszelídült, elpolgáriasodott formában. A titokzatossággal együtt ez lehetett másik legfőbb vonzóereje.
A szabadkőműves titok arra csábított egyeseket, hogy álszabadkőműves páholyokat alapítsanak olyanok számára, akik szeretnének valamilyen titkos társaság tagjai lenni, de frivol természetüket elrettenti az igazi páholyok komoly vagy komolykodó erkölcsi célkitűzése. Ilyen lehetett Ausztriában a Mopszli-Rend, ahol a tagavatási szertartás abból állt, hogy a tagnak csókkal kellett illetnie egy mopszlikutyának nem a száját, hanem ellenkezőleg. De amikor a mindenre elszánt jelölt közel hajolt, kellemes meglepetés érte: a mopszli selyemből és bársonyból volt. Olaszországban a Dugó lovagjait és lovagnőit arra kötelezték, hogy a Nagymestert csókolják meg hasonló helyen, de itt is kiderült, hogy a nagymester nem is nagymester stb. A francia Ordre de la Félicité tagjai a szabadkőműves szimbolikával rokon jelképes utazásra indultak a Boldogság Szigetei felé; ennek az egyesületnek, valamint a Fendeurs Charbonniers és Chevaliers et Nymphes de la Rose rendjének erotikus céljai voltak, titkos orgiákra szövetkezhettek, ha ugyan egyáltalán léteztek ezek a társaságok és nemcsak a század pletykálkodási hajlama találta ki.
Goethét, amint már említettük, annyira foglalkoztatta a Nyakláncper, hogy színdarabot is írt róla, Der Gross-Kophta címen. Ebben a darabban mondja: „Die Menschen lieben die Dämmerung mehr als den hellen Tag, und eben in der Dämmerung erscheinen die Gespenster.” Az emberek az alkonyatot jobban szeretik, mint a fényes nappalt és éppen alkonyatkor jelennek meg a kisértetek. A titokzatos homályban, amelyet a páholyok támasztottak, hogy kielégítsék az emberek örök vágyát a titok után, csakhamar meg is jelentek a kisértetek. A XVIII. századi szabadkőművesség az okkultizmus otthonává lett. A misztikusabb lelkek nem érték be az öncélú titokkal, a szép címekkel és jelképekkel, hanem külön páholyokba gyűltek össze, hogy az igazi titkot keressék, a természet és a természetfeletti világ rejtelmeit: az alchimiát és a spiritizmust műveljék.
A sátánosság, a fekete mágia, az ördögidézés is ott kísért a XVIII. századi szabadkőművesség körül. Maga Philippe-Égalité, a Nagymester is híve a fekete mágiának és ha hihetünk a Marquise de Créquy visszaemlékezéseinek, a Sátánt is megidézte, aki sápadt, feketeszemű, meztelen férfi alakjában jelent meg, homlokától balsarkáig sebhely futott végig rajta, amelyen látni lehetett, hogy villámcsapás nyoma, és e vésztjósló szavakat hallatta: - Victoire et malheur! Victoire et malheur! - majd nyom nélkül eltűnt.
A XVIII. századi okkultizmus szálai mind egy nagy látnok, Emanuel Swedenborg alakjában futnak össze. Ő adott határozott formát és irányt a kor misztikus törekvéseinek és óriási hatása még ma sem szünt meg, mindmáig vannak Amerikában szekták, amelyek az ő útmutatása szerint irányítják hitéletüket.
Emanuel Swedenborg (1688-1772) fiatalkorában mint természettudós és mérnök hazájában, Svédországban igen előkelő szerepet játszott, nemességet kapott és Európa legtöbb tudományos társasága tagjává választotta. 1745-ben Londonban szokott vendéglőjében vacsorázott egy külön szobában. A vacsora vége felé köd támadt a szobában és a padlón undok állatok csúsztak-másztak. De a köd eloszlott és Swedenborg egy férfit látott fénybe öltözve a szoba egyik sarkában. A férfi erős hangon így kiáltott rá: - Ne egyél olyan sokat! - Erre a látomás eltűnt, Swedenborg pedig hazatért. De másnap a férfi bibor öltözetben ismét megjelent és közölte Swedenborggal, hogy ő Isten.
Ettől kezdve Swedenborg látnok lett. Minden hivataláról lemondott, hogy csak látomásainak élhessen. Másvilági tapasztalatairól könyveiben számolt be, amelyeket szellemek diktálásai alapján írt, hihetetlen termékenységgel.
A mai olvasót Swedenborg látomásaiban leginkább az lepi meg, milyen természetességgel, mennyire minden különösebb megilletődöttség nélkül mozog a nagy látnok a másvilág tájain. Amint leírja a mennyei városok fekvését, lakosaiknak megoszlását, életmódját, közli felfogásukat különböző theológiai és más kérdésekre vonatkozólag, szinte úgy érezzük, mintha egy Baedekert olvasnánk. Swedenborg, könyvei szerint, rengeteget utazott, olyan helyeken, ahol előtte élő ember alig járt és útközben rengeteg ismeretséget kötött angyalokkal, ördögökkel, és az angyalság és ördögség közötti társadalmi réteghez tartozó szellemekkel, akik „középen laknak ég és pokol között”. Így többek közt beszélt Luther Mártonnal, aki, amikor megérkezett a másvilágra, eleinte épp olyan házban lakott, mint odahaza Eislebenben, trónon ült és buzgón hirdette tanait. De 1757-ben, amikor a szellemi világban óriási átalakulás ment végbe, elvették tőle házát és nem sokkal ezután Swedenborg és mások rábeszélésére Luther feladta azokat az eszméket, amelyek Swedenborg felfogásával össze nem egyeztethetők. Találkozott Melanchtonnal is, aki hosszú ideig ült előzőleg a másvilágon íróasztala mellett és mint a földön, ott is egyre arról írt, hogy a jócselekedetek nem számítanak, csak a hit. De amikor 1757-ben megépítették az új Eget, ő is helyreigazította eredeti felfogását. Most az Ég délkeleti részében lakik és amikor jár, lépései olyan zajt csapnak, mintha valaki vascipőben járna kőjárdán.
Úgy tapasztalta, hogy a hollandusok általában igen előnyös helyzetben vannak a másvilágon; folytatják virágzó kereskedelmüket és igen jól keresnek; mert ők a kereskedelmet önmagáért űzik, nem pedig a pénzért. Könnyen meg lehet őket ismerni a nagy jómódról, amelyben élnek. A zsidóknak viszont rossz dolguk van a másvilágon, rettenetes piszokban és büdösségben élnek; egyébként ott is főként drágakőkereskedéssel foglalkoznak és egyiküknek-másikuknak nagyon sok a pénze. Időnként kikeresztelkedett zsidónak öltözött angyalok keresik fel őket térítési szándékkal, de nem sok eredménnyel. Aránylag igen jó a másvilági elhelyezkedésük az angoloknak, mert szeretik a függetlenséget, az őszinteséget és a gondolat szabadságát. A németeknek sokkal rosszabbul megy, mert a „németek külön kis államaikban zsarnoki uralom alatt élnek és nem örvendenek szólás- és írásszabadságnak, mint az angolok és a hollandusok; márpedig ahol ezt a szabadságot megbéklyózzák, ott a gondolatot is béklyóba verik”.
Egyébként a másvilágnak nincsenek örök, áthághatatlan határai, mint Dante Látomásában. A másvilág Swedenborg szerint lélekállapot: az embereket nem Isten veti a pokolba vagy emeli a mennybe, hanem saját lelkük - és amikor lelkiállapotuk megváltozik, ennek megfelelően költöznek át egyik másvilági helyről a másikra. Hát akkor hogyan lehet az, hogy a pokol lakói, amikor látják, hogy helytelen hitük és lelkiállapotuk a pokolba vetette őket, nem változtatják meg rögtön felfogásukat és nem szereznek ilymódon belépti jegyet az örök üdvösségre? A felelet erre az, hogy Swedenborg szerint a pokol nem szenvedés; mindenki a maga módján üdvözül, a pokol lakói a pokol förtelmes büdösségében érzik jól és otthonosan magukat. Néha előfordul, hogy fellátogatnak a mennybe, de ott szorongás és kellemetlen idegenérzés fogja el őket és sietnek vissza meghitt poklukba.
Mindebben sok a mélység és filozófia, még több a laposság és megdöbbentően egyoldalú theológiai érdeklődés, ebben a tekintetben Swedenborg még az előző századok elkésett gyermeke. Vannak kitünő hasonlatai, pl. az az ember, akinek értelme emelkedett, de akarata nem emelkedett fel értelmével együtt, olyan mint a parázna ember, aki egy ringyót rejteget pincéjében, először felmegy és bölcsen beszélget feleségével és vendégeivel a szűzességről, azután lemegy és a ringyóval szabadjára engedi szenvedélyét. De a hasonlatok ellenére is stílusa végtelenül száraz, hűvösen racionalista, bármilyen furcsán hangzik, hiányzik belőle a képzelet szárnyalása. Lehet, hogy nagy látnok volt, de nem volt költő. Swedenborg nem Dante, és jóllehet ő csakugyan látta lelki szemével a másvilág tájait, látomása sokkal kevésbbé szuggesztív, mint a Firenzei Költőé, aki csak képzeletben tévedt el „az emberélet útjának felén”.
És talán ebben áll hatásának titka. Swedenborg a nyárspolgár a másvilágon. Úgy aránylik Dantéhoz, az óriáshoz, mint a szabadkőműves „férfiszövetség” az afrikai párducemberekhez. Neki ne beszéljenek fellengzős dolgokat Mennyei Rózsáról és „a Féregről, aki fúrja a világot” - a dolog tulajdonképen olyan egyszerű, ha az ember józan ésszel fog hozzá. Aki érti a módját, bármikor érintkezhet a szellemekkel és a szellemek, ezt nem győzi eleget hangsúlyozni, épp olyanok, mint az élő emberek, van mindenük, ami az embernek, éppúgy esznek-isznak, házaséletet élnek, csak éppen szellemi körülmények között; szellemvoltukat nem szabad eltúlozni. A szellem is ember. Swedenborg hatásának titka az, hogy a szellemvilágot leszállította a mindennapi ember színvonalára, népszerűsítette a másvilágot. Dante látomásait nem mindenki tudja kibontakoztatni a zordon terzinák közül; a mágia riasztó légkörében nem mindenki tud lélekzetet venni - de Swedenborg másvilági kalauza segítségével oly nyugodtan utazhatunk Menny és Pokol titkai közt, mintha a Cook-iroda szervezne társasutazást a Mennyei Jeruzsálembe. Swedenborg az a látnok, akit Cagliostro kitünően felhasználhat, hogy művelten-együgyű híveinek lelki táplálékkal szolgálhasson. A nagy misztikusokat nem használhatná fel, Dzseláleddin Rumi vagy Meister Eckhardt tanaiból sem ő, sem hívei nem értenének egy szót sem.
De nemcsak azért időztünk ilyen hosszasan Swedenborgnál, mert Cagliostro tőle tanult mindent, ami értelmes elméleti megnyilatkozásaiban; hanem elsősorban azért, mert érzésünk szerint itt, ezen a ponton közelíthetjük meg leginkább a lényeget, azt az eszmét vagy hangulatot, mely az egész kort és a Nyaklánc-pert mint a kor legjellegzetesebb, legdrámaibb, tehát legszimbolikusabb eseményét érthetővé teszi.
A XVIII. század második fele a szellemtörténet korjelző címszava szerint a preromantika kora. Vagyis ebben a korszakban születnek és virágoznak ki azok az eszmék és hangulatok, amelyek a XIX. század első felében, a romantika korában uralkodni fognak. De egyelőre úgy aránylanak a nagyromantikához, mint a gyermek az ifjúhoz és felnőtthöz. Bár a XVIII. század második felének embere egy késői civilizációban és egy végéhez közeledő, túlérett társadalmi rendben él, a legfontosabb dolgokban, az eszmék világában naiv és gyermekes. Gyermekes és idillikus; nincs még egy korszak, amely ennyire távol állana a tragédiától. Az előző évtizedek, XV. Lajos és a rokokó ideje, valami furcsa lázat és tragikus életérzést rejtegettek a vastag rizsporréteg alatt; de XVI. Lajos trónraléptekor mintha elfujták volna. Az emberek úgy érzik, egy új aranykor küszöbén állnak. A tudósok általában az egész század jellemző vonásának tartják az optimizmust. De ez az optimizmus XV. Lajos idejében még csak filozófiai meggyőződés - most válik életérzéssé. A preromantika valami csodát vár. Egy csodát, amelytől minden szép és boldog lesz és mégis minden marad a régi helyén.
A preromantika embere épp olyan racionalista, mint a barokk és a rokokó embere; de - és ez az új benne - amellett hisz a csodában is; vagy legalább is szeretne hinni a csodában. Az irodalom ebben az időben fedezi fel, hogy szüksége van a „csodás elemre”. Divatba jön Milton, divatba jönnek a kísértethistóriák (Voltaire még csak fényes nappal mert kísértetet felléptetni a színpadra) és a kor misztikus, okkultista és hasonló mozgalmai felfedezik, hogy nemcsak az irodalomnak van szüksége csodás elemre, hanem az életnek is.
De a csodavárás sokkal általánosabb emberi és történelmi jelenség, semhogy egy kor kizárólagos sajátjának lehetne feltüntetni. Az ó-egyház állandó csodavárásban élt és a csodák be is következtek; Kr. u. 1000-ben az egész emberiség vonagló izgalomban várta a legnagyobb csodát, a világ végét és a csoda nem következett be. A csodavárás nem jellemző a korra; csak az, hogy miféle csodát vár. A preromantika preromantikus csodát vár: idillikusat, szelídet, optimistát és egyszerűt. Ezért Swedenborg a prófétája, Swedenborg, aki vendéglői asztalnál ült és vacsorázott, amikor érte jött a Látomás; aki tudja, hogy 1757-ben minden nagyobb megrázkódtatás nélkül végbement az Utolsó Ítélet, új menny épült és új világrend keletkezett, - de közben mi sem változott, mindenki nyugodtan űzheti tovább foglalkozását, ha polgárember, ha pedig nemesember, élvezheti nyugodtan tovább a jövedelmét.
Valami ilyen csodát várnak történetünk szereplői is valamennyien. Boehmer azt várja, hogy csodálatos ékszere valami csoda folytán a megfelelő csodálatos fejedelmi nyakra kerül és a nyak tulajdonosa csodálatos pontossággal kifizeti az 1,600.000 fontot. Jeanne de la Motte azt várja, hogy valami csoda visszasegíti Valois-ősei rangjához és előkelőségéhez, annyira várja a csodát, hogy kevesebbel nem érheti be. Rohan azt várja, hogy valami csoda megszerzi a számára a királyné kegyét, a „kegy” szó legbőségesebb értelmében és annyira várja ezt a csodát, hogy boldogtalanul lézeng Saverne káprázatos termeiben. Cagliostro számára ez a csodavárás jelenti a megélhetést, ő a többiek csodavárásának haszonélvezője. Marie Antoinette szórakozást-szórakozásra kergetve a nagy asszonyi csodát várja, amely minden szórakozást feleslegessé tesz. XVI. Lajos egy csodatevő pénzügyminisztert vár, aki eltünteti a deficitet, anélkül, hogy a nép nyúzásával emelné a bevételeket, vagy a királyi háztartás megszorításával csökkentené a kiadásokat.
És egész Franciaország várja a legnagyobb csodát, a nép boldogságát. Tudja, hogy egy új kor fog elkövetkezni, hiszi, hogy a refomtervek rövidesen valóra válnak, de valahogy úgy képzeli ezt is, hogy majd színpadi felhők közül leereszkedik egy mennyei monarcha udvaroncaival körülvéve; az angyalok Gluck és Grétry indulóit fujják lágyszavú harsonákon, a király felemeli jogarát és mindenki boldog lesz Franciaországban. Lázálmaiban sem képzelné, hogy az új kor nem a magasságokból ereszkedik majd alá, hanem az alvilágból tör fel, a Saint-Antoine külvárosból és frigiai sapkát hord a fején. Az Úr azzal bünteti az elvakult embereket, hogy teljesíti kívánságaikat; még néhány év és a csoda bekövetkezik.
* * *
Eme tragikus jóslat után térjünk vissza ahhoz, aki történetünkben a burleszk elemet képviseli, az alchimista Figaróhoz.
Cagliostro Londonban nemcsak a szabadkőművesség titkaiba hatolt be, hanem egy igen komplikált perbe is belekeveredett, amely egy nyaklánc körül forgott (a nagy dolgok előre vetik árnyékukat). Azzal védekezett, hogy a vádlók, akiktől a nyakláncot kicsalta, nem hagyták élni, ajándékokat erőszakoltak rá, hogy árulja el, milyen számokat húznak ki legközelebb a lutrin. De most már fogjuk rövidre barátunk pikareszk kalandjait, bár nagyon szorosan hozzátartoznak a kor stílusához (a XVIII. század a kalandorok és a kalandok fénykora), ne mondjuk el, hogyan szélhámoskodott nagy sikerrel Európa északi országaiban, Hágában, Lipcsében, majd Mittauban, az akkori önálló kurlandi hercegség fővárosában, majd pedig Szentpétervárott és Varsóban. Azok, akik néhány évvel ezelőtt látták Cagliostrót és feleségét, mint zarándokokat Spanyolországban, mint csavargó és éhenkórász talján házaspárt Páris és London külvárosaiban, nem ismernének most rájuk a titokzatos grófban és grófnéban.
Milyen nagyszerű kép, amint a kalandor megérkezik az idegen városba: fullajtárok lovagolnak négylovas hintaja előtt, inasok a hintón, a város legelőkelőbb fogadójában bérel szobákat és mindjárt vacsorára hívja meg ismerőseit. Nemsokára kialakul körötte a kis szekta, a beavatottak titkos társasága. Eljönnek a kiváncsiak és azok, akiket feleségének szépsége vonz; de legtöbben mégis a bölcset, a prófétát, a varázslót keresik benne.
Mert Cagliostro most már mint távoli, rendkívül előkelő és rendkívül titokzatos szabadkőműves páholyok megbízottja utazza a világot, bizonyos kozmikus diplomáciai kiküldetésben; amint elejtett szavaiból sejteni lehet, a rejtelmes homályban, mondjuk a piramisok mélyén székelő nagymesterek küldték Európába, hogy helyreállítsa a szabadkőművesség legrégibb és egyedül üdvözítő rendjét, az „Egyiptomi Ritus”-t. Megbízója nem más, mint a Nagy Kophta (- Hogyan, báró, Ön még nem hallotta a Nagy Kophta nevét?), aki tudományát Illés prófétától örökölte, esetleg azonos is Illés prófétával és az is lehet, hogy Cagliostro gróf azonos a Nagy Kophtával. Mindezek igen nagy misztériumok, amelyeket egyelőre nem fedhet fel senkinek sem, de türelem, mindennek eljön majd az ideje, nincs is messze már, csak tessék betartani az előírásokat.
Közben a gróf beteget gyógyít, változó eredménnyel, akárcsak az igazi orvosok, de néhány meglepő gyógyítás sikerül neki; idősebb hölgyeknek visszaadja ráncnélküli egykori arcukat, idősebb uraknak az elveszített fiatalos férfierőt. A jövőbe lát: vízzel telt kancsókban parancsára megjelennek a szellemek. A médium ilyenkor egy kisfiú vagy egy ártatlan hajadon, az látja a látomást a vízben, Cagliostro pedig értelmezi. Rengeteg pénze van; hogy honnan, ez úgy látszik örökre Cagliostro titka marad.
És így jut el Strassburgba.
Ha nem hisszük el, hogy Cagliostrót csak az emberiség üdve vezette, hanem feltételezzük, hogy bizonyos önző és nem egészen tiszta szándékok irányították - aminthogy sajnos fel kell tételeznünk - akkor el kell ismernünk, hogy strassburgi viselkedése valóságos műalkotás, mestermunka a maga műfajában.
1780 szeptember 19-ikén érkezik meg. Csodadoktori híre már előtte járt. Nagy tömeg várja a Rajna mindkét partján. Mindenki tud róla valami érdekes történetet. Hatlovas hintón vonul be, feleségének szűzies mosolya mindenki meghat. Ő maga kicsi fürtökbe bodorított hajat visel, kék taft-ruhája csupa arany- és ezüst sujtás, tele van igazi és hamis ékszerekkel, eleganciája kissé bizarr, talján, gyanus, akárcsak nagyobb honfitársáé, Casanováé; és kalapja mellett becsületesen hordja még mindig a nagy fehér tollat, amelyet ebben az időben már csak kuruzslók és vásári kikiáltók hordanak. Mert Cagliostro nem az a szélhámos, aki úri megjelenésével, kifogástalanul ízléses ruhájával és modorával bűvöli el áldozatait - neki ilyen külsőségekre nincs szüksége, olyan fegyverek állnak a rendelkezésére, hogy nyugodtan megőrizheti annak a társadalmi csoportnak a habitusát, amelybe valóban tartozik: megmaradhat kóklernek, kintornásnak, majomidomítónak és mégis lába elé borulnak kicsik és nagyok. A szellem diadala.
Nem is él rangja fölött. Strassburgban nyomatékosan egyszerű és igénytelen. Albérletben lakik egy dohánykereskedőnél, majd egy kanonok gazdasszonyánál. Az egyszerű emberek rajonganak érte és ő egyformán udvarias mindenkihez.
Strassburgban is, mint az északi városokban, egyiptomi páholyt alapít; de szabadkőművességét elsősorban emberbaráti cselekedetekkel tanusítja. 200 fontot ad egy szegény olasznak, hogy kiszabaduljon az adósok börtönéből, azután új ruhával ajándékozza meg. Egész nap és sokszor még késő éjszaka is betegeket látogat, ingyen kezeli a város szegényeit és ingyen kezeli a gazdagokat is, akik lassankint egyre nagyobb tömegekben keresik fel. Megpróbálnak honoráriumot ráerőszakolni, de nem fogad el semmit. Ez a szélhámos annyira nagyvonalú, hogy úgy látszik hiszékeny is: jóideig nem veszi észre, hogy segédje nagy összegeket zsebel be helyette, de mikor rájön, kidobja, csunya perre is kerül sor kettejük közt.
Dr. Marc Haven számos esetet sorol fel és szavahihető tanukat idéz arra vonatkozóan, hogy Cagliostro milyen kitünő eredménnyel kezelte a betegeket. Számos receptje és gyógyító eljárása maradt fenn. Általában nem tudott sokkal többet és sokkal kevesebbet, mint a kor hivatásos orvosai, bár volt egy-két speciális gyógyszere is. Használja az alchimisták aurum potabile-ját, „iható aranyát”, amely nitrátból, kénből és higanyból áll. Van egy „egyiptomi bora”, amely főként öregurak számára való és egy „frissítő pora”, amelyre nagyon büszke. Amikor Lavater, a különös bölcs, a fiziognómia és grafológia tudományának megalapítója, Goethe ifjúkori barátja felkeresi és megkérdi tőle, miben áll gyógyító ereje, Cagliostro titokzatos mosollyal azt feleli: - In herbis, in verbis, in lapidibus. Vagyis füvekkel, szavakkal, bűvöserejű kövekkel gyógyított, mint a középkori doktorok.
A betegek mégis meggyógyultak. Ennek magyarázata nyilván az, hogy a betegek egy része általában meg szokott gyógyulni, orvosi beavatkozás mellett is, ez mindennapi tapasztalat. A másik okra pedig rámutat egy kortársnő, Oberkirch bárónő, akinek feljegyzései igen fontosak Cagliostro és Rohan viszonyára vonatkozólag. A bárónő szerint „Cagliostro csak olyanokat gyógyított meg, akik amúgy is jól érezték magukat, vagy legalább is olyanokat, akikben a képzelet elég erős volt ahhoz, hogy támogassa az orvosság hatását”. Vagyis Cagliostro azt gyakorolta, amit ma pszichotherápiának neveznek; a beteget a lelkén, a képzeletén át gyógyította meg, rávezette a gyógyulás belső útjára. Mint minden szélhámos, bizonyára Cagliostro is kitünő lélekismerő volt; és hogy szuggesztív ereje nagy lehetett, afelől nincsen kétség. Különben is a régi századokban sokkal több idegbetegségnek voltak testi tünetei, mint napjainkban. Aki tehát a lelki defektust helyrehozta, megszüntette a lelki betegséggel járó külső kórképet is.
Hogy szuggesztiv jelenség volt, azt Oberkirch bárónő is elismeri: „Nem volt határozottan szép” (orra a XVIII. század legszélesebb orra, mondja Carlyle), „de sohasem került még megfigyelésem alá az övénél figyelemreméltóbb fiziognómia. Kiváltképen tekintete sejtetett csaknem természetfeletti mélységet. Nem tudnám leírni szemének kifejezését; egyszerre láng és jég; vonzott és taszított; félelmet keltett és leküzdhetetlen kiváncsiságot ébresztett fel.”
Lassankint a város legelőkelőbb rétege gyűlik össze körötte. Contades marsall, De la Salle marquis, Béguin királyi tanácsos, Dampierre báró, Lützelburg gróf, Zucmantel báró... Nem ismerjük túlságosan ezeket a neveket, de azt hisszük, Elzász arisztokráciájához tartozhattak. Sarazzin bankár, akit késői apasághoz segített, feleségével együtt állandóan mellette van, egyideig közös háztartásban is élnek. Ő gyógykezelte Mme de Boulainvillierst is, Jeanne de la Motte pártfogónőjét. És mindezt teljesen ingyen.
A csodadoktor alakja köré természetesen rengeteg legenda fűződött, nem mindig jóakaratú (képzelhetjük, hogy a céhbeli orvosok miket beszéltek a váratlan vetélytársról!). Az egyik ilyen legenda, bár nagyon együgyű és teljesen alaptalan, oly kedves, hogy nem állhatjuk meg, el kell mesélnünk.
Egy úriember azzal a kéréssel fordult Cagliostróhoz, adjon neki valami csodaszert, hogy felesége ne csalhassa meg. Cagliostro átadott neki egy üvegcsét.
- Mielőtt lefekszik, - mondta - igya meg ez üvegcse tartalmát. Ha felesége csakugyan hűtlen Önhöz, ön másnap reggelre macskává változik.
Az úriember hazament Párisba, elmondta a dolgot feleségének és kiitta az üvegcsében lévő folyadékot.
Másnap az asszony belép férje szobájába és látja, hogy egy nagy fekete macska ül a vánkoson.
- Ó Istenem, - kiált fel zokogva az asszony - csak egyetlen egyszer csaltam meg szegényt a nyavalyás szomszéddal, akivel igazán nem volt érdemes, és íme, elvesztettem a legjobb embert, sosem látom többé viszont!
A férj erre előbujt az ágy alól és megbocsátott.
- Ez mind nagyon szép, - mondod most már türelmetlenül, kedves olvasóm - de hol van itt az üzlet? Ha ingyen gyógyította nemcsak a szegényeket, hanem a bankárokat és az elzászi főurakat is, akkor miből élt? Végül még kiderül, hogy becsapta a világot: nem is volt szélhámos, hanem bolond.
Türelem, kedves olvasó, bízz Cagliostróban. Cagliostro nagyvonalú ember; nem akar a betegen meggazdagodni, az orvosi mesterség mélyen rangja alatt áll; nagyobb célok hevítik, nemesebb vadra les. Az egész csodadoktorság csak arra való, hogy felhívja magára annak az egy embernek a figyelmét, akinek kedvéért Strassburgba jött. Szélhámosi zsenialitása legfőképen abban nyilatkozik meg, hogy kiszámította, ki az a grandseigneur, aki egész Európában a leginkább hajlamos arra, hogy teljesen kiszolgáltassa magát egy sarlatánnak. Ez az ember Rohan kardinális. Mint ahogy Boehmer kiszámította, hogy a csodálatos nyakéknek Marie Antoinette nyakára kell kerülnie, úgy számította ki Cagliostro, hogy a nagy egyiptomi maszlagot, a piramidális maszlagot Rohannak kell lenyelnie. És várt, várt türelemmel.
Nem is kellett sokáig várnia. Két vagy három hónapja élt Strassburgban, amikor a kardinális, akit asztmás roham gyötört, bejött Saverneból a városba, hogy a csodadoktorhoz forduljon. Magához kérette a palotába.
Cagliostro tudta, hogy ütött az órája. Tudta, hogy most minden gesztus döntő fontosságú, az első benyomáson múlik minden. És ezt izente Rohannak:
- Ha a kardinális úr beteg, jöjjön el hozzám és meggyógyítom; ha jól érzi magát, neki nincs szüksége rám, sem nekem őrá.
Rohan nem szokott hozzá ehhez a modorhoz. Cagliostro megnyerte az első ütközetet, a kardinális eljött hozzá. Hogy milyen benyomást tett rá Cagliostro, arról beszámolt a titkárának, Georgel abbénak:
„E kevéssé közlékeny férfiú arcán oly impozáns méltóságot láttam, hogy valami vallásos megilletődés fogott el és első szavaimat a tisztelet diktálta. Beszélgetésünk eléggé rövid volt, de a legélénkebb vágyat keltette fel bennem, hogy közelebbről megismerkedjem vele.”
Rohan tehát pontosan úgy reagált, mint ahogy Cagliostro nappali álmaiban elképzelhette. A csoda, amelyet várt, bekövetkezett.
Cagliostro továbbra is tartózkodóan, csaknem ellenségesen viselkedett a kardinálissal szemben. De lassankint mégis felengedett és nemsokára így szólt a kardinálishoz:
- Az Ön lelke méltó az enyémhez és megérdemli, hogy megosszam Önnel minden titkomat.
Azt mondják, ez a nap volt Rohan életének legboldogabb napja. Szegény nagyúr! Tündéri nagynénik álltak bölcsője körül és megszereztek neki mindent, amire az emberek vágynak: fényt, gazdagságot; érzéke volt a tudomány és a művészet iránt, életét szépséggel és nyugodt előkelőséggel vette körül. De azok közé tartozott, akikben a Végtelen szomjúsága ég és azt nem olthatja semmi földi dolog. Ha nem a szkeptikus XVIII. század végén él, a vallásban megtalálja azt, amit hasztalan keresett és talán egy nagy, átszellemült főpap válik belőle. De így az lett a vége, hogy egy hamis próféta hozta kapcsolatba a Hamis Végtelennel. A régi századok úgy tudják, az idő végezetén megjelenik majd az Antikrisztus, aki mindazt meg fogja tenni, amit Krisztus, de mégis minden tette hamis lesz és aranya szétfoszlik majd híveinek ujjai közt; Rohan kora egy kissé az idők végezete és sorsa világvége-sors, forradalom előtti sors.
A hamis próféta pedig nemsokára beköltözött a püspöki palotába és a bíboros rendelkezésére bocsátotta fogatát. Nemsokára mindketten alchimista kísérletekbe merültek és a bíboros büszkén mutatott Oberkirch bárónőnek egy hatalmas gyémántot, amelyet Cagliostro gyártott neki, a szeme láttára. Aranyat is készített és másodpercnyi pontossággal megjósolta Mária Terézia halálát. Megidézte annak a nőnek a szellemét, akit Rohan egykor nagyon szeretett. Rohan dolgozószobájában felállíttatta Cagliostro mellszobrát ezzel a felírással: Divo Cagliostro, az isteni Cagliostrónak.
Álljunk csak meg! lehet ez? A művelt Rohan, a Fény századának gyermeke, hitt még az aranycsinálásban? Igenis hitt és ebben kivételesen nem is volt hiszékenyebb kortársainál. Voltaképen a XVIII. század az alchímia fénykora. Párisban a Saint Marceau külvárosban tömegestül élnek a hivatásos alchimisták, részben szegény ördögök, részben azonban jómódú emberek, magas pártfogóik kegyéből. Casanova, ha máskép sehogysem megy neki, maga is szívesen áll be aranycsinálónak és éppen ezekben az években csal ki nagy összeget Birontól, Kurland hercegétől alchimista bűvészmutatványokkal. A magyarok közül ekkoriban kísérletezik a Bölcsek Kövével Báróczi Sándor, a testőríró, akinek művét olvasgatva sikongatott fel örömében Kazinczynk; és Kazinczy apósának, Török József grófnak egész vagyona alchimista kísérletekre megy rá, azért élnek Kazinczyék olyan szegénységben Széphalomban.
Az alchímiát ugyanis a XVII. és XVIII. század nemzetgazdaságtani doktrinája, az ú. n. merkantilizmus segíti ilyen nagy fellendülésre. A kor gazdasági gondolkodói azt tanítják - s az államok eszerint rendezkednek be -, hogy egy állam annál gazdagabb, minél több arany és ezüst van a birtokában. Ezért minden erejükből arra törekszenek, hogy emeljék áruik kivitelét és így az országba az áruk helyébe minél több nemesérc jöjjön be, viszont a behozatalt csökkentik és így megakadályozzák a nemesfémek kiözönlését. Arra senki sem gondol ezekben az időkben, hogy a felhalmozott arany- és ezüstkincs, ha a behozatali tilalom következtében nem lehet rajta nyersanyagot vagy árut vásárolni, halott dolog, csak jelképes gazdagság, nincs valósága, az ország és népe nem élvezheti így azokat az előnyöket, amelyeket az igazi gazdagság teremt.
És nem gondolnak arra sem, hogy ha a nemesfém mennyisége növekedik, értéke és vásárlóereje csökken, az árak pedig emelkednek. Ma minden kisgyermek magától rájön, hogy az alchímiának nincs semmi értelme: mert ha az aranyat tetszés szerinti mennyiségben lehetne előállítani, akkor elvesztené minden értékét. De, amint már mondtuk, e régi századok emberéből a számunkra már el sem képzelhető mértékben hiányzott a gazdasági gondolkodás és erre a legegyszerűbb következtetésre sem jöttek rá.
Éppen ezért érez néha a történelemmel foglalkozó ember nagy kétséget nemcsak a történelmi materializmussal szemben, hanem általában az egész modern történettudománnyal szemben is, amely oly középponti fontosságot tulajdonít a gazdasági mozzanatoknak. Ha az emberek ily kevéssé voltak fogékonyak a gazdasági élet törvényei iránt, akkor azok a törvények valószínűleg sokkal kevésbbé befolyásolták az ő cselekedeteiket, mint a mai emberét - vagy legalább is hatásuk nem volt olyan egyszerű és közvetlen, mint ma. Nem a valóságos gazdasági törvények hatottak ugyanis, hanem inkább a gazdasági tévedések és babonák; éppen ezért igen veszedelmes a mai gazdasági élet indítékaiból visszakövetkeztetni mult századok történelmére és azt képzelni, a régi háborúk is nyersanyagért vagy piacért folytak.
Almerasnak, Cagliostro életrajzírójának számítása szerint Cagliostro 1780 és 1785 közt 2-300.000 fontot húzhatott ki a bíborosból, részben készpénz, részben pedig ékszerek alakjában.

ÖTÖDIK FEJEZET
VÉNUSZ LUGASA.
Jeanne de Valois és férje, a jeles gróf, nem élhetett örökké Saverne mesekastélyában; mindenféle vendégségnek vége szokott lenni. Sajgó szívvel tértek vissza Lunévillebe, de a helyőrségi élet szürkesége Saverne után még kevésbbé ízlett nekik. Jeannet hajtotta a nagy nyugtalanság, La Motte-ot pedig a kényelmesebb élet vágya, egy szép nap otthagyták Lunévillet és Párisba költöztek szerencsét próbálni.
Szerencsére nagy szükségük volt. Egyetlen pártfogójuk, Mme de Boulainvilliers meghalt. A kardinális küldött időnkint néhány aranyat és rendesen megkapták a kegydíjat, amelyet Mme de Boulainvilliers kieszközölt a számukra, de mi ez Jeanne és férje igényeihez képest?
Elkezdődik a sajátos nyomorgás, amelyet jól ismer az, aki járatos a XVIII. század nagy realista regényeiben, olvasta Lesage-ot, Fieldinget, Smollettet. Veszekedés a háziúrral, a fogadóssal, üldöző hitelezők, fejük felett függő kard, hogy egy nap becsukják őket az adósok börtönébe.
1782-ben mégis kibérelnek egy házat a Rue Neuve St. Gilles-ben, a Marais-negyed öreg palotái közt. A Marais-negyed a Valois-királyok alatt az arisztokrácia lakóhelye, itt áll a csodálatos Place Royale, ma Place des Vosges néven Paris legérdekesebb építészeti emléke. Amikor az ember egy ház boltívei alatt belép a teljesen lezárt, egyforma házakkal szegélyezett térre, mintha a tenger alatt volna, külön világban, ahol megállt az idő. Rohan palotája is ebben a negyedben állt és mellette a Soubise-eké. Manapság ezt a városrészt keleteurópai bevándorlók lakják, a legszegényebb és a leghemzsegőbb fajta, iszonyú zsúfoltságban és nyomorban. A városrészekkel is úgy van, mint a divatokkal: egyre alacsonyabb társadalmi rétegekhez kerülnek. Az egykori büszke magyar nemesi bajuszt ma csak idősebb vidéki asztalosok hordják és IV. Henrik udvaroncainak palotájában ma nyolcgyermekes métèque szabó- és szűcssegédek laknak. Mint minden, a nagyváros is a mulandóság jelképe.
Mégis miből élt Jeanne és férje? Egyrészt a szélhámosok alapvető tulajdonságából, előkelő fellépésükből. Még mindig találnak jámbor lelkeket, akik hiteleznek nekik. Külön üzletág és időnkint eléggé jövedelmező, hogy hitelbe vásárolnak ruhaanyagot vagy mást és azonnal el is zálogosítják. Siralmas leveleikre olykor kisebb adományokat kapnak főrangú emberektől. Hűséges, ancien régime-beli cselédeik is támogatják őket, Jeanne Rosalie nevű szobalányának anyja hosszabb időn át ad enni nekik.
De ne gondoljuk, hogy Jeanne tétlenül nyomorog és Rohan módjára csodától várja sorsa jobbrafordulását. Csodától, igen, de ezt a csodát elő akarja idézni. Terve az, hogy királyi kegy útján visszakapja őseinek birtokát vagy állítólagos birtokát. Regényes fantáziájában kidolgozta, milyen igazságtalanul fosztották meg e földektől dicső őseit. De most itt a pillanat, hogy a király mindent jóvátegyen: a birtokok ugyanis visszaszálltak a királyi fiskusra. A király egy jóságos gesztussal egyik napról a másikra visszaadhatja a Valois-knak, távoli rokonainak.
A király abban az időben sokkal nagyobb dolgokat is megtett híveiért. Nem kell hozzá más, mint az, hogy valaki, akinek befolyása van az udvarnál, pártfogásába vegye Jeanne kérését. Protekció mindig is volt a világon - de a XVIII. században ez a dolgok egyetlen, hivatalosan elismert és szankcionált mozgatója: úgy hívják, az udvar kegye. Az udvar kegyét kell megnyerni. De Jeanne kénytelen azt tapasztalni, hogy ez nem is olyan egyszerű.
Párisi lakásán kívül Versaillesban is van szállása és felváltva hol itt, hol ott él. E versaillesi szállás részben azt a célt szolgálja, hogy elhitesse párisi hitelezőivel és azokkal, akik esetleg hiteleznének, hogy bejáratos az udvarba; másrészt, hogy ott legyen a helyszínen, lesse a rést, amelyen át befurakodhat oda, ahová vágya hajtja, az udvar mindenható világába.
Egy nap Madame-nak, vagyis Elisabeth hercegnőnek, a király nővérének előszobájában elájul és magához térve értésére adja a körülállóknak, a nélkülözések tették ennyire tönkre őt, a Valois-sarjat. A jószívű Madame eljár az érdekében és kegydíját felemelik - de a kis összeg Jeanne-on mit sem segít.
Minthogy az elájulás egyszer ilyen jól bevált, megpróbálja még egyszer, ezúttal Artois grófnénak, a király sógornőjének az előszobájában, de minden eredmény nélkül. Majd még egy harmadik, az előzőknél bátrabb ájulást visz véghez: a versaillesi palota híres Tükörfolyosóján ájul el, amikor Marie Antoinettenak éppen végig kell rajta mennie. De olyan csődület támad körülötte, hogy a királyné észre sem veszi.
Jeanne és férje mindennel megpróbálkozik, csak egy dolog nem jut az eszükbe: az, hogy dolgozzanak. Mentségükre szolgáljon, hogy ez a lehetőség náluknál százszor becsületesebb nemesemberek agyában sem merült fel akkoriban. A nemesember, ha tönkrement, a királyi gondviselés napsugarára számított, mint ahogy később a „történelmi osztályok” az államnál vagy a vármegyénél kerestek elhelyezkedést, ha elfutott alóluk a föld és a vagyon. Ha pedig annyira süllyedtek, hogy abba a mélységbe már nem hatolhatott le a királyi tekintet, akkor jött a szélhámosság, a rang látszatával való visszaélés, a férfi hamiskártyás vagy selyemfiú lett, a nő kiárusította magát - de dolgozni nem dolgozott, mert ezzel megsértette volna a dolgok örök rendjét, amely a munkát a polgárság és a parasztság osztályrészéül jelölte ki. Ez a felfogás nehezen egyeztethető össze a mi világképünkkel, pedig fonáksága éppen abból következik, ami oly nagyszerű és szép a régi világban: hogy minden öröktől kiszabott helyén áll és mozog, mint a csillagok. Az ember ebben a világban nem választhatja tetszése szerint életformáját, mert születése véglegesen kijelöli azt és aki saját életformájából kiesik, nem cserélhet életformát, hanem a semmibe zuhan. A nemesember, aki inkább szélhámos lesz, semminthogy dolgozzék (egyébként mit is dolgozhatna, rangjánál fogva nem ért semmihez), viselkedésével az arisztokratikus világrendet tartja tiszteletben, olyan negatív módon, mint ahogy a képmutató tiszteli az erkölcsi világrendet, mert ha nem tisztelné, akkor nem akarná, hogy erényesnek tartsák, hanem nyiltan vállalná ocsmányságait.
Ezért oly rengeteg a szélhámos a XVIII. században, a nemesség alkonyatán.
Jeanne a cifra nyomorúság emez esztendei alatt mégis kitanult egy mesterséget, amely nagyon is összeegyeztethető nemesi rangjával és amellett nem kis tehetséget kíván: faiseuse d’affaires lett, Pesten úgy mondjuk: kijáró. A dolgok természetéből következik, hogy ez virágzó üzletág a protekció fénykorában. Jeanne is, mint nagyon sok kartársa és kartársnője, elhiteti polgárokkal és üzletemberekkel, hogy összeköttetései révén mindenfélét ki tud eszközölni az udvarnál.
Mercier írja: „Néhány év óta a nők nyilvánosan játsszák az entremetteuse d’affaires szerepét. Naponta húsz levelet írnak, megújítják kérelmüket, ostromolják a minisztereket, agyonfárasztják a fogalmazókat; irodájuk, regiszterük van; és hogy mozgásba hozzák a szerencse kerekét, elhelyezik rá szeretőjüket, kedvencüket, férjüket és végül is azokat, akik fizetnek.”
Bizonyára voltak kijárónők, akik csakugyan nagyszerű eredményeket értek el és ez növelte az egész iparág tekintélyét - de Jeanne csak ál-faiseuse, hiszen az udvarnál egy királyi inason kívül egy lelket sem ismer és amikor kimegy Versaillesba, ott bezárkózik fogadójába, hogy azt higgyék, az udvarnál van. (Azt mondják, nem egyedül zárkózik be, hanem a fogadósné fiával; ez az egyetlen ellenszolgáltatás, amelyet szállásáért nyujt.)
De még ez az ál-faiseuseség is úgy látszik igen jövedelmező lehetett. Mert nemsokára azt látjuk, hogy a Rue St. Gilles-i háztartás kivirágzik; állandó vendégei vannak, nem is egészen utolsó emberek: ott találunk egy igazi grófot, aki később a Nyakláncper miatt kénytelen leköszönni tiszti rangjáról, Beugnot-t, a fiatal ügyvédet, aki később értékes feljegyzéseket hagy hátra, Loth ferences atyát, aki mindennap misét mond a grófnénak és főkép Rétaux de Villette urat. Rétaux de Villette jóvágású 30 év körüli úriember, La Motte volt ezredtársa. Legfontosabb tulajdonsága az, hogy fínom, nőies írása van. Nemsokára megtudjuk, milyen fontos tulajdonság ez.
A háztartás most már egészen nagyszabású: inasok, szakács, kocsis, zsoké, házmesterpár, szobalány, felolvasónő (egy szegény rokon), azután Père Loth, aki egyszemélyben majordomo, gyóntató és szalon-abbé, szép fekete csipkés köpenyben; katonatiszt, akivel a grófné trictracot játszhat, titkár (Rétaux), házibarát (ez is Rétaux) - mi kell még?
De a nyomor csak látszólag szünt meg. Valójában csak az a különbség, hogy az adósságok most nagyobbak és a fenyegető veszedelem most sokkal súlyosabb. Itt már nem segítenek kis fogások, csak egy nagy, egy zseniális terv.
Már most úgy képzeljük, Jeanne éppúgy a királyné megszállottja volt, mint Rohan kardinális. Zsenialitás nincsen megszállottság nélkül. Jeannehoz is eljutott természetesen a királyné nagy barátságainak híre, Lamballe hercegné, Polignac hercegné ragyogása. Hátha őt is barátságába fogadná a csodálatos asszony? Elcsavart, perverz lelkének sokkal jobban megfelelhetett egy ilyen irányú erotikus fantázia, mint a „gazdag barát” hétköznapias képzete. A király kegyencnőjének lenni nagyszerű dolog és száz éven át erről ábrándozik minden francia nő abból a típusból, amely Hollywoodról ábrándoznék. De a királyné kegyencnőjének lenni százszor érdekesebb. Valois-fantáziái közben bizonyára számtalanszor kiszínezte magának: a királyné egy nap felfedezi; - Kedves cousine - mondja -, szükségem van valakire, akinek kiönthetem szívemet, akivel olyan lehetek, mint ember az emberrel - és kézenfogva bevezeti a Kis Trianon bársonyos rejtelmeibe. Jeanne lelkében régen elmosódtak valóság és álom határai; a hétköznapi valóság mellett koldus gyermekkora óta ott él egy másik, ragyogóbb, valóságfeletti valóság, a Valois-valóság. Ki tudja, hol kezdődik az, ami igaz? És lassankint maga is elhiszi, hogy a királyné bizalmasa. El kellett hinnie: ha nem hiszi el, nem tudja ilyen elhitetően hazudni. A Valois-valóság, érzi, van valamikép - és rajta áll, hogy ide tudja hozni Párisba, a Rue St. Gilles-be.
A királyné barátságai más nők fejét is elcsavarták már. Jeanne előtt már két szélhámosnő garázdálkodott a városban azzal, hogy a királyné bizalmasa. Az egyik Mme de Cahouet de Villiers (Mme Campan Villers-nek mondja), barátjának, a király pénzügyi intendánsának segítségével megszerezte a királyné néhány aláírását, kitűnően megtanulta utánozni és Mlle Bertintől igen értékes ruhákat csalt így ki; majd önmagának a királyné nevében levelet írt, amelyben a királyné arra kéri, szerezzen neki titokban egy 200.000 frankos kölcsönt. Béranger, a fermier général, kölcsön is adta az összeget; később a dolog kiderült, az asszonyt a Szent Pelágia-börtönbe zárták és férjének ki kellett fizetnie a „királyné adósságát”. 1782-ben egy másik hölgy azt terjeszti, hogy jóbarátságban van a királynéval, Mme de Lamballe-lal és Mme de Polignac-kal. Ő nem írja alá a királyné nevét, ellenben a királyné pecsétjével rendelkezik, amelyet Polignac herceg asztaláról lopott el. A legkülönösebb a dologban az, hogy ezt a nőt is de la Motte-nak hívják, férje révén Jeanne férjének rokona. Amikor kiszabadul a Bastilleból, ahová szélhámosságai miatt becsukták, a két La Motte-hölgy ápolja is a rokonságot.
A második esetről tehát tudott Jeanne, az elsőről pedig tudhatott; ötlete, hogy a királyné barátnőjének adja ki magát, nem eredeti. De ugyanaz a helyzete, a zseniális ember helyzete, mint Shakespeareé kortársai közt: Shakespeare is mindent másoktól tanult, akik megelőzték, a tárgyat, a stílust, a módszert - és műve mégis világok magasságában áll a többieké fölött.
Eszünkbe jut Jeanne kortársának, Chamfortnak egy kitűnő mondása: „Semmiféle erény nem emelheti fel a nőt magasabb társadalmi osztályba; csak a bűn teheti azt meg.”
Hogyan kezdődött a dolog, nem tudjuk. Nem ismerjük az ihlet nagy pillanatát; a művész is többnyire homályba borítja az ihlet körülményeit. Azt sem tudjuk, miféle ügyes előjátékok után fogott hozzá; azt sem, hogyan vette fel a kapcsolatot a kardinálissal. Csak a már működésben lévő és feltartóztathatatlan folyamat áll előttünk.
Georgel abbé szerint Rohan volt az, aki bizalmasan elpanaszolta Jeanne-nak, mennyire bántja a királyné magatartása. „Ez a bizalom - mondja az abbé - fakasztotta ki azt a félrevezetési tervet, amelyhez hasonló kevés akad az emberi butaság évkönyveiben.”
Jeanne de la Motte elmesélte a kardinálisnak, milyen jóbarátságban van a királynéval. Mint bizalmas emberének megmutatott időnkint Rohannak fehér víznyomásos papírra írt, világoskék szegélyű leveleket, balsarkukban Franciaország lilioma. A leveleket Marie Antoinette írta cousinejának, Jeanne de Valois-nak.
Bizonyára ügyesen úgy intézte a dolgot, hogy végül maga a kardinális kérte meg, szóljon egy jó szót érdekében a királynénak. Jeanne nemsokára hírül hozta, hogy a királyné előtt beszélt Rohanról. A királyné szótlanul hallgatta, de nem barátságtalanul. Jeanne úgy érzi, hogy a helyzet nem reménytelen.
Majd mind kellemesebb hírekkel érkezik titokzatos versaillesi útjairól. A királyné egyre inkább bizalmába fogadja. És lassankint revizió alá veszi a kardinálisról alkotott véleményét is. Kezd átlátni Mercy-Argenteau gróf aljas intrikáin, amelyek Rohant oly ellenszenves színben tüntették fel. Meghatja az a nagylelkűség, ahogy Rohan viselkedett bajbajutott unokaöccsével, Guéménée herceggel; kezdi belátni, hogy a bíborosnak alapjában véve jó a szíve. És májusban, miután szentül megfogadta Rohannak, hogy minden befolyását latbaveti érdekében, Jeanne ragyogó arccal ujságolhatja, hogy most már rövidesen visszatér Rohanhoz a királyné kegye.
Rohan mindent elhisz, ő kritikus századának legkritikátlanabb gyermeke. Jeanne felbátorodik a sikeren és azt mondja Rohannak, figyelje meg, a királyné, amint a legközelebb elmegy majd mellette Versaillesban a Tükörfolyosón, inteni fog feléje a fejével. (Hasonlókép hitette el velem apám gyermekkoromban, hogy Ferenc József nekem köszön a Fürdő-utcában.) És Rohan ezt is elhiszi. Valami barátságosabb árnyalatot vél felismerni a királyné fejhajtásában, ami pedig nem neki szól, hanem mindenkinek, aki ott áll.
Jeanne ekkor továbbmegy egy lépéssel. A királyné nevében felszólítja Rohant, írjon egy folyamodványt, amelyben igazolja magát mindazokkal a vádakkal szemben, amelyekkel illették. Rohan a legnagyobb gonddal szerkeszti meg az iratot, hússzor is eltépi, míg végűl átadja Jeanne-nak.
A válasz nem késik soká. „Nagyon örülök - írja a királyné -, hogy nem kell Önt továbbra is bűnösnek tartanom; a kért kihallgatást egyelőre még nem adhatom meg. Majd értesítem, mihelyt a körülmények megengedik. Legyen diszkrét.”
Ez a királyné első levele Rohanhoz. „Ez a néhány szó - írja később Georgel abbé - oly elragadtatásba ejtette a kardinálist, amelyet nehéz kifejezni. Mme de la Motte-ot ettől kezdve védőangyalának tekintette, aki a boldogság útját egyengeti. Ettől a pillanattól fogva a grófné mindent megkaphatott tőle, amit csak kívánt.”
A kardinális, Jeanne rábeszélésére, válaszol, hogy kifejezze örömét. Mire a királynétól ismét válasz érkezik, sűrű levélváltás indul meg. A levelek nem maradtak ránk, miért nem, majd később kiderül. De Georgel abbé, aki olvasta e leveleket, tanusítja, hogy a királyné leveleiben bizonyos fokozatosságot lehetett észrevenni. Hangjuk egyre szívélyesebb, egyre többet ígérő lett. Érezni lehetett, hogy Jeanne szép szavai és Rohan szép levelei megteszik a hatásukat, a királyné szíve mindinkább felenged tisztelője iránt.
Az Hotel de Strasbourgban, a kardinális palotájában mindegyre tanácskozásra ülnek össze Rohan emberei, Cagliostro és a svejci Planta báró. Az egész palotát bizakodó tavaszias várakozás tölti el. Talán nyíltan nem mondják ki, de cinkos mosolyukkal gratulálnak Rohannak: hiszen ezekben a levelekben többről van szó, mint a királyné jóindulatáról. A királyné személyesen szeretné közölni Rohannal, hogy visszafogadta kegyébe, addig is, amíg nyilvánosságra nem hozhatja. Majd egyszer, az éjszaka csendjében...
A napok lázas izgalomban telnek. Franciaországban mind bizonytalanabb lesz a talaj az emberek lába alatt. Calonne, a pénzügyminiszter, nagyon kedves és szellemes ember, de hiába, egyre tágabbra nyílik a szörnyeteg torka, amely mindent elnyeléssel fenyeget, a deficité. A nyár riasztó, pestises hőséggel ül Párisra; ilyenkor jobb lenne Saverneban... De Rohan csak vár az Hotel de Strasbourgban, vár és érzi, hogy delelőjéhez közeledik csillaga.
És végre elérkezik a várva-várt éjszaka. A királyné megizeni: holnap éjjel legyen a versaillesi parkban, a Bosquet de Vénus-ben. Holnap 1784 augusztus 11-e lesz.
A Bosquet de Vénus-ben, Vénusz lugasában... Már a név is milyen sokat ígérő!
Rohan másnap este a versaillesi parkban van. Nagy fekete köpeny borítja, mint az összeesküvőket, nagykarimájú kalapját mélyen behúzza a szemébe és így csavarog a park elhagyatott útjain. Néha egy-egy elkésett szerelmes párral találkozik; néha egy-egy madár kiáltása riasztja fel. Ha volnának már romantikus drámák, azok hősei jutnának eszébe - de még nincsenek. Rohan az előfutár.
Későre jár, az éjszaka nagyon sötét. Rohan a nagy lépcsősor mellé húzódik, ott van a Bosquet de Vénus. Azért hívják így, mert egy Vénusz-szobrot készülnek itt felállítani. A Vénusz-szobrot sosem állítják fel és a lugast később Bosquet de la Reine-nek nevezik, a mai éjszaka emlékezetére.
A lugasban különösen sötét van. Az óriási kastély ablakaiban nem ég már a lámpa, hallgatnak Versailles halhatatlan szökőkutai, egymáshoz hajolva suttognak a fák, a bokrok között kísértetiesen fehérlenek az antik istenek szobrai.
Léptek hallatszanak. Hárman közelednek a lugashoz: két hölgy és egy úr. Az úrban Rohan felismeri La Motte grófot, az egyik hölgyben Jeanne de Valois-t és a másik hölgy...
A grófi pár kívül marad és a másik hölgy tétova léptekkel belép a lugasba. Rohan most már megismeri: ez az arc, amelynek inkább csak körvonalait sejti, ez a járás... a ruhát is ismeri, a gaulle-t, a bő köpenyt, hiszen ebben festette le utoljára Mme Vigée-Lebrun, a kép ott függött a Salonban. Rohan mélyen meghajol és megcsókolja a királyné ruhája szegélyét. Gesztusa nem üres gesztus; ez az egyetlen mód kifejezni azt, amit érez.
A hölgy halkan, nagyon halkan mormol valamit. De Rohan azért megérti vagy legalább is azt hiszi, hogy megérti:
- Remélhet; a multat elfelejtjük - ezt mormolja a királyné. És kezéből egy rózsa hull le.
„Monseigneur, térdre!” kiált oda Carlyle Rohannak, egy félszázad távolából. „Sosem rongáltak még jobb alkalomkor piros nadrágot!” Rohan letérdel.
Ekkor egy árny jelenik meg:
- Gyorsan, gyorsan, el innen! - suttogja drámai rekedtséggel -, Madame és Artois grófné közeledik.
La Motte belép a lugasba és elragadja a királynét, a kardinálisba pedig Jeanne karol bele és elvezeti. Rohan mélyen a szemébe húzza kalapját. Lelkét édes eksztázis tölti el és nem is jut eszébe azon gondolkozni, mit kereshet Madame, a király nővére, és Artois grófné, a király sógornője az éjszakai park sötétjében.
A kedves olvasóval közöljük, a drámai rekedt hang tulajdonosa Rétaux de Villette, Jeanne bizalmasa, valószínűleg a szó valamennyi értelmében. Ez a Rétaux írta a királyné leveleit is, fínom, nőies kézírásával, Jeanne diktálására. Később azt vallja, inclination, vonzalom volt a levelekben, majd visszavonja és csak annyit ismer be, hogy a levelek hangneme agréable volt.
De ki volt a királyné?
* * *
La Motte gyakran sétált a Palais Royalnak, az orléansi herceg palotájának kertjében; az épület éppen ebben az időben nyerte azt a formáját, amely ma is látható, de a kert a palota épülése közben is nyitva állt a közönség számára. Ott sétáltak akkoriban a La Mottehoz hasonló „egyszerűbb grófok”, hamiskártyások, rémhírterjesztők, selyemfiúk, az az arisztokratikus alvilág, amelynek fejedelme a palota tulajdonosa, Philippe-Égalité volt. Persze nemcsak ők sétáltak ott. „A föld kerekségén nincsen párja ennek a helynek”, írja Mercier. „Látogassa meg Londont, Amsterdamot, Madridot, Bécset, nem fog hasonlót látni, egy fogoly itt élhetne anélkül, hogy unatkoznék és csak évek mulva kezdene szabadságra gondolni. Páris fővárosának nevezik. Itt mindent meg lehet találni; ha egy húsz éves fiatalember, akinek 50.000 font évjáradéka van, idejön, nem tud többé elszabadulni ebből a tündérkertből.”
Itt, a kert fái alatt jön össze a század valamennyi gyermeke, akinek az a szenvedélye, hogy a legkönnyebb hangon beszéljen a legsúlyosabb kérdésekről, vallásról, politikáról, a királyság jövőjéről, az eljövendő nagy változásokról. Itt születik meg a közvélemény. Itt születik meg a forradalom.
Európa valamikor sokat köszönhetett a Palais Royalnak. Kedves olvasó, valamikor te is jártál ott vagy remélhetőleg járni fogsz. Nézd majd meg Camille Desmoulins szobrát. Éppen felugrik egy székre. Nagy hajjal, szelesen, bolondosan. Körülötte ott lebeg még valami az emberiség fiatalkorából.
A Palais Royal csupa kávéház volt; részben az árkádok alatt itták az okosak italát, mint Velencében a Szent Márk-téren, amelyre sok tekintetben emlékeztet, részben pedig a kerti kioszkokban. A kávéházakban volt a tőzsde, az üzleti élet itt dobogott és tombolt, mielőtt külön palotát, szentélyt építettek neki. A XVIII. században a spekuláns még tarka demokráciában keveredett el a selyemfiúkkal, az élőszóbeli ujságírókkal vagyis inkább ujságmondókkal és az utcalányokkal, még bohém volt, a pénz még nem adott neki kövér méltóságot. Idejártak a külföldiek is. A külföldiek általában a bohémvilághoz tartoznak, földrajzi osztályonkívüliségük következtében. (Az angolok már akkor is Párisba jártak át egy kis erkölcstelenségért.) 1785 augusztusában öt színház játszik a Palais Royalban: Les Ombres Chinoises, Les Pygmées Français, Les Vrais Fantoccini Italiens, Les Variétés Amusantes, Les Petits Comédiens de M. de Beaujolais.
Az árkádok alatt ékszerészboltok és nőknek való holmit árusító üzletek fényes sokadalma áll és ezek előtt vonulnak fel, mintegy közszemlére kitéve, a „lányok”. Les filles, a francia, amint tudjuk, ilyen kedves szóval illeti azokat, akiknek életpályája garancia arra, hogy már nem lányok. Történetünk idején a Palais Royal a „lányok” leghíresebb gyülekezőhelye nemcsak Párisban, hanem az egész világon is.
A Palais Royal állandó nőlátogatói között volt egy fiatal lány, akit Marie-Nicole Leguaynak hívtak. Foglalkozására nézve ő is divatüzletben dolgozott, mint pályája kezdetén Jeanne; szabadidejében pedig a Palais Royalban sétált. Itt akadt rá La Motte.
La Mottenak bizonyára mindjárt feltűnt a kis Nicole Leguay egyetlen érdekes vonása: hogy nagyon hasonlított Marie Antoinette királynéra. Ebben valamennyi egykorú forrás megegyezik. Ezt tanusítja a Funck-Brentano gyüjteményében fennmaradt arckép is: ugyanaz a kerek, energiátlan áll, a kissé biggyedt alsóajak, a lágy vonások, a nagy, szép haj. La Motte úgy állott meg előtte, mint Isten angyala előtt.
Azután leszólította.
Azután hazakísérte és kettejük története úgy folytatódott, mint a többi száz meg száz ismeretség, amelyet aznap este kötöttek a Palais Royalban. La Motte egyelőre mélyen hallgatott szándékáról.
Majd egy idő mulva meghívta a leányt házába, ahol a grófné kitüntető barátsággal fogadta. Mindjárt megfelelő nevet is adott neki, hogy egyenrangúként szerepelhessen a díszes környezetben: neve ettől kezdve D’Oliva bárónő, - az Oliva név a Valois név betűiből áll, mutatja Jeanne furcsa megszállottságát.
A fiatal nőt egészen elbűvöli a grófné, kiváltképen amikor ő is értesül arról, kivel áll szemben: Marie Antoinette bizalmas barátnőjével. Oliva bárónő különben is végtelenül jóindulatú lélek. Hogyan is mondana nemet, amikor a grófné egy nap megkéri, tegyen meg neki egy szívességet; igazán csekélység, de a királynénak nagyon nagy szolgálatot tesz vele. És természetesen számíthat a királyné hálájára. 15.000 fontot fog kapni és egy ajándékot, szívecském, ajándékot, amely legalább is annyit ér, de hogy mi lesz, azt most még nem mondhatom meg. És igazán semmiség, amit ezért meg kell tennie: Versaillesban átadni egy előkelő úrnak egy levelet és egy szál rózsát.
„Nem volt nehéz rávennem Oliva kisasszonyt”, vallja később Jeanne, „mert rendkívül buta.”
* * *
„Ó Ixion de Rohan, e világ legboldogabb halandója!” kiált fel Carlyle. Ixionhoz hasonlította a bíborost, a mithikus görög királyhoz, aki szerelmes volt Hérába, az Ég királynéjába és a kaján istenek egy Hérának látszó felleget öleltettek meg vele. Ha voltak Rohan életében boldog napok, ezek lehettek, amelyek a lugasbeli jelenetet követték. Micsoda élmény ez misztikumot és csodát sóvárgó lelke számára: a park, az éjszaka, a homályban a királynénak majdnem csak sejtett megjelenése, a lágy szavak, a földrehulló rózsa és az a titokzatosság, amely az egészet körülveszi: miért volt olyan zavarban a királyné? Mi rejlik emögött? Talán érzelmeit szégyelte az éjszakában? És talán jobb is, hogy eltűnt, mint egy látomás - ha még egy percig ott marad, valósággá válik és a kardinális megcsömörlött már a valóságtól, amely túlságosan sokat ajándékozott neki.
Az álmok síkos gyöngyeit
szorítsd, ki únod a valót.
Jeanne voltaképen jóságos gonosz volt, mint a Faust- és egyéb mondabeli ördögök, mert megadta a kardinálisnak azt, amire szíve vágyott: többet, mint Jeanne, senki halandó nem adhatott neki.
Ezzel úgy látszik Jeanne is tisztában lehetett, mert rövidesen hozzálátott az inkasszáláshoz. A királyné nevében értesítette Rohant, hogy az nagyon jónéven venné, ha Rohan 50.000 fontot kölcsönözne neki; egy elszegényedett nemesi családon kell sürgősen segítenie és pillanatnyilag nem áll elég pénz a rendelkezésére. Rohan boldog, hogy a királyné annyira bizalmába fogadta, hogy pénzt kér tőle. Gyorsan ő is kölcsönkér 50.000 fontot egy uzsorástól, mivel pillanatnyilag neki sincs készpénze...
Jeanne izgatottan várja a pénz érkezését. A pénz késik. Rohan talán mégsem... talán mégsem olyan hiszékeny, mint ahogy gondolja? Hiába lett volna minden, a bárónő, a lugas, az éjszaka? De íme megérkezik a pénz, Planta báró hozza. Az óvatos Jeanne most a királyné nevében felszólítja Rohant, térjen vissza egy időre Saverneba és onnan küldjön még 50.000 fontot. A kardinális engedelmeskedik.
Pénz állt tehát a La Motte-házhoz, amint azt bizonyára számos cigányasszony megjósolta Jeanne-nak. De Jeanne nem volna az, aki, ha nem találná módját annak, hogy mindjárt sokkal többet költsön el, mint amennyije van: két házat is vesz rögtön, egyet odahaza Bar-sur-Aubeban, meg egy nyaralót; Oliva bárónőnek kifizet 4000 fontot, azután kidobja, és rengeteg adósságot csinál.
Mi azt hisszük, ez az 50.000 font meg a 100.000 frank, amelyet a királyné nevében még kölcsönkér Rohantól, nem volt öncél, csak kísérleti ballon, csak arra volt kíváncsi, vajjon ad-e a kardinális rajta keresztül pénzt a királynénak. Az igazi, nagy, végzetes üzlet még hátra van.

HATODIK FEJEZET
SZELLEMEK A KANCSÓBAN.
Mialatt Jeanne ilyen nagyszabású tevékenységet fejtett ki, nagy vetélytársa a kardinális kegyében, Cagliostro sem maradt tétlenül.
1781-ben a bíbornok Párisba küldte, beteg rokonához, Soubise herceghez, akit Cagliostro rövid idő alatt teljesen meggyógyított. 1782-ben Cagliostro csaknem egy évre Bordeaux-ba költözik, állítólag Vergennes gróf, a francia külügyminiszter hívta meg. Az orvosok itt is üldözik és úgy látszik szerelmi bonyodalmakba is keveredik, hiába, a varázsló is századának gyermeke. Az ég beborul felette és ő egy Swedenborg stílusára emlékeztető látomással vágja ki magát.
Betegen feküdt ágyában, körülötte néhány híve. Hirtelen felnyitotta szemét, mint aki mély álomból ébred és megindultságtól remegő hangon, halottsápadtan mondta el, amit meglátnia adatott.
Viziójában galléron ragadta két ismeretlen úr, nyilván angyalok lehettek, és egy óriási barlangba vitte. A sötét barlangban feltárult egy ajtó, égi világosság áradt be és egy terembe lépett, ahol hosszú fehér ruhába öltözött természetfeletti lények szórakoztak, köztük számos szabadkőműves, természetesen valamennyien az Egyiptomi Ritus hívei. Rövidesen ő is kapott fehér ruhát és kardot, nehogy kellemetlenül elüssön környezetétől. Ezután a Legfelsőbb Lény trónusa elé járult és illendően megköszönte, hogy még életében élvezheti a másvilág gyönyörűségeit. Ekkor egy „ismeretlen” hang így szólt:
- Ime most láthatod, mi lesz jutalmatok, de addig még sokat kell fáradoznotok.
Látomásának igen nagy sikere volt.
Azután Lyonba költözött, Franciaország misztikus városába. Valamikor, a XVI. században ebben a városban szárnyalt a költők lelke legmagasabbra a platóni ideák titokzatos hona felé. A misztikára való hajlandóság később sem veszett ki Lyon polgáraiból. Saint Martin is itt alapította a Les Chevaliers bienfaisants nevű okkultista szabadkőművespáholyt; Cagliostro tudta, hová kell mennie.
Lyonban felkereste a szabadkőműves páholyokat, beszédeket mondott, híveket toborzott és megalapította egyiptomi rendszerű páholyát, melyet szerényen Sagesse Triomphante-nak, Diadalmas Bölcseségnek keresztelt el. A páholy helyiségét maga avatta fel igen ünnepélyes formaságok közt. Az alapítási okirat így kezdődik:
„DICSŐSÉG, EGYESSÉG, BÖLCSESÉG, JÓTÉKONYSÁG, PROSPERITÁS.
Mi, a Nagy Kophta, a magas egyiptomi kőművesség alapítója és nagymestere a földkerekség keleti, valamint nyugati részén, tudatjuk mindenkivel, akit illet...”
Itt az ideje, hogy néhány szót szóljunk arról, miből is állt a titokzatos Egyiptomi Ritus. Cagliostro Swedenborg nyomán azt tanította, hogy az embernek teljesen meg kell újulnia, mind erkölcsi, mint testi értelemben.
Az erkölcsi megújulásra vonatkozó előírások nem voltak túlságosan nehezek. 40 napra vissza kellett vonulni, lehetőleg egy magas hegy tetején épült pavillonban és ott elmélkedéssel tölteni az időt.
De az erkölcsi megújulás aránylag sokkal kevésbbé érdekelte Cagliostro híveit a fizikai megújulásnál, amely már nehezebb feltételektől függött. Igaz, hogy nagyon nagy előnyöket ígért: az életet sok száz évre meghosszabbítja, a testet olyan állapotba hozza, mint amilyen az ártatlan gyermeké, minden betegséget elhárít. Aki ezt el akarja érni, annak 50 évenkint be kell zárkóznia májusi holdfényben egy cellába és itt 40 napig nem szabad mással táplálkoznia, mint levessel, bizonyos előírt füvekkel meg kétszersülttel, és közben csak esővizet szabad innia. A tizenhatodik napon eret vágnak a páciensen és beadnak neki hat „fehér cseppet”. A harminckettedik napon ismét eret vágnak rajta, még pedig napfelkeltekor. Azután lepedőbe csavarva ágyába viszik és ekkor beveszi a prima materiát, amelyet Isten azért teremtett, hogy az embert halhatatlanná tegye, de az eredeti bűn következtében elfelejtettük használatát. Utána a beteg rosszul lesz, de idővel magához tér és olyan, mintha kicserélték volna.
Cagliostro több tanítványa megkísérelte ezt a kúrát, de egyik sem jutott el a végéhez, úgy hogy mindmáig nem tudjuk, vajjon csakugyan el lehet-e vele érni az ígért eredményt.
Az örök élet elixirét Cagliostro talán a XVIII. század legrejtélyesebb alakjától, Saint Germain gróftól tanulta. Saint Germainről rengeteg legenda maradt fenn és igen kevés megbízható adat, jóllehet történelmi személy volt és egyidőben XV. Lajos bizalmát is élvezte. A legendák főként arról szólnak, hogy Saint Germain többezeréves, már Krisztus idejében is élt, személyesen is ismerte a Megváltót. Egyizben ismerősei jelenlétében így szólt szolgájához:
- Öregem, emlékszel még, amikor Szent Péterrel sétáltunk a Genezáreth-tó partján...?
- Gróf úr, Ön oly szórakozott, - felelte a szolga - mindíg elfelejti, hogy csak 500 éve vagyok az Ön szolgálatában.
Saint Germain valahogy sokkal elegánsabb varázsló volt Cagliostrónál. A század végén ez az ipar bizonyos fokig demokratizálódott, Cagliostro a Figaro, a szemtelen borbély és inas a varázslók közt.
De amennyire a Haven által közölt magasszárnyalású metafizikai szövegeken, továbbá a fennmaradt pletykákon át meg lehet ítélni, az egyiptomi ritus lényege mégis az okkultizmus lehetett, a szellemvilággal való érintkezés. Swedenborg, amint mondtuk, a kor számára meglehetősen közvetlenné és barátságossá tette a szellemekkel való kapcsolatot. Egyik hívéről, William Blake-ról, a nagyszerű angol rajzolóról és költőről jegyezte fel Leigh Hunt, a kritikus, hogy egyízben, amint a Themze partján sétáltak, Blake hirtelen megemelte a kalapját. Leigh Hunt körülnézett, de nem látott senkit, akinek Blake köszönhetett volna.
- Kinek köszönt? - kérdezte zavartan.
- Semmi, csak Szent Pál repült éppen erre - felelte Blake.
Cagliostro is ilyen természetes közvetlenséggel érintkezett a szellemekkel. Meghívta őket vacsorára, terített nekik és az élő jelenlévőkkel közölte, kik azok az előkelő holtak, akikkel szerencséjük van egy asztalnál ülhetni. Néha médiumot is használt, egy fiatal fiút vagy ártatlan hajadont (ezeket „galambnak” nevezte), de a híveknek nagyobbára becsületszóra kellett elhinniük, hogy megjelent a hét tiszta szellem, aki az Istenség trónusa körül székel: Anael, Michael, Raphael, Gabriel, Uriel, Zobiachel és Anachiel. Igen fontos szerepet játszottak még: a vízzel telt kancsó, ebben látta meg a médium a szellemeket, továbbá természetesen a gyertyák és a három bűvös név: Helios, Mené és Tetragrammaton.
A legcsodálatosabb talán mégis az, hogy mennyien és mennyire hittek Cagliostróban. Haven közli a hálálkodó levelet, amelyet a Diadalmas Bölcseség páholyának tagjai írtak Cagliostrónak:
„Monsieur et maître, jótéteményeivel semmi sem ér fel, hacsak nem az a boldogság, amelyet nekünk szereznek... Fiai mindig hálásak lesznek, ha továbbra is méltóztatik védelmébe venni őket és szárnyaival befedezni; még mindig áthatja őket a szózat, amelyet Ön a magasságból intézett hozzájuk a „galamb” révén, aki könyörgött Önhöz, önmagáért és miértünk: - Mondd meg nekik, hogy szeretem őket és mindig is szeretni fogom. - Mindnyájan örök hálát, tiszteletet és szeretetet esküszünk Önnek és áldását kérjük, hogy megkoronázza igen engedelmes, igen tisztelő fiainak és tanítványainak fogadalmát.”
Cagliostro ezt az óriási hatást beszédével érte el. Az emberek elbűvölten hallgatták és mindent elhittek neki. Tudjuk jól, hogy a nagy szónok hatása nem azon fordul meg, hogy mit mond, hanem azon, hogy hogyan mondja. Miben állt vajjon Cagliostro előadásának titka?
Beugnot, Jeanne tisztelője egyízben Jeannenál együtt ebédelt Cagliostróval és benyomásait a következőkben írta le:
„Halandzsa-nyelven beszélt (baragouin), félig franciául, félig olaszul és ebbe állítólagos arab szavakat kevert közbe, de nem fáradt azzal, hogy lefordítsa. Csak ő beszélt és így ideje volt húszféle tárgyat is érinteni. Minden pillanatban megkérdezte, vajjon megértették-e, mire mindenki bólogatott. Ha belemelegedett tárgyába, mintegy elragadtatásba esett, hangosan beszélt és nagy gesztusokat vitt véghez. De hirtelen leszállt a magaslatról, hogy igen gyengéd bókokat és komikus kedvességeket mondjon a ház asszonyának, akit őzikéjének, gazellájának, hattyújának, galambjának nevezett, szóval az állatvilág legkedvesebb neveivel látta el. Így ment az egész ebéd alatt. Nem sokat értettem mindebből, csak azt, hogy hősünk beszélt az Égről, a csillagokról, a nagy arkánumról, Memphisről, a hierophantról, a transzcendentális kémiáról, óriásokról, roppant nagy állatokról és egy városról Afrika közepén, amely tízszer akkora, mint Páris és neki ott állandó levelezői vannak; továbbá a nagy tudatlanságról, amelyben mi leledzünk, mindazokra a szép dolgokra vonatkozólag, amelyeket ő könyv nélkül tud.”
Arab szavakat kevert beszédébe, mondja Beugnot és mások. Egy német orientalista egyszer arabul szólt hozzá és Cagliostro egy szót sem értett belőle. Tehát halandzsázott. Halandzsázása bizonyos fokig kényszerű halandzsázás: hiszen nem tudott jól franciául, ha akarta, sem tudta világosan kifejezni magát. Egy másik tanu így írta le előadását: „Ha a halandzsa (galimathias) lehet fennkölt, senki sem fennköltebb Cagliostrónál. Nagy szavakat hallat értelmetlen mondatok közepén és hallgatóiból annál nagyobb csodálatot vált ki, minél kevésbbé értik. Orákulumnak tartják egyszerűen azért, mert homályos. Művészete abból áll, hogy nem mond semmit sem az értelemnek, hanem a hallgató képzeletére bízza a magyarázatot. Az értelem világos és nincs hatalma másokon, mint a bölcseken. A csalás viszont értelmetlen és éppen ezért van hatalma a sokaságon.”
Ez utóbbi szemtanu körülbelül meg is magyarázza Cagliostro hatásának titkát. Cagliostro az „arab szavakkal” ejtette önkívületbe hallgatóságát. Az emberek akkor is olyanok lehettek, mint ma: az értelmes, okos szavakat esetleg elhiszik, de igazán rajongani csak olyasmiért tudnak, amit nem értenek. A konturtalan fogalmaknak, a ködös szavaknak, a nagyhangú értelmetlenségeknek csodálatos a varázshatalmuk a félművelteken - különösen nagy átalakulások küszöbén, csodaváró időkben. Az arab szavak felcsillantották Cagliostro áhítatos hallgatói előtt a Boldogító Látomást. Amit értettek szavaiból, azt elnéző türelemmel végighallgatták annak a kedvéért, amit nem értettek.
1785-ben, a Nyaklánc-per végzetes évében Cagliostro végre elérkezettnek látja az időt, hogy meghódítsa a világ fővárosát és végleg Párisba költözik. Ő is a Marais-negyedben bérel házat, mint Jeanne, a ház ma is áll még a Rue Saint Claude és a Boulevard Beaumarchais sarkán. E sorok írója meg is nézte, de nincs rajta semmi nevezetes.
Amint Rohannal kapcsolatban is láttuk, Cagliostro nagyszerűen értett ahhoz a tudományhoz, hogy kiszámítsa és kivárja idejét. Amikor Párisba jött, Párisnak éppen csodadoktorra volt szüksége. A párisiak nagyvárosias és francia természetüknél fogva mindig is szenzációéhesek; és még inkább azok lehettek a XVIII. században, amelyről egy alapos ismerője, Victor Du Bled azt mondja, hogy nálánál jobban egy század sem unatkozott. A század második felében erősen divatba jöttek az orvosok. A természettudományok kivirágzásával kapcsolatban társadalmi helyzetük mindegyre emelkedett és a főúri házaknál kezdték azt a szerepet betölteni, amelyet azelőtt a gyóntató. A tudós Garrison orvostörténeti standard-művében azt állítja, hogy társadalmi helyzetük még jobb volt, mint ma. Karddal az oldalukon jártak, mint a nagyurak, és télen muffban, hogy védjék ujjukat, amelynek fínomsága oly fontos a diagnózis megállapításánál. Tronchin, Voltaire és Rousseau orvosa a kor egyik legnevezetesebb embere. (Ő találta fel egyébként azt a maga idejében forradalmi igazságot, hogy a testmozgás nem árt a szervezetnek.) Rajonganak Pomme-ért, aki a vapeurs-t, a gőzöket, ahogy akkoriban az ideges tüneteket nevezték, az idegrendszer kiszáradásának tulajdonítja és ezért vízbemártja betegeit. Az orvostudományból is divathóbort lesz, mint ebben az időben mindenből, a hölgyek szenvedéllyel vetik belé magukat, a fiatal Coigny grófné úgy lelkesedik az anatomiáért, hogy még utazásaira is magával visz bőröndben egy boncolnivaló hullát; Voisenon grófné hívei pedig belecsempésznek a Journal des Savans egy példányába egy hírt, amelynek értelmében az orvosi kollégium a grófnét elnökévé választotta és a XVIII. századi grófné ezt természetesnek találja. [L. V. Du Bled.]
Amikor Cagliostro Párisba jön, az előző csodadoktor, Mesmer, aki felfedezte az állati magnetizmust és bűvös csöbreivel csodálatos hatást váltott ki, éppen kiment a divatból és rengeteg pénzzel a zsebében tünt el a színhelyről. Cagliostrót híre már megelőzte és nagy propagandával lép fel. Hívei ezer meg ezer példányban osztogatják szét arcképét, amelyet ez a felirat ékesít:
De l’ami des humains reconnoissez les traits:
Tous ses jours sont marqués par de nouveaux bienfaits,
Il prolonge la vie, il secourt l’indigence.
Le plaisir d’être utile est seul sa récompense.
Amit egykorú magyar hangnemben talán így lehetne visszaadni:
Az emberbarátnak ím lásd vonásait,
Ki naponként ontja szerte áldásait,
Életet hosszabbít, a szegényt segíti,
A Hasznosnak vágya hű szívét hevíti.
(Franciául sem sokkal szebb!)
Látjuk, mennyire kiemeli Cagliostro a philantrop vonásokat: ezek a kor embereinek meghódítására a misztikus vonásoknál is sokkal fontosabbak. Tulajdonképen szép kor, amikor a szélhámos is elsősorban azt igyekszik bebizonyítani, hogy jó szíve van.
A párisiaknak mindjárt ízlésüknek megfelelő ujsággal kedveskedik: szabádkőművespáholyt alapít hölgyek számára. Nagymesternője Lorenza, tagjai pedig a társaság legelőkelőbb nevei: Brienne, Polignac, Brassac, Choiseul grófnő, Mme Genlis és mások. Nagymestere Montmorency herceg, az Egyiptomi Ritus protektora. Az Egyiptomi Ritus nagyinspektora Laborde, a fermier général, kancellárja pedig Sainte-James, a nagy bankár. Határozottan azt lehet állítani, hogy Cagliostro beérkezett.
Nem egészen világos, hogy mit csináltak a nők a páholyban. Haven szerint ugyanazt, amit a férfiak. A be nem avatottak természetesen úgy tudták, hogy iszonyú orgiákat ülnek, udvarlóik jelennek meg jótékony géniuszok gyanánt és Lorenza arra tanítja őket, hogy az élvezet minden. Annyi biztos, hogy szép kis egyiptomi szobrocskákat kaptak ajándékba és nekik is megjelent a hét szellem, köztük Zobiachel.
Mindezek közben nem feledkezik meg a lényegről, a nagy üzletről, Rohanról sem. Állandóan melegen tartja a kapcsolatokat és Rohan bizonyára továbbra is jelentékeny ajándékokat erőltet misztikus tanácsadójára.
Elkerülhetetlenül tanácsot kér tőle a királyné kegyére vonatkozólag is. Cagliostro nem nagyon rajong Jeanneért, mert tisztában van vele, hogy Jeanne az ő vadászterületén akar zsákmányt ejteni; de nem lát benne komolyabb veszedelmet. Érdeke viszont úgy kívánja, hogy Rohanba reménységet öntsön, mert a pesszimista jósokat nem szokták szeretni. Ezért a jóslatok nagyobbára azt mondják, hogy a királyné rövidesen kegyeibe fogadja Rohant.
La Mottenak volt egy 15 éves kis rokona, Marie-Jeanne de la Tour. Kiderült, hogy ez a fiatal lány megfelel mindazoknak a feltételeknek, amelyekre Cagliostro szerint egy tökéletes „galamb”-nak, egy tökéletes médiumnak szüksége van: angyali ártatlanság, érzékeny idegek, kék szem és azonkívül az, hogy az illető angyal a Bak jegyében született légyen. Marie-Jeannet pillanatnyi anyagi gondokkal küzdő anyja boldogan bocsátotta Rohan és a varázsló rendelkezésére. Bíbornokkal mindig ajánlatos jóban lenni, gondolta magában.
Cagliostro az Hotel de Strasbourgban lévő laboratóriumában fogadta a fiatal lányt.
- Kisasszony, igaz az, hogy Ön ártatlan? - kérdezte egyszerűen.
- Hogyne, Uram.
- Majd mindjárt kiderül. Ajánlja lelkét Istennek és vonuljon vissza e mögé a paravent mögé és gondoljon erősen arra a dologra, amit látni szeretne. Ha ártatlan, meg fogja látni azt, amit szeretne, ha pedig nem ártatlan, nem fog látni semmit.
Mlle de la Tour visszavonult a paravent mögé, Cagliostro és Rohan pedig kívül maradt. Cagliostro mágikus jeleket rajzolt a levegőbe, majd így szólt a leányhoz:
- Dobbantson a lábacskájával és azután mondja meg, lát-e valamit?
- Nem látok semmit - felelte Marie-Jeanne, az igazsághoz híven.
- Akkor Ön nem is ártatlan.
A kislány ezt a gyanusítást mégsem tűrhette, hát gyorsan kijelentette, hogy most már mindent lát, amit szeretne látni.
Egy másik látogatásáról fennmaradt a törvényszék előtt tett vallomásának jegyzőkönyve.
Marie-Jeanne anyjával együtt elment az Hotel de Strasbourgba, ott találta a bíbornokot és Cagliostrót. Fehér kötényt adtak rá, néhány imádságot kellett elmondania, azután egy asztal elé állították, amelyen két égő gyertya közt egy tiszta vízzel telt kancsó állt. Cagliostro egy paravent mögött karddal hadonászott, segítségül hívta a Nagy Kophtát és Ráfáel és Mihály arkangyalt, majd megkérdezte a leánytól:
- Kisasszony, nem látja a királynét a kancsóban?
Marie-Jeanne most már tisztában volt a varázslókkal szemben való viselkedés illemtanával.
- Dehogynem - felelte készségesen („hogy megszabaduljon”, magyarázta később a bíráknak).
- Kisasszony, látja vajjon az angyalokat és a kicsi alakokat is (petits bonshommes), akik meg akarják Önt csókolni?
- Nem - felelte a leányzó szemérmesen.
- Tegyen úgy, mintha haragudnék, dobbantson a lábacskájával, mondja, hogy mindjárt idehívja a Nagy Kophtát, mondja az angyaloknak, hogy jöjjenek ide és öleljék meg Magácskát.
- Igen, már itt is vannak, kérem - mondta a lány, „hogy megszabaduljon” és megcsókolta a kis bonshommes-okat.
Rohan pedig ezalatt térdenállva imádkozott, majd arra kérte Marie-Jeanne-t, ne szóljon senkinek sem ezekről a dolgokról.
Három nap mulva Marie-Jeanne megint visszatért a bíbornoki palotába. Ezúttal hosszú fehér inget adtak rá, középen egy „nagy nappal”, keresztben pedig kék szalaggal; a kosztümöt maga Cagliostro tervezte. Így vezetik be Rohan hálószobájába, ahol rengeteg gyertya ég. Az asztalon megint vízzel telt kancsó és körülötte csillagok, kis bonshommesok és olyan jelek, amelyeket még sosem látott; ezek t. i. egyiptomi hieroglifák és Isist meg az Apis bikát ábrázoló figurák. Cagliostro ismét hadonászik kardjával, majd azt kérdi:
- Kisasszony, nem lát a kancsóban egy fehérruhás hölgyet?
- Dehogyisnem - feleli illedelmesen Marie-Jeanne.
- Mondja, kisasszony, de gondolja meg jól, mert döntő jelentőségű, amit most mondani fog: nem hasonlít a fehérruhás hölgy a királynéra?
- Dehogynem, feltűnően.
Rohan felemelte fejét és boldogságtól ködös szemmel tekintett a leányra.
- Mondja, kisasszony, - kérdezte a varázsló - nem lát egy fehérruhás idősebb bonhomme-ot, aki a kertben sétál és megöleli a királynét?
- De mennyire - felelte az okos kis Marie-Jeanne, „hogy megszabaduljon”.
- Akkor legyen szíves, hívja megint segítségül a Nagy Kophtát, Gábriel arkangyalt, és esetleg Zobiachelt is.
A lány összetette kezét és morgott valamit.
- Most idefigyeljen, kisasszony, és szedje össze ártatlan kis lelkének minden erejét. Vajjon nem látja a Bíboros Úr Őeminenciáját, amint térdenáll, kezében egy dohányszelence és abban egy kis tallér?
Majd kardjával köröket írt le feje fölött. De erre tulajdonképen nem is volt szükség.
- Ahá, igen, csakugyan - mondta Marie-Jeanne, - most már látom, nini, itt a Bíbornok Úr, térdenáll és egy kis dohányszelencét tart a kezében, abban pedig egy kis tallér.
Ekkor Rohan izgatottan így kiáltott fel:
- Hihetetlen, rendkívüli!
Arca, mondja Mlle De la Tour a vallomásában, sugárzott az örömtől és az elégedettségtől. Térdreborult, sírt és kezét az égnek emelte.
Szegény Rohan! a prostráció, a térdrehullás lényének alapvető gesztusa lehetett, az áhítatos odaadás volt szive legfőbb vágya. Végzete az volt, hogy életében nem találkozott senkivel sem, aki odavezette volna, ahol nyugodtan térdreborulhat, az igazi Abszolutum elé.

HETEDIK FEJEZET
A KIRÁLYNÉ.
A Nyaklánc-per nagy áldozatának, Marie Antoinette-nak van talán a legnagyobb irodalma a világtörténelem nőalakjai közül. Csak a másik vérpadra lépő királyi Mária, Mary Stuart versenyezhet vele. A forradalmi évek rágalmazó, mérgezett írásokat ontottak ellene; a XIX. század elején, a restauráció korában pedig szent, királyi mártirt faragtak belőle. A modern irodalom igyekezett tárgyilagos lenni és középmegoldást találni; ma úgy látják, hogy nem volt démon és nem volt mártir, hanem nő, nem jobb és nem rosszabb, mint azok, akiket nem ültet királyi trónra a végzet. Minthogy a Goncourtok és Stefan Zweig Marie-Antoinette-életrajza mindenki számára megközelíthető és ez utóbbit úgyszólván mindenki olvasta is, úgy éreztük, nem szükséges Marie Antoinettet is premier planban bemutatnunk, mint történetünk többi szereplőjét. Elég, ha a legrövidebben összefoglaljuk adatait és azután csak azokról az oldalakról világítjuk meg, amelyek történetünk szempontjából döntő fontosságúak. Meg kell magyaráznunk, miért tételezhette fel róla Rohan azt, amit feltételezett és ezért foglalkoznunk kell pazarlásával, az etikett ellen való harcával, barátnőivel és erotikus legendájával.
Marie Antoinette 1755 november 2-án született, a nagy lisszaboni földrengés napján. Anyja Mária Terézia, apja pedig a jókedvű Lotharingiai Ferenc német-római császár. Kislány korában igen jól megtanult táncolni, zenélni és szavalni; olaszul Metastasio, a bécsi udvar költője, a nagy operaszövegíró tanította meg. Neveltetése kitűnő lett volna egy operaénekesnő számára. A szellemi elfoglaltságokkal, a nehezebb olvasmányokkal szemben leküzdhetetlen ellenszenvet érzett, később is, bármennyire is intette komoly tanulmányokra bölcs anyja, leveleiben. De ezért tulajdonképen nem is lehet haragudni rá. Nem kétséges, hogy értelmes és szellemes volt, túlságosan is az. Ha valami küldöttség üdvözölte, formás kis szónoklattal válaszolt, amelyet előre gondosan megfogalmazott; a francia királyi család hölgytagjai fel is háborodtak ezen a szokásán, mert meggyőződésük szerint hercegnőhöz nem való, hogy beszéljen, untig elég a népnek, ha a hercegnő néhány érthetetlen köszönő szót morog.
Marie Antoinette sorsát Choiseul herceg, XV. Lajos külügyminisztere döntötte el. Choiseul változtatta ugyanis meg a francia politika hagyományos vonalvezetését, szövetséget kötött az évszázados ellenséggel, Ausztriával, hogy az ország erejét Anglia és Poroszország ellen fordíthassa. E szövetség megpecsételéseül jegyezték el Marie Antoinette főhercegnőt XV. Lajos unokájával, a későbbi XVI. Lajossal.
Arcvonásait és alakját számtalan egykorú kép és leírás örökítette meg. Csak Mme Vigée-Lebrun huszonötször festette le.
Marie Antoinette szép volt. Magas, királynői alak, csodálatos kar és mell, hamvasszőke dús haj és nagyon bájos arc. Az arca kissé babaszerű és nem az az arc, amelyet ma pikánsnak vagy értelmesnek találnak. De egy-egy korban valamennyi nő arca hasonlít egymásra, mint ahogy a férfiak kézirása hasonlít. A XVIII. század női mind babaarcúak, kiváltképen kerek álluk következtében. De a történelem azt tanítja, hogy ezek a babaarcú hercegnők okosabbak, szenvedélyesebbek és ha kellett, gonoszabbak voltak minden előző és utánuk következő hercegnőnél. Arcvonások alapján csak saját kortársnőinket ítélhetjük meg és az is teljesen bizonytalan.
A szépséghez nem elég a nyersanyag, a test: az a kérdés, mit tudnak csinálni vele. A kortársak nem győzik eléggé dicsérni Marie Antoinette mosolyát, arc- és testmozgását. Mme Vigée-Lebrun, a festőnő azt írja visszaemlékezéseiben, hogy Marie Antoinettenak volt a legszebb járása egész Franciaországban. A festőnő ezt a királyné halála után írta, tehát teljesen önzetlenül. Gondoljuk meg, hogy a nők sosem értettek annyira a járás művészetéhez, mint akkor. Igen nehéz, igen fontos művészet volt ez akkor és a fiatal nőket nagy gonddal, éveken át tanították rá. Egy másik szakértő, Tilly gróf, aki Marie Antoinette apródja volt, kifogásolja szemét és habsburgos, biggyedt ajkát és úgy véli, tailleban lehetett volna elegánsabb is; de a járását ő is csodálatosnak tartja. „Két járása volt”, - mondja, „egy határozott, kissé sietős és nagyon nemes, meg egy lágyabb, ringató, csaknem azt mondanám, simogató, de ez sem feledtette el a tiszteletet. Senki sem tudott nála több bájjal révérence-ot csinálni. Egyetlen alábukással tíz személyt köszöntött egyszerre és közben fejével s tekintetével mindenkinek megadta azt, amit megillette... Egyszóval, ha nem csalódom, mint ahogy más asszonyt székkel kínálnak meg, őneki majdnem mindig a trónját akarta odahozni az ember.”
(A révérence! Proust mit adott volna érte, ha láthatja!)
Igen, nagyon szép lehetett. Nem őrülnénk talán meg érte, de szégyelnők magunkat. Szégyelnők plebejus századunkat.
* * *
Ezek az előrebocsátandó adatok. Most pedig beszéljünk mindjárt a királyné pazarlásáról.
Már említettük, hogy élt-halt az ékszerekért és nagy összegeket költött azokra. Egy másik költséges szenvedélye a kártya. Marlyban mindig kártyáztak és mindig nagy összegekben, ezt így követelte a királyi hagyomány. A kártyajáték itt nyilvános szertartás volt, mint az étkezés. Minden úriembert bebocsátottak, aki tisztességes ruhában volt, mindenki tehetett az asztalnál ülő előkelőségek kártyáira. Az óriási nyolcszögletű szalónt felül erkélyek szegélyezték, itt ültek azok a nők, akik nem léphettek be a terembe. A kártyajáték ebben a korban általános pusztító szenvedély; a főrangú hölgyek és urak, akik, amint láttuk, roppant jövedelmük mellett állandó pénzzavarral küzdöttek, a kártyaasztal mellett akartak anyagi helyzetükön segíteni. A tétek fantasztikusak voltak. Chalabre marquis (talán a kaláber keresztapja) együltében 840.000 fontot veszít és másnap 1,800.000 fontot nyer. Ő lesz később a királyné kártyabankárja. Fontainebleauban egy pharao-csata egyfolytában 36 óráig tartott. Artois gróf, a király öccse 1783-ban állítólag már hat éve tartozik 14,600.000 fonttal. A hercegnők időnkint nem riadtak vissza kisebb csalásoktól sem, amiért is különféle óvintézkedéseket kellett bevezetni.
Így hát nem meglepő, hogy Marie Antoinette is játszott és veszített. A király egyízben kifizetett 100.000 fontot, amelyet a királyné együltében vesztett el; nem szívesen tette, mert takarékos természet volt. XVI. Lajos volt az egyetlen takarékos Bourbon; takarékossága nem sokat segített rajta. Marie Antoinettenak 1777-ben 487.272 font adóssága volt.
Természetesen hihetetlen összegeket költött ruhára; valószínűleg többet, mint a történelem bármely királynéja. Mert Marie Antoinettenak az volt a becsvágya, hogy ne mint királynét tiszteljék és csodálják, hanem mint a legcsinosabb és legelegánsabb francia nőt. Csinos és elegáns francia nőnek lenni sosem olcsó szórakozás - de képzeljük el, mit jelenthetett akkor, amikor minden ruha értékes anyagból készült. A végtelen jóindulatú Mme Campan szerint is az a hír járta, hogy a királyné tönkretesz minden francia hölgyet a divattal és a divatváltozás iramával, amelyet diktál.
Szerette az építkezést is, ezt a legkirályibb szenvedélyt. A király megvásárolta számára Saint Cloud-t, majd neki ajándékozta a Kis Trianont, a királyné mindkettőt átépítette ízlésének megfelelően. Ízlése természetesen sokkal fínomabb volt, semhogy bármelyik építkezése extravagáns lett volna; de a nép úgy tudta, hogy Marie Antoinette pazarlásának nincs határa; amikor 1789-ben az États généraux képviselői, vidéki ügyvédek és államhivatalnokok meglátogatták a Kis Trianont, keresték benne a gyémántokkal kirakott termeket, a zafirral és rubinnal ékesített csavart oszlopokat, amelyek a hír szerint „az Osztrák Nő kicsapongásainak bűnbarlangját díszítik.”
Pedig Marie Antoinette is takarékoskodott a maga módján. Hiszen az egész Nyaklánc-esetet takarékossága váltotta ki: láttuk, hogy a király meg akarta venni neki a fatális nyakéket, de ő visszautasította. Ha elfogadja, elejét veszi az egész kínos történetnek. De takarékossága valahogy kissé mindig balkezes és mal placé volt. Egyszer újév előestéjén, amikor a francia gyermekek ajándékot szoktak kapni, elhozatta Párisból a legdivatosabb játékszereket és megmutatta gyermekeinek:
- Látjátok, - mondta - ezek azok a játékok, amelyeket nem kaptok meg. Mert a pénzt inkább odaadjuk a szegényeknek, akik most fáznak és nincsen télikabátjuk.
Arra vonatkozólag eltérnek a vélemények, vajjon Marie Antoinette pazarlása csakugyan annyira megviselte-e az állampénztárt, mint ahogy akkoriban gondolták, vajjon csakugyan megérdemelte-e a Mme Déficit nevet? Valószínűleg nem; minden pazarlása eltörpülhetett az állam futó kiadásai, kiváltképen pedig az amerikai háború költségei mellett. 1781-ben a király, királyné, a királylány, továbbá a király nővére és nagynénjei és „maison”-juk összkiadása 27,317.000 font - ugyanakkor a kifizetett kegydíjak összege 28,000.000 font, a kincstár összkiadása pedig 283,162.000 font. A királyi ház kiadása tehát az egésznek csak egytizede. A hadsereg, tengerészet stb. kiadása viszont kb. 113.000.000.
Különben is vajjon pazarolt-e egyáltalán Marie Antoinette? Úgy élt, mint Franciaország királynéja, a fényűzés és pompa századának csúcsán. A francia nép szó nélkül viselte Marie Antoinette elődeinek pazarlását; neki kellett lakolnia évszázadok bűneiért. Vagy talán nem is bűneiért, csak azért, mert megváltozott az idő és megérett a nagy elszámolásra.
De számunkra most a valóságnál sokkal fontosabb a látszat: az a közhiedelem, hogy Marie Antoinette ész nélkül szórja az aranyat és örökké pénzszűkében van. Rohan így tudta és el is hitte; annál is inkább, mert magáról ítélt.
* * *
Másik nagy kérdés az etikett. Rohan úgy tudta, hogy Marie Antoinette nem törődik a francia udvar évszázados rendjével és úgy él, ahogy hajlamai és szeszélyei irányítják. Mi ebből az igazság?
Az udvar élete minden időben és minden országban szigorú szabályokhoz igazodik. Az etikett azt a célt szolgálja, hogy külsőségekben és szuggesztív módon kifejezésre juttassa a királyság „karizmatikus”, kegyelemszerűen kiválasztott, felkent jellegét és iránta vallásos tiszteletet oltson az alattvalókba. Az etikett teremti meg a „távolság páthoszát” uralkodó és népe között. Általa válik a király és környezete az alattvalók szemében olyan szent és megingathatatlan jellegűvé, mint amilyenek az örök csillagképek, amelyek változhatatlan szabályossággal mozognak pályájukon. Minél nagyobb távolságra rendezkedik be egy monarchia, annál szigorúbb az etikett: a legerősebb az ősi Kelet Istenfia-uralkodóinál volt s az ő merev pompájukat örökölte Bizánc. Nyugaton a Habsburgok spanyol udvara vezette be a legmerevebb etikettet, mert ez felelt meg a spanyol fénykor nagy távolságokat átívelő, mindig mennyben és pokolban gondolkozó katolikus világképének. A spanyol valahogy az önmaga iránt érzett mérhetetlen tiszteletét is kifejezte azzal, hogy királyának és királynéjának személyét úgy tisztelte, mint egy szent ereklyét. A spanyol királyné egyszer leesett lováról, lába beakadt a kengyelbe és a paripa így vonszolta magával; egy nemesember odasietett, kiszabadította a királynét, majd gyorsan lóra pattant és vágtatva elhagyta az ország területét: tudta, hogy halálbüntetés vár rá, mert hozzá merészkedett érni a királyné lábához.
A spanyol etikett lebegett bizonyos fokig XIV. Lajos szeme előtt is, amikor megteremtette a francia udvar sokkal enyhébb, sokkal művészibb, de azért mégis szigorú szabálytanát. De az etikettel nemcsak a távolság páthoszát kereste, gyakorlatibb céljai is voltak: valami elfoglaltságot és gondolkozni valót akart adni az arisztokráciának, amelyet udvarába hívott és kényszerített. A király minden cselekedete precedens lett: a legközelebbi hasonló alkalommal mindennek ugyanúgy kellett történnie. Az udvaroncok nagyrésze úgy látszik halálos komolyan vette az így kialakult bonyolult szertartásrendet; példa rá a csodálatos írói tehetségű, de igen korlátolt Saint Simon herceg, aki hatalmas terjedelmű emlékirataiban minden szokást gondosan megörökített, hogy az utókor is tudja mihez tartani magát.
És talán öntudatlanul még egy cél vezette XIV. Lajost: említettük, hogy a nyugati kultúra belső célkitűzése az volt, hogy az egész életet zárt formává alakítsa át, olyanná, mint amilyen a műalkotás. Az udvari szokásoknak olyan rendben, olyan szabályosan kellett megismétlődniük, mint ahogy egy színdarab párbeszédei vagy egy ballett mozdulatai ismétlődnek meg estéről-estére. Ezt a célt szolgálja az etikett is.
Ez a zárt formavilág, a szépség eme diadala az élet nyersanyagán, kellő történelmi távolságból tekintve gyönyörű, aminthogy gyönyörű kellő távolságból tekintve a spanyolos merev gálaruha és a hölgyek abroncsos nagy szoknyája is. Viselőjének mégis eléggé kényelmetlen lehetett. És Marie Antoinettenak még nem is volt kellő történelmi távlata, számára ezek a dolgok még nem voltak történelmiek, csak tegnapiak: unalmas, avult ócskaságok.
Hogy a versaillesi etikett milyen furcsa helyzeteket teremtett, arra vonatkozólag ismeretes Marie Antoinette ingének híres története. Mme Campan jegyezte fel. Mint première femme de chambre-nak, neki kellett ráadnia az inget a királynéra. De ha magasabb rangú hölgy tartózkodott éppen a szobában, arra hárult ez a megtiszteltetés. Egyszer télidőn - a versaillesi kastélyt nem lehetett rendesen fűteni. - Mme Campan már éppen kezében tartotta az inget, hogy ráadja a királynéra, amikor belépett a rangban felette álló dame d’honneur. A dame d’honneur felismervén a helyzetet, gyorsan nekilátott, hogy lehúzza a kesztyűjét, mert kesztyűs kézzel nem nyulhatott a királyné ingéhez. De mire levette kesztyűjét, kopogtak és belépett az orléansi hercegné. A dame d’honneur most a szabályok értelmében visszaadta az inget Mme Campannak, aki egy révérence kíséretében átnyujtotta a hercegnének. De ebben a pillanatban ismét kopogtak és belépett Provence grófné, a király sógornője. Az orléansi hercegné erre visszaadta az inget Mme Campannak, az újabb révérence kíséretében átnyujtotta Provence grófnénak, aki megsajnálva a didergő királynét, gyorsan ráadta az inget.
Ebből a történetből is láthatjuk, hogy a királyi család tagjait sosem hagyták magukra, kíséretük mindig körülvette őket, mint az isteneket és istennőket a barokk festményeken, még életük intimebb pillanataiban is. Tudjuk, hogy a léver, az ágyból felkelés ünnepélyes és látogatott szertartás volt, valamint az a pillanat is, amikor a király leveti csizmáját. Tudjuk, hogy a királyi család tagjai olykor a chaise percée-n, a diszkrét célokat szolgáló bútordarabon ülve adtak kihallgatást. A királyné nyilvánosság előtt fürdött - természetesen ingben - és ha a palota egyik részéből átment egy másikba, négy teljes díszbe öltözött udvarhölgy és több lakáj kiséretében kellett vonulnia. (Nagy gálaruhájában általában csak „vonulni” lehetett.)
A királyi család étkezése bizonyos napokon nyilvános mutatvány. Akárki bejöhetett megnézni. „A derék emberek”, mondja Mme Campan, „miután megnézték, hogyan eszi a Dauphine a levest, elmentek megnézni a hercegeket, hogyan eszik marhafőttjüket, azután pedig lóhalálában rohantak, hogy még megláthassák Mesdames-ékát, amint desszertjüket fogyasztják.” A királyi asztalnál elvben csak nők szolgálhattak fel: a dame d’honneur, térdenállva egy kis zsámolyon és négy hölgy, en grand habit, teljes díszben. Ezeket a terhes szokásokat Marie Antoinette megszüntette.
Minden könyv, amely ezzel a korral foglalkozik, részletesen elmeséli, hogyan szülte meg Marie Antoinette első gyermekét; a teremben annyian tolongtak, hogy a királyné nem jutott levegőhöz, a király sajátkezűleg tépte fel az eltömött ablakokat stb.
Mikor Marie Antoinette a francia udvarhoz került, itt az idősebb nemzedék legszertartásosabb tagjai tartották kezükben a hatalmat. Az udvar egyensúlyi helyzete következtében neki XV. Lajos leányaihoz kellett csatlakoznia, akik az egész Bourbon nagyszerűségből csak az etikett tudását és tiszteletét örökölték, egyébként együgyű öregkisasszonyok voltak. A dame d’honneur-t, Noailles grófnét, Marie Antoinette Mme Étiquettenek nevezte. De legfőbb réme Mme de Marsan volt, aki férje révén a Lotharingiai Házhoz tartozott, tehát neki is rokona volt, ő maga pedig a Rohanok törzséből származott, ő a kardinális legfőbb pártfogója.
A Goncourtok szerint olyan, mint egy gonosz tündér a mesékből. „Mintegy megszemélyesítette IV. Henrik korának szigorú és súlyos erényeit. Megőrzött még valamit abból a híres Marsanból, aki a dragonnade-ok idején a protestánsok buzgó üldözésével tüntette ki magát. A Dauphine könnyed és ringó járása Mme de Marsan szemében a kurtizán járása; a légies linon-ruhák, amelyeket hord, színházi kosztüm, arra hivatott, hogy izgató hatást váltson ki. Ha a Dauphine felemelte szemét, Mme de Marsan a kacér nő gyakorlott tekintetét látta benne; ha haját kissé szabadabban, lebegőbben hordta: - Egy bakhánsnő haja! - morogta Mme de Marsan. Ha szokása szerint élénken beszélt: csak azért beszél, hogy beszéljen, amikor nincs is mit mondania; ha társalgás közben arca megértő és rokonszenvező kifejezést öltött, Mme de Marsan elviselhetetlennek találta, hogy úgy tesz, mintha mindent megértene; ha gyermekes jókedvében felkacagott: erőltetett vidámság, kényszeredett nevetés. Az öregasszony mindent meggyanúsított és megrágalmazott; Marie Antoinette pedig idővel rajta is éppúgy bosszút állt, mint Noailles grófnén, nem gondolva arra, hogy Mme de Marsan a király nővéreinek gouvernanteja és barátnője és hogy legkisebb cselekedeteit is bírálat, majd rágalom fogja körülvenni.” Örökké megismétlődő történet ez.
Marie Antoinette felvette a harcot Mme de Noailleslyal, Mme de Marsannal, sőt még Mesdames Nagynénikkel is. Ez a harc elsősorban a nemzedékek harca, a legősibb, legösztönösebb konfliktus minden közösségben. Talán túlozta is a formák semmibevevését, hogy az öreg nőket annál jobban bosszantsa; ez is csak nagyon emberi vonás. Meg azután a két nemzedék csakugyan lényegbevágóan különbözött egymástól: Mme de Marsanék utolsó képviselői a régi nagy stílusnak, XIV. Lajos barokk pompájának, amelyet már XV. Lajos alatt is kikezdett a rokokó szelleme. Marie Antoinette és környezete pedig a rokokóban nőtt fel, szépségeszménye már nem a pompa és a grandeur, hanem a fínomság, a grácia, a szellem, a joli, a csín, ahogy Kármán és Kazinczy mondja majd az elkésett magyar rokokóban. A barokk merevség elvesztette belső értelmét: a nagy szenvedélyek kora elmult, már nem volt mit fegyelmezni a kimért formákkal. XIV. Lajos belül még félig barbár udvaroncai nyugalmat és méltóságot tettettek; XVI. Lajos kihűlt szívű udvaroncainak már inkább elevenséget kellett tettetniük. Marie Antoinette nagyon is korszerű volt az etikett ellen való harcában.
Az etikett alól való felszabadulásnak kétségkívül volt valami erotikus felszabadulás jellege is, Rohant ez vezette leginkább félre. A királyné, ahol csak lehetett, mellőzte a gálaruhát és könnyű, kényelmes déshabilléban jelent meg. A hölgyek felháborodtak és lázasan utánozták; sorbaálltak Mlle Bertinnél, a királyné varrónőjénél, mindenki olyan déshabillét akart, mint amilyent Marie Antoinette hordott. De ez a déshabillé nemcsak kényelmes, hanem többet is láttat a női testből, mint a gálaruha.
A királyné kirándulásokat rendez csacsiháton és megtörténik, hogy a hölgyek leesnek a csacsiról, ami bájos déshabillékat idéz elő.
- Hívják ide Mme Étiquette-et, - kiált fel a királyné - hadd mondja meg, mit kell tennie Franciaország királynéjának, ha leesik a csacsiról. - De állítólag azt is mondta:
- Aki a kiránduláson részt akar venni, úgy öltözzék, hogy leeshessék a csacsiról.
Fragonard híres képéről, a Les hazards heureux de l’escarpolette-ről (A kötélhinta szerencsés véletlenjei) tudjuk, mennyire becsülte a rokokó a szerencsés pillanatot, amely hirtelen felvillant valamit az elfedett női szépségekből. Mercier elárulja, hogy a hölgyek azért fogadnak vendégeket reggeli öltözködésük közben, mert ilyenkor számos alkalom nyílik, hogy nagylelkűen megmutassanak olyan dolgokat, amelyeket a kor ruházata irígyen eltakart. (Nem kell rosszra gondolni: pl. a kart.)
Az udvaroncok is követték lassankint a királyné példáját. Leszoktak a hímzett ruhákról, a talon rougeról, a vörös cipősarokról, amely egy időben annyira jellemző volt, hogy az arisztokráciát egészben véve talon rougenak nevezték; kezdtek úgy öltözködni, mint más ember. Ami azzal a hátránnyal járt, hogy a párisiak nem ismerték fel rangjukat és kellemetlen jelenetek támadtak. És ebben rejlik a veszedelem. Ha egyszer az udvaronc elhagyja az etikettet, miben különbözik más embertől?
Még veszedelmesebb volt, hogy a királyné is hódolt e késői, túlságosan elfínomodott arisztokrácia öngyilkos szenvedélyének: ő is szeretett s’encanailler, magyarra úgy fordíthatnók, a köznép közé elegyedni, de a magyar kifejezés nem adja vissza az eredeti szó durva és köznépies ízét. Marie Antoinette boldog, amikor hintója eltörik és bérkocsin állít be valahová, mint egy közönséges halandó. Különösen a színház iránt érzett szenvedélye ad bő lehetőséget a köznéppel, ez esetben a színházi világgal való érintkezésre. Ő maga is műkedvelő színésznő, annak nevelték már Schönbrunnban, Dauphine-korában sógoraival és sógornőivel betanul és előad színdarabokat, férje az egyetlen néző ilyenkor, az is gyakran elalszik előadás közben. De királyné korában már nyilvánosság előtt lép fel, a műkedvelő előadások a versaillesi udvar legfőbb szórakozása; ez a szórakozás mellesleg évente 250.000 fontba kerül. (- Szépen énekelek? - kérdi egy ilyen alkalommal Provence grófja Mme Vigée-Lebruntől, a festőnőtől. - Mint egy herceg!) A királynét lázasan érdekli minden színházi esemény, bejár miattuk Párisba, barátkozik a színészekkel, pártfogásába veszi a korviszonylatban is rosszhírű Mlle Raucourt színésznőt, egy Picq nevű kötéltáncos miatt diplomáciai bonyodalmakba bocsátkozik a velencei köztársasággal, minden pletykát tudnia kell; ha ma élne, ő volna a színházi hetilapok legbuzgóbb olvasója.
1773-ban vett először részt az Operabálon s attól kezdve nagy lelkesedéssel látogatta. Ez volt a legjobb alkalom arra, hogy ismeretlenül a nép közé, a párisiak közé keveredjék és közvetlenül érintkezzék velük, nem mint alattvalóival, hanem mint ember az emberrel, vagyis mint nő a férfival. Élvezte az így támadt mulatságos helyzeteket, „a szerelem és a véletlen játékait” - ahogy Marivaux-nak, a rokokó legkitűnőbb írójának egy darabcíme mondja - az enyhén erotikus légkört, amelyet pusztán női varázsával idézett elő. Ez természetesen sok pletykára adott okot, egy-két szemtelen megjegyzést is kiváltott azokból, akik felismerték benne a királynét és visszaéltek a helyzettel. II. József a legsúlyosabb szemrehányásokkal illette húgát ezekért a kirándulásokért, úgy gondolván, hogy végzetesek lehetnek a francia királyság tekintélyére. Aggodalma nem is volt egészen alaptalan.
Az etikett ellen való lázadás volt Marie Antoinette varrónője és fodrásza is. A királyné, meséli Mme Campan, a chambre-ban hölgyei és látogatói előtt ünnepélyesen felöltözött, azután köszönt és eltűnt cabinet-jében, ahol már várta a legfontosabb személy, Mlle Bertin, a varrónő, aki az etikett értelmében nem léphetett be a chambreba. De Mlle Bertin nemcsak neki készített ruhát, aminthogy fodrásza, Leonard, nemcsak az ő fejére rakta fel a toronymagasságú frizurát és beléje a szimbolumokat, arcképeket, kedvenc állatokat, egész kis mezővárosokat, hanem minden elegáns hölgy fejére is. A hölgyolvasók ezt természetesnek fogják találni: ha a királyné varrónője csak neki varr, fodrásza csak az ő fején tevékenykedik, mint ahogy az etikett megkívánja, nem lehet kellő gyakorlata és nem tarthat lépést a divattal.
Marie Antoinette pedig feltétlenül Franciaország legdivatosabb asszonya akart lenni. (Talán az is szerepet játszott ebben, hogy „túlkompenzálta” a párisi nőkkel szemben érzett osztrák kisebbértékűségi érzését.) De ez a divatosság is a s’encanailler egyik neme. Angliai Erzsébetet és Stuart Máriát, pedig ők is uralkodó szépségek voltak, bizonyára szuverén módon nem érdekelte a „város” divatja, az „udvar” pedig hozzájuk igazodott. A várossal szemben való alárendeltségi viszony már az idők jele: az első lépés a királyság elpolgárosodása felé. Marie Antoinette ebben a tekintetben is előbbre van környezeténél - és közelebb a forradalomhoz.
Mindez inkább fiatalkorára vonatkozik. Gyermekeinek megszületése után alábbhagy a szórakozás után való vágya, a divat is kevésbbé érdekli; de az etikett elleni gyűlölete nem szűnik meg, sőt ekkor éri el tetőfokát. Ekkor vonul vissza a királyné a Kis Trianonba.
* * *
A Kis Trianont még XV. Lajos építtette. Ez a kicsiny, nemesen egyszerű vonalú kastély a versaillesi parkban már első pillantásra az újabb idők szellemét árasztja szomszédjával, a XIV. Lajos építtette pompásan gyönyörű, márványtáblás, rózsaszín Nagy Trianonnal szemben, amely a magyarokban húsz megalázó év szomorú emlékét kelti fel. Valamikor Mme Du Barry lakott a Kis Trianonban és a kastély főnevezetessége az asztal volt, amely megterítve emelkedett fel az alsóbb régiókból, úgy, hogy senki sem zavarta a király és kegyencnője édeskettesét. Azután sokáig használatlanul állt. 1774-ben Marie Antoinette minden befolyását latba vetette, hogy visszahívassa a miniszterelnöki székbe a száműzött Choiseul herceget, akinek köszönhette, hogy francia királyné lett. De XVI. Lajos hajthatatlan maradt. Vigasztalásul a királynénak adta a Kis Trianont.
- Szereti a virágokat? - kérdezte. - Ha szereti, volna egy szép csokrom az Ön számára: a Kis Trianon.
A királyné szenvedéllyel látott hozzá a kastély és kert felékesítéséhez. Évekig a legnagyobb gyönyörűséggel foglalkozott ezzel. Különösen a kert volt szívügye. (A kertművészet az udvari századok speciális művészete s a XVIII. században éri el fénykorát.) A Kis Trianon parkja a kor nagy ízlésváltozásának szemléletes emléke.
Az ihletést Marie Antoinette Caraman gróf angol-kínai kertjéből merítette, de ekkor már többfelé álltak az országban angol parkok, a preromantika parkjai. Az emberek megunták már a szabályos, Lenotre-féle kertet, csillagalakban szétfutó hatalmas egyenes fasoraival, amelyeket hűvös istenszobrok szegélyeztek, megkövült mosollyal és lenéző isten-nyugalommal. Megunták a pompás szökőkutakat, a barokk büszkeségeit, megunták a nyírt fákat, a mértani idomokat, a művészet és ráció nagy győzelmét a természeten. A királyi család is unta már Marlyt, ahol, a Goncourtok szavaival élve, „XIV. Lajos árnya, nagysága és unalma töltötte be a pavillonokat és kerteket”. És unta Versaillest, ahol télen elviselhetetlen volt a hideg a csupa márvány és üveg termekben, a szörnyű léghuzatban, a rosszul szelelő ósdi kandallók pokoli füstjében.
Az új divat, mint az egész preromantika, Angliából jött; az angol főurak építettek először kerteket, amelyek „olyanok, mint a természet”. Kanyargós keskeny utak vezetnek bennük üde pázsitos rétek és szabadon viruló erdők és ligetek között, patakok csörgedeznek, mindenfelé virágok nőnek, ahogy éppen eszükbe jut, a fákon a madarak úgy énekelnek, mint az igazi madarak és az emberek újra figyelni kezdenek rájuk. És éjszaka a hold úgy süt, mint az igazi hold és az embereket újra megfogja elfelejtett kék-ezüst varázsa.
Ilyen parkot kívánt Marie Antoinette is. A preromantika szertelenségeitől megóvta kitünő ízlése: a Kis Trianon kertjében nincsenek mesterséges romok és mesterséges barlangok, sem kínai híd, sem svejci fakalyiba; még csak tört oszlop és kicsi sírpiramis sem emlékeztet a kor érzelmes mélabújára. A preromantikus kellékek közül csak egy kis Belvederet találunk, kilátót, itt szokott a királyné reggelizni nyári délelőttökön, innen áttekintheti egész birodalmát - és egy Temple d’amourt, kerek kis templomot antik oszlopokkal. Ez a kis templom áll Werthmuller híres, Marie Antoinette-et és gyermekeit ábrázoló festményének hátterében is.
Marie Antoinette emléke itt él a legerősebben. Amikor a park útjain sétálunk, torkunk elszorul és valami preromantikus-érzelmes bánat lebeg körülöttünk. A beszéd elhalkul és titkon a királyi árnyat várjuk, hogy kézen vezetve két gyermekét feltünjék és tovaosonjon egy útfordulónál.
Hogy szerette ezt a helyet! Egy ideig beérte azzal, hogy napközben ide húzódott vissza Versaillesból; a királyi család és legközelebbi bizalmasai jöhettek csak vele. Trianon a boldog sziget, ahová nem ér el az etikett, ahol nem kell gálaruhában járni, ahová nem teheti be a lábát a kíváncsi nép és az örökké igényes és intrikáló főrend - itt a királyi család is, a kor nagy vágyának élve, „ember és polgár lehet”.
Később az éjszakákat is gyakran itt tölti. Először, 1779-ben az ad rá ürügyet, hogy kanyarót kap és el kell különülnie, nehogy tovább adja a betegséget férjének. Úgy rendelkezik, hogy Kis Trianonban négy lovagnak kell felváltva őrködnie fölötte: Coigny hercegnek, Guines hercegnek, Esterházy grófnak és Besenval bárónak.
- Vajjon ha a király beteg lesz, - kérdik a rossznyelvűek - ki lesz az a négy hölgy, akinek állandóan őrködnie kell mellette?
Kis Trianonban a királyné időnkint ünnepségeket rendez; itt sokkal szívesebben érvényesíti kétségtelen szervezői és színházi rendezői tehetségét, mint Versaillesban: a vendégek itt csakugyan az ő vendégei. Legpompásabb az a lampionos, estisétás hatalmas estély, amelyet az orosz nagyhercegi pár tiszteletére ad, 1200 ember vacsorázik aznap Kis Trianonban - ez az az estély, amelyet Rohan álruhában les meg.
De később már a Kis Trianon sem elégíti ki a királynénak az egyszerű élet után való vágyát. Ekkor építteti meg a Kis Trianon parkjában a híres Hameau-kat, a majorságokat. Ez is kordivat, Condé hercegnek is van majorsága Chantilly parkjában. A majorság több épületből áll, a legnagyobb a királyné háza. Ide vonul vissza délutánonkint az egész királyi család az udvar elől. A királynak billiárdszoba áll a rendelkezésére, hogy ne unatkozzék. Van itten tejgazdaság, a tehenek ott legelnek a park pázsitján, a királyné időnkint maga feji meg két kedvenc tehenét. Van azonkívül malom, magtár, baromfiudvar, kis ház a kertésznek. A Hameaux valóságos kis gazdaság, nem puszta játék, mint ahogy a Goncourtok gondolták.
A Kis Trianon legfőbb ismerőjének, Pierre de Nolhacnak kutatásai alapján le kell mondanunk arról a szép legendáról, hogy a királyné a majorságban tizenkét szegény családot telepített le, továbbá egy szentéletű remetét, aki lelki gondjukat viselte. Hasonlóképen szertefoszlik az a legenda is, amely szerint a királyi család időnkint falusi életet játszott a majorságban, s ilyenkor a király volt a molnár, Marie Antoinette a majorosnő, Artois gróf az erdőkerülő, Provence grófja a tanítómester, Polignac herceg bíró uram és Rohan bíbornok a plébános. Már csak azért sem lehetett ez igaz, mert mire a majorság elkészült, Rohan már a Bastille foglya volt.
De azt nem lehet kétségbevonni, hogy Marie Antoinette a majorság megépítésével kora „népies” áramlatának hódolt. Amikor a Dauphine bevonult Châlonsba, a Párisból jött színészek Collé Une partie de chasse de Henri IV. című színdarabját játszották el a tiszteletére. A színdarab arról szól, hogy IV. Henrik, a franciák Mátyás királya, egy vadászat alkalmával eltéved az erdőben, falusi emberekhez kerül, nem fedi fel kilétét és hatalmas étvággyal élvezi a falusi vendégszeretetet. A parasztok a király egészségére akarnak inni; IV. Henrik vonakodik, mire alaposan megleckéztetik, akárcsak Mátyás királyt az ősz Peterdy, Vörösmarty Szép Ilonkájában. Majd udvaroncok jönnek, leleplezik a királyt, aki minden lányt férjhezad ahhoz, akihez kell. Collé színdarabja egyáltalán nem elszigetelt jelenség. Ha lapozgatjuk Grimm Correspondance Littéraire-jének az 1780-as évek irodalmi és színházi eseményeiről beszámoló köteteit, azt találjuk, hogy nagyon sok akkoriban előadott színdarab ilyen népies jellegű, a falusi nép romlatlan erkölcseit dicséri, szembeállítva az udvar és a város romlottságával. Ez az áramlat is Angliából jött. A franciáknál természetesen pathétikus aláfestést adott neki Rousseau „Vissza a természethez!” jelszava.
Hogy Marie Antoinette ily tudatosan felfedezte a nép erényeit, kitünik abból a leveléből is, amelynek elejét a szabadkőművesek emberbaráti tevékenységével kapcsolatban idéztük. A levél további folyamán ezt mondja: „... ezekben az osztályokban rejtett erények vannak, becsületes lelkek, akik a keresztényi erények legmagasabb fokát érik el; igyekezzünk kitüntetni ezeket”. Szeretne népies, egyszerű, patriárkális uralkodó lenni, mint amilyenek ősei, a lotharingiai hercegek lehettek, akikről a következőket meséli Mme Campannak: ha a lotharingiai hercegnek pénzre volt szüksége, elment a templomba, szentbeszéd után meglengette kalapját, annak a jeléül, hogy szót kér, azután bejelentette, hogy mennyi pénz kellene és alattvalói ott a templomban mindjárt össze is adakozták a szükséges összeget. Szép, preromantikus álom uralkodó és nép viszonyáról!
Mindebből kitűnik, hogy Marie Antoinette a maga módján éppen olyan preromantikus lélek, mint imádója, Rohan. Ami Rohannak a csodavárás, a misztika, az a királynénak a természethez, az egyszerűséghez, a néphez való visszatérés. Unja a királynő embertelenül magas szerepét, emberi életformák és kapcsolatok után vágyódik.
E könyv folyamán sokszor megismételjük: az Ancien Régime nem annyira bűneibe bukott bele, mint inkább erényeibe. A bűnök, a „visszaélések” XVI. Lajos korában semmivel sem voltak nagyobbak, mint a francia királyság bármelyik századában, sőt egyre kisebbedtek - a különbség az erényekben volt: a philanthrópiában, a népiességben.
Ha egy társadalom vezető rétege megérteni, sajnálni kezdi az alsóbb osztályokat, idealizálja költészetében, reformterveket vitat meg, hogyan lehetne sorsukon javítani: a történelem tanusága szerint ez nagyon szép, nagyon nemes vonás, de egyrészt nem használ sokat az alsóbb osztályoknak, másrészt végzetesen rossz jel a vezető rétegre nézve. Annak a jele, hogy a vezető réteg elvesztette önmagában való hitét, elvesztette hitét kegyelemszerű kiválasztottságában. És ez annyit jelent, hogy elvesztette létjogosultságát.
A középkori főnemes sokkal jobban megértette a népet, mint a XVIII. századi, mert ott élt a nép közt, birtokán; és a gyakorlatban sokkal többet is tett a népért. De sosem beszélt erről, nem is gondolkozott rajta. Úgy tudta, isteni rendelés, hogy legyenek urak és legyenek szegények, és isteni parancsot teljesít akkor is, amikor segít a népen: ezzel nem a népnek tartozik, hanem Istennek és tulajdon lelkének. És soha eszébe nem jutott a s’encanailler, elvegyülni a nép közé, nem ismerte a XVIII. század furcsa nosztalgiáját lefelé, a gyökerek, a kezdetek, az egyszerűség felé, a rousseaui életérzést, amely egy választott, „kitenyésztett” rassz öngyilkosságának jele. Amíg a rassz hisz önmagában, addig testileg idegenkedik minden keveredéstől.
És ugyanez áll Marie Antoinettera is. Nagyon szép, nagyon emberi, nagyon értékes vonás, hogy szerette a népet, a természetet, mindazt a romantikus eszményt, amely a forradalommal majd diadalra jut; hogy gyűlölte a merev spanyol formákat és ember kívánt lenni emberek között - minden rokonszenvünk az övé, de: a királynénak nem az a dolga, hogy ember legyen.
Neki igenis az lett volna a kötelessége, hogy „in blasser, erdenferner Festlichkeit”, sápadt, földtől távoli ünnepiességben, alattvalói számára meg nem közelíthető életmagasságban, a szabályok műalkotásszerű megtartásával mozogjon Versailles embertelenül gyönyörű és ragyogó termeiben és amit a király, a férfi sohasem tehet meg olyan teljes mértékben, mint a szépséges királyné: puszta létével éreztesse az alattvalók milliói számára a királyiság természetfeletti nagyszerűségét. Éreztesse, hogy végtelen magasban a fejük felett csillagszilárd hatalmak élnek és őrködnek létüknek éjszakáján. Népén is ezzel segített volna a legtöbbet. Hogy ebbe érzékeny lelke tönkrement volna? Minden hivatásnak vannak mártirjai.
Marie Antoinette nem ezt tette és ennek oka az, hogy mint a körülötte csillogó udvari nép, ő is elvesztette hitét hivatásában, a királyság intézményében - és ezzel elvesztette létjogosultságát is. Királynéra, aki már nem érti, mit jelent az, királynénak lenni, aki a személyének kijáró hódolatot többre becsüli annál, amely a korona fényének jár, nincsen szükség. Marie Antoinette nem teljesítette magas hivatásával járó kötelességét - bukása sub specie aeternitatis egyáltalán nem volt igazságtalan.
* * *
A preromantika a barátság fénykora. A középkori lovagnak volt fegyvertársa, akiért kiállt karddal és tettel, életre-halálra szóló hűségben - de nem voltak „lelki kapcsolatai”. A humanizmus antik minták hatása alatt megteremtette a szellemi barátságot, a magasabbrendű együttlét formáit, a hajnalbanyúló bölcs beszélgetéseket, válogatott ételek és jó bor mellett, a művészies levelezést; de az érzelmi barátság csak a XVIII. században születik meg.
A késő rokokó asszonyai a kor általános és gyötrő lelki szárazsága elől, amelyen mit sem segített a korszerű szerelem, ez az ügyes és ravasz társasjáték, a barátságba menekültek. A barátnők mindig együtt vannak; ha egyiküket előveszi a vapeur, ápolják egymást; titkokat suttognak egymás fülébe; meghívást csak akkor fogadnak el, ha mindkettőjüket meghívják, a szalonban karonfogva járnak vagy egymást átkarolva ülnek a pamlagon. A költőkkel himnuszokat iratnak a Barátsághoz, a parkban felépíttetik a Barátság Templomát. A barátság is, mint minden más ebben a korban, színpadias és bolondos divattá lesz: a nők egymás haját hordják a fejükön, néha egész kollekciót barátnőik hajfürtjeiből, vagy barátnőjük arcképét beledolgozva a tornyos frizurába; hajgyűrűk, haj-órák, haj-láncok, haj-nyakékek, haj-karperecek, haj-dobozok jönnek divatba. Angyali barátnőjük képe ott fityeg a karperecen. „J’ai un sentiment pour elle, elle a un attrait pour moi...” mondják. (L. Goncourt: La Femme au dixhuitième siècle.)
Fiatalkorában Marie Antoinette is teljes mértékben hódolt ennek a divatos szenvedélynek. Barátság után való vágyát valószínűleg megnöveli az is, hogy férjével éveken át semmiféle valóságos kapcsolata nincsen, csakugyan egyedül van, csakugyan megértésre van szüksége. Szenvedélyes barátságairól a világtörténelem beszél. A forradalomban oly borzalmas véget érő Lamballe hercegné, első nagy barátnője, a Carignan-házból, a szavojai uralkodócsalád oldalágából való és így Provence és Artois gróf feleségének, tehát a királyné sógornőinek unokanővére, korán elhalt férje pedig Penthièvre hercegnek, XIV. Lajos és Mme de Montespan unokájának fia. De igen előkelő volta sem gátolja meg a hercegnét, hogy ne szenvedjen az udvaroncok közös betegségében: mind akarnak valamit a királytól és a királynétól, és ha azt megkapták, még többet akarnak. A hercegné az ellenpárt nagy felháborodására surintendante de la maison de la reine, a királyné házának főfelügyelőnője lesz; barátságuk nemsokára hirtelen elhidegül. A hercegnét Jules de Polignac gróf fiatal felesége váltja fel a királyné szívében; még szenvedélyesebb barátság. Jules grófné, ahogy nevezik, maga szerény és őszintén szereti a királynét, illetve hűvös természetével őszintén hagyja magát szeretni - de vak eszköz rokonsága kezében. Jules de Polignac rövidesen herceg lesz és néhány év mulva a családnak majdnem 500.000 font évi jövedelme van.
A Goncourtok szerint a királynénak valóban égető szüksége volt a Polignacokra és a körülöttük kialakuló társaságra, mint pártra, a Nagynénikkel és az udvari arisztokrácia többi tagjával szemben, hogy ne legyen egészen egyedül és kiszolgáltatva. De ez fordítva is igaz: az udvar ellenszenvét Marie Antoinette leginkább azzal vonta magára, hogy minden kegyét egy kicsiny klikknek osztogatta, más mindenkit mellőzött, lehetőleg nem is tartózkodott Versaillesben, hogy a többiekkel ne kelljen szóbaállania. 1777 körül a versaillesi udvari bálok egészen néptelenek, alig 8-10 pár kering az óriási termekben, a királyné nagy bosszúságára. A sértett főnemesség bojkottálja a királynét s az magára marad barátaival. Népszerűtlenségének ez a baráti klikk kétségkívül egyik oka; idővel szemére hányják a pénzeket, amelyeket barátai számára utaltatott ki és a rágalmazók piszkos gyanusításokkal illetik azt az érzést is, amely Marie Antoinette-et barátnőihez fűzte.
A vádaskodás magából az udvarból indult ki. Oka a féltékenység. De legyen szabad megkockáztatnunk itt azt a történetírók által nem támogatott feltevésünket, hogy nemcsak a féltékenység volt az oka, hanem ehhez hozzájárult az udvar alacsonyabbrendűségi érzése is a királyné körével szemben.
Nehéz ezt bizonyítani. A legtöbb történetíró úgy mutatja be a királyné társaságát, mint felületes, csak a szórakozásnak élő divatfiak és divathölgyek sivár körét. II. József is így ítélte már meg, amint húgához írt oktató és megrovó hangú leveleiből kitűnik. De nem lehetetlen, hogy II. József tévedett és a történetírók átvették a kortársak elfogultságát. Polignac herceg, M. de Châlons, Guines herceg, Coigny herceg és Coigny gróf és a többiek valamennyien szellemes és okos emberek voltak és vannak a társaságnak kétségbevonhatatlanul intellektuális tagjai is.
Így mindenekelőtt a társaság hallgatag, kissé démonikus, elkényeztetett kedvence, Vaudreuil gróf, a „varázsló”, ahogy a társaságban nevezik, Polignac hercegné barátja. Vaudreuil korának egyik legnagyobb műértője, a festők és írók hatalmas pártfogója. És nem lehet véletlen, hogy kik azok az írók, akiket leginkább pártfogol és akik rajta keresztül az irodalom iránt meglehetősen érzéketlen Marie Antoinette pártfogásában is részesülnek: Beaumarchais és Chamfort, a kor legszellemesebb, legcinikusabb, legkiábrándultabb írói. Két író, akiben nyoma sincs már az udvari irodalomnak, két író, aki a legszabadelvűbb rendszerben sem lehetne hivatalos nagyság. Maga Vaudreuil is ilyen ember lehetett; halkan mulatott mindenen, kivéve amikor rossz idegei gyötörték és dührohamokat kapott; ilyenkor a királynét sem kimélte és eltörte annak kedvenc biliárddákóját. Hozzátehetjük, hogy Vaudreuil arca csúnya, himlőhelyes. Nyilván nem külső megjelenéséért szerették. „Csak két férfit ismerek”, mondta egy kortárs-hercegnő, „aki tud a nőkkel beszélni: Lekaint, a színészt és M. de Vaudreuilt”.
A társaságban igen népszerű egy parvenü: Adhémar gróf, aki romantikus hangzású nevét maga bányászta ki ősi oklevelekből és engedélyt kapott, hogy hordhassa. Szegény és szerény ember, a társaság azért becsüli, mert mindent tud. Azt a szerepet játszotta ebben a királyi körben, amit máshol az abbé: a könyvek világát képviselte, azonkívül szépen énekelt is.
A királyné belső környezetéhez tartozott Ligne herceg, korának egyik legszellemesebb embere, akit Goethe is igen-igen sokra becsült. Az Ancien Régime világfias fölényének egyik leghíresebb képviselője.
De Marie Antoinette önmaga is természettől fogva gúnyoros és kritikus hajlamú. Egy rosszmájú megjegyzésért épp oly kevéssé megy a szomszédba, mint bátyja, II. József. És fölényes iróniáját, romboló szellemét csak megerősítette neveltetése is.
A fiatal Dauphine lelkéért két rossz angyal küzdött, Mme de Marsan, a testetöltött hagyomány és a démoni Vermond abbé, a testetöltött formarombolás. Vermond különös, a maga korában azonban jellegzetes politikai elveket vall: klerikális, de minden vallásosság nélkül. Úgy gondolja, hogy a hatalom és a fegyelem nagy meglazulása korában annak a testületnek kell átvennie a vezetést, amely még őrzi az uralkodás művészetének két évezredes titkát: az Egyháznak. Mint Thomas Mann Naphtája, a katolicizmusban a hatalom nagy hagyományát tisztelte. „Benne is megvolt”, mondja Goncourt, „korának becsvágya és gőgje: gőgje, hogy ne legyen senki, és becsvágya, hogy mégis mindent ő csináljon.” Titokzatos, cím- és formanélküli mindenhatóság: ez volt az álma. E szerep egy kissé hasonlít arra, amelyre Rohan vágyik. Marie Antoinette nagy ragaszkodása Vermond iránt bizonyára azt a reményt ébresztette fel Rohanban, hogy idővel őhozzá is így ragaszkodhat.
Vermond tanította meg Schönbrunnban a kis főhercegnőt arra, hogy milyenek a franciák. Bizonyára megtanította, hogy fölényesek, bíráló szelleműek és nem szeretik az unalmas dolgokat. Versaillesban viszont mindig arról beszélt, mennyivel különb minden Bécsben; a parvenű és a „filozófus” keserű ellenszenvével viseltet minden formaság, minden észszerűtlen hagyomány, az egész régi Franciaország ellen.
Úgy képzeljük, hogy a Marie Antoinette körül kialakult csoport, amelynek Vermond az irányítója és Vaudreuil a mintaképe, állandó szellemi fölényben volt a többiekkel szemben. Talán nem valóságos szellemi fölényben, nem a nagyobb tudás és a tágabb világkép fölényében, de mindenesetre abban a könnyű fölényben, amelyet a divatosság, a nagyobb beszédkészség és a korszerűbb tájékozottság ad meg. Abban a fölényben, amelyben a nagyvárosi ember van a vidéki fölött, a „modern ember” az ósdi fölött. Márpedig igaza van Lord Chesterfieldnek, a XVIII. századi udvari élet legnagyobb elméleti írójának, aki ezt írja egyik levelében: „Igen sok szellemesség kell ahhoz, hogy az ember elviselje másnak a nagyfokú szellemességét. Minél szellemesebb vagy, annál több jóindulatot és udvariasságot kell tanusítanod, hogy az emberek megbocsássák felsőbbségedet. - Nem könnyű dolog!” Marie Antoinette környezete úgy látszik nem értett ehhez.
És számítsuk még hozzá azt, hogy Marie Antoinette és baráti köre nagyobbára fiatal nőkből és férfiakból állt, míg az ellenséges klikkben idősebb hölgyek és urak vitték a szót. A fiatalság, különösen ha csoportban van és ha nem kell tartania semmiféle megtorlástól, mindig is gúnyos és fölényes az idősebbekkel szemben, kétségbevonja azoknak szellemi képességeit, mulat szokásaikon és ha lehet, még túlozza, sőt meg is játssza a két csoport között lévő különbséget.
Marie Antoinette baráti körében az udvari fiatalság áll szemben a tekintélyes nagyasszonyok, a rendkívül vén miniszterek (Maurepas), a királyi nagynénik, a vallási szempontból bigottak, politikai szempontból konzervatívak, szociális szempontból kérlelhetetlenek és a szellem szempontjából unalmasak nagy többségével. Elkerülhetetlen, hogy e kis csoport ne érezze fölényben magát és könnyelműen ne éreztesse is fölényét és a többség ne szenvedjen e fölény miatt. Úgy képzeljük, az az alacsonyabbrendűségi érzés, amely ilymód támadt a klikkből kiszorult udvari népben, a Marie Antoinette elleni gyűlölet egyik legfontosabb gyökere.
Történetünk korában a baráti kör már nagyobbára szétoszlott. Marie Antoinette legszívesebben külföldiekkel van együtt és mikor valaki figyelmezteti az ezzel járó veszedelmekre, szomorúan azt feleli:
- Igaza van, de ezek legalább nem kérnek tőlem semmit.
(Magyar szempontból érdekes, hogy Marie Antoinette külföldi barátai közé tartozott a már említett Esterházy Bálint gróf is. Esterházy 1740-ben született, unokája Esterházy Antalnak, II. Rákóczi Ferenc generálisának és bujdosótársának. Apja, Esterházy Bálint József Rodostóból visszatért Franciaországba, itt katonáskodott, francia nőt vett el és fiatalon meghalt. A mi Esterházynk Choiseul herceg híve, ő viszi el Marie Antoinette főhercegnőnek vőlegénye arcképét Schönbrunnba. Mária Terézia nem volt megelégedve Esterházy bécsi viselkedésével, mert állítólag 100.000 forintot költött más ember feleségére és párbajozott is miatta. Általában nagy párbajhős volt, Versaillesben is párbajozott, amikor úgy érezte, hogy Marie Antoinette valakit nála jobban kitüntet. Amikor később Esterházy huszárezredét a hadügyminiszter a francia királyság legrosszabb helyére akarta tenni, Marie Antoinette közbelépett híve érdekében. 1780-ban tábornok lett. Artois gróf bizalmas barátja volt. A forradalomban az ő huszárjai fedezték a királyi hercegek menekülését. Később emigrált, Volhyniában telepedett le és ott is halt meg.)
Mindebből Rohan azt tanulhatta: a királynénak baráti szívekre van szüksége és nagyon is hajlamos arra, hogy bizalmába fogadjon eleven, okos, fölényes nőket. Például Jeanne de la Motte-ot.
* * *
Amikor Rohan kezd belebonyolódni Jeanne intrikáiba, tulajdonképen nem hiszékenyebb, mint a franciák kilencven százaléka. Elhiszi a királynéról, hogy ő is olyan, mint századának többi fiatal, szép és előkelő asszonya és nem veszi túlságosan komolyan a házasság szentségét. Ebben az időben Marie Antoinette személye körül már egész erotikus legendakör alakult ki.
Ennek a legendának kialakulása bizonyos fokig független attól, hogy volt-e valami alapja vagy sem; akár volt, akár nem, a legendának ki kellett alakulnia. Minden közösségnek vannak bizonyos közösségi lelki igényei: szüksége van férfiakra, akikért kollektíve lelkesedhet, innen a hős-tisztelet, a történelem legfőbb mozgatóinak egyike, és szüksége van nőkre, akiket kollektíve megkívánhat. Korunkban a nagy moziszínésznők ezek a nők; apáink idejében az operaénekesnők, táncosnők és cirkuszi műlovarnők voltak. A moziszínésznőt erotikus legenda veszi körül és a propaganda a legnagyobb gonddal ügyel ennek a legendának ápolására és fenntartására.
A XVII. és XVIII. században, a monarchiák fénykorában a királyhoz tartozó nő állt annyira az érdeklődés középpontjában, mint később a színésznők: a királyné vagy a király maîtresse-e. Helyzetük annyiban is hasonlított a színésznőéhez, hogy életük a nagy nyilvánosság előtt játszódott le és lényege a reprezentálás, a szerepjátszás volt. A nagy színésznő és a régi királyné: a kollektív nő, a nő, akibe a közösség belevetíti mindazt, amit a nőről álmodott.
Ez a kollektív nő felfokozott fontossághoz jut a XVIII. században. Ez a század, amint már sokszor hallottuk, a nők százada. A szellemi élet hölgyek szalonjaiban, hölgyek beleszólásával játszódik le, az akadémiai tagság, a színdarabok sikere a hölgyek kegyétől függ. A gazdasági életben a pénzemberek azért gyüjtik a nagy vagyonokat, hogy lányaikat főrangúakhoz adhassák férjhez. És nők uralkodnak népeken és birodalmakon: Mária Terézia, Nagy Katalin, Farnese Erzsébet spanyol királyné, Mme de Pompadour és Mme Du Barry. Mintha a földközi-tengeri kultúra legősibb, matriarchális hagyományai törnének újra fel a vérből és a kollektív tudatalattiból; mintha újra eljönne az az idő, amikor az asszony minden a törzsben, övé a vagyon és a hatalom, s a férfi „feleséghez megy”, beköltözik az asszony törzséhez, ahol kedves, becézett, de többé-kevésbbé felesleges here marad. A XIX. században azután kiegyenlítődés áll be, ez az egyenjogusítás kora. A XX. században pedig bekövetkezik a reakció, ma megint erősen patriarchális korban élünk, a politikában is az ősi férfi-szövetségesekhez hasonlító, többé-kevésbbé fegyveres alakulatok ragadják magukhoz és gyakorolják férfierőszakkal a hatalmat. Hogy mi az oka annak, hogy a történelemben férfi és női korszakok váltakoznak, a tudomány egyelőre még nem tudja megmagyarázni; el lehet képzelni, hogy a változást nem történelmi, hanem biológiai okok idézik elő.
A nők századában elkerülhetetlen, hogy a kimagasló nőalakok körül ne keletkezzék erotikus legenda. Nemcsak Mme de Pompadour és Nagy Katalin körül, akik a legendához bőséges anyagot szolgáltattak, hanem még a szentéletű Mária Terézia körül is, aki pedig teljesen felolvadt uralkodónői, feleségi és anyai kötelességének teljesítésében: a magyar nép ajkán mindmáig számos borsos történet él a királynőről és a magyar huszárról.
Mindez, amit mondtunk, fokozott mértékben áll Franciaországra. A nők itt érik el a legnagyobb hatalmi pozíciót és itt a legerősebb, a francia hagyománynál és alkatnál fogva, az erotikus mozzanat.
A század franciája még uralkodójában is elsősorban szerelmes férfit lát és aszerint értékeli. XV. Lajos a népszerűségét nem politikai tehetetlensége miatt veszíti el, hanem Mme Du Barry miatt - mégpedig nem annyira azért, mert maîtresset tart, hanem azért, mert maîtresse-ét nem tudja jobban megválogatni, olyan nőt választ magának, akivel egy rendesebb alattvalója nem állna szóba. És hogy XVI. Lajos is elveszti kezdeti népszerűségét, abban megint annak van nagy szerepe, hogy nincsenek megelégedve feleségével, Marie Antoinette-tel, továbbá, mert úgy érzik, nem viselkedik odahaza eléggé férfiasan és nem felel meg a francia férfieszménynek, nem hasonlít a gáláns IV. Henrik királyra. Ez jellegzetesen francia vonás; az angolok például csak legfranciásabb korszakukban, II. Károly uralkodása alatt érdeklődtek a király kegyencnői iránt; a XVIII. században az angolok annyira nem törődtek királyuk szeretőivel, hogy azok neve nem is került bele a történelmi tudatba. Ami nem erkölcsösség kérdése: az angolok akkoriban ezerszerte erkölcsösebbek voltak a franciáknál, mégsem háborodtak fel a király viszonyain, eléggé utálták királyaikat attól függetlenül is. Nem, ez inkább a franciák erotikus természetével és főkép nyárspolgári hajlamával függ össze. A nép alapkaraktere nem változik és a franciák többsége valószínűleg már az udvari századokban is éppoly nyárspolgárias volt, mint később. Nyárspolgári jellemvonás ugyanis az a kéjes és kielégíthetetlen csámcsogás az uralkodó személyek szerelmi élete körül, amely Marie Antoinette életét tönkretette. Amikor felháborodtak Marie Antoinette állítólagos erkölcstelenségén, lelkük mélyén azon háborodtak fel, hogy nem velük erkölcstelenkedett és egyúttal az erkölcstelenség részletes kiszínezésében bizonyos erotikus kárpótlást is találtak.
Hozzájárul még ehhez a századnak már említett hihetetlen pletykálkodó hajlama, amely azzal függ össze, hogy az emberek nem hisznek már a nagy dolgokban, nincs érzékük a távolság iránt, szeretnek mindent meghitt és leleplező közelségből látni: a lakájok százada.
De mindez csak elmélet, mondod, kedves olvasóm, azért mégsem mozog a haraszt, és valami alapjának mégis kellett lennie. Ezért nem kerülhetjük el, hogy ne vegyük szemügyre az erotikus legenda anyagát, amikor is természetesen ügyelnünk kell, nehogy az legyen a látszata, mintha magunk is a nyárspolgári csámcsogás bűnébe esnénk.
Essünk túl mindjárt a legkényesebben.
Marie Antoinette 1770-ban ment férjhez, de csak 1777-ben lett XVI. Lajos felesége. Egy reggel így szólt Mme Campanhoz:
- Végre Franciaország királynője vagyok.
A következő évben megszületett első gyermeke, Madame Royale, akit Rohan keresztel meg; majd 1781-ben a Dauphin, aki 1789-ben hal meg; és 1785-ben a normandiai herceg, a későbbi XVII. Lajos, a Temple szerencsétlen gyermekfoglya, akinek további sorsa a misztérium homályába vész. „Ha Marie Antoinette előbb megismeri az anyaság boldogságát, - mondja a kitűnő Casimir Stryienski - nem szokja meg, hogy felületes szórakozásokban keressen orvosságot tétlen unalmára, nincs ideje meghallgatnia a hízelgőket és az önző tanácsadókat, nincs ideje intrikákba bocsátkozni: akkor talán magától elhallgat a rágalom, vagy legalább is nem fog életén, amelyet betöltenek a gyermekek nevetéséből és sírásából fakadó örömök és bánatok.”
Ma már meglehetősen közismert dolog, hogy mi okozta a hét év késedelmet; hiszen Stefan Zweig kissé vulgáris pszichoanalízissel erre az adatra alapítja Marie Antoinette egész sorsát. XVI. Lajost bizonyos veleszületett jelentéktelen fizikai rendellenesség akadályozta. Sok évig tartó habozás után - II. József is azért jött Franciaországba, hogy sógora lelkére beszéljen - végre mégis rászánta magát a szükséges kisebbfajta műtétre.
Marie Antoinette tehát hét esztendeig asszony is volt, meg nem is. E hét esztendős bizonytalanság az övénél kevésbbé törékeny idegrendszert is megviselt volna. Mindenesetre nagyon sokat megmagyaráz: szórakozási vágyát, szeszélyességét és azt a furcsa, erotikus atmoszférát, amelyet maga körül teremt, a ki nem elégített nők nyugtalanító légkörét.
Vajjon Marie Antoinette úgy is vigasztalódott, mint ahogy helyzetében a legtöbb francia nő vigasztalódott volna? Az egykorúak mindenesetre számos vigasztalót hoztak kombinációba.
Legelőször azt, aki a legközelebb állt: sógorát, Artois grófot. XV. Lajos három férfi-unokája közül csak Károly, Artois grófja hasonlít a régi francia királyokra. XVI. Lajos félénk és nyomott kedélyű ember, Provence grófja pedig okos, ravasz, kétszínű. Artois azonban kellemes, csinos, életvidám ember, rangos szeretőket tart, irtózatos adósságokat csinál. Könnyelmű és érzékies, igazi Bourbon. Az a szomorú sors vár rá, hogy X. Károly néven ő lesz az utolsó a francia trónon a Bourbon-ház idősebb ágából. A könnyelmű fiatalemberből kemény király lesz, ő az a Bourbon, aki az emigráció idejében semmit sem tanult és semmit sem felejtett, királyiságából semmit sem enged, inkább elveszíti trónusát. Amikor rendíthetetlen híve, Chateaubriand sok-sok évvel a trónvesztés után felkeresi Prágában az agg X. Károlyt, úgy találja, hogy még mindig ugyanaz, aki volt, és ha előlről kezdené, megint csak ugyanazt tenné, amit tett.
A királyné és Artois közt eleinte csakugyan őszinte baráti kapcsolat állhatott fenn. Hiszen a királyi család fiatal tagjai XV. Lajos életében együtt étkeztek, együtt jártak mindenhová, egymás közt szórakoztak; Artois még kötélen táncolni is megtanult, mert Marie Antoinette nagyon tisztelt egy kitűnő kötéltáncost. Szórakozáskereső, vidám vérmérsékletük is közelhozta őket egymáshoz. A királyné talán szívesen hallgatta Artois vallomásait bőséges szerelmi tapasztalatairól, mert minden ilyen történet nagyon érdekelte. A rágalom hamar felkapta kettőjüket, már 1779-ben közkézen forgott egy kimondhatatlanul trágár költemény ezzel a címmel: Les Amours de Charlot et de Toinette.
Erősen kombinációba hozták Marie Antoinettet egy bizonyos Édouard Dillon nevű fiatal és feltűnően csinos udvaronccal. A legenda úgy tudja, hogy egy udvari bálon Marie Antoinette azt mondta:
- M. Dillon, tegye csak ide a kezét, hogy dobog a szívem!
Mire a király flegmatikusan megszólalt:
- Madame, M. Dillon elhiszi Önnek becsületszóra is.
Egyesek szerint Marie Antoinette a nem egészen fiatal, 40 és 50 közötti Coigny herceget tüntette ki kegyeivel. Így tudja Tilly, aki pedig nem rosszindulatú a királynéval szemben, továbbá Lord Holland: ez utóbbi szerint Madame Campan, aki emlékirataiban Marie Antoinettet mint a nemes tartózkodás példaképét rajzolja meg, fiatalkorában nem volt ilyen diszkrét és Talleyrand előtt nem titkolta, hogy ő közvetített a királyné és Coigny herceg közt. De vajjon Talleyrand az az ember, akinek mindent el lehet hinni?
Unalmas volna felsorolni mindazokat, akiket a királynéval összefüggésbe hoztak. Hiszen 1792-ben egy röpirat a következő címmel hirdeti önmagát: „Akiknek fejére díjat kell tűzni. Továbbá listája mindazon személyeknek, akikkel a királyné bűnös viszonyt folytatott.” A lista hosszú és vegyes. A főrangúak mellett szerepelnek névtelenek is: egy testőr; egy hadügyminisztériumi hivatalnok; Guibert, egy színész fia. És végül a röpirat is megúnja a felsorolást és sommásan megállapítja: toutes les Tribades de Paris. „Pamphlet imbécillement enragé” - írja E. de Goncourt a birtokában lévő példányra. A listán inkább nők szerepelnek, mint férfiak. A legmeglepőbb bejegyzések: Jeanne de la Motte; Rohan bíboros; Mme de Marsan, akit a királyné mindenkinél jobban utál; és Campan, a jeles Mme Campan jámbor férje.
Van egy önjelölt is, Lauzun herceg, e donjuani idők legnagyobb Don Juanja, a századvég cinizmusának legfőbb képviselője. „Mme de Lauzun végeredményben nem hozott nekem többet 150.000 font évjáradéknál” - így okolja meg, hogy miért hanyagolja el feleségét, a bájos Amélie de Bouflers-t. - „Ezekben a szavakban - mondja Sainte Beuve - benne van az egész eltűnt Ancien Régime és az egész igazolása annak a forradalomnak, amely végeredményben és a hasonló szörnyűségekre való tekintettel mégiscsak jogos volt.” Lauzun volt az, aki éppen reggelizett, amikor értejöttek, hogy kivégezzék, a forradalom alatt.
- Úgy-e megengedik, hogy megegyem még egy tucat osztrigát - mondta.
Lauzun azt írja emlékirataiban, hogy a királyné halálosan szerelmes volt belé; elkérte tőle kócsagtollát és azontúl ő hordta feltűnően; nem engedte Lauzunt eltávozni a közeléből; és egyízben, amikor kettesben maradtak, Lauzun keblére borult és szép XVIII. századi kifejezésekkel felkínálta magát. De Lauzun elhárította magától e kitüntetést, mert nem akarta cserbenhagyni kedvesét, Czartoriska hercegnőt, meg férfias lelke nem is vágyott a királyné kegyencének kétes szerepére. De azért sejtetni engedte, hogy szíve később mégis meglágyult. Mígnem azután egy évre Kelet-Indiába ment katonáskodni és mire visszajött, a királyné elidegenedett tőle és az egész udvar gúnyos hidegséggel fogadta.
Lauzun emlékiratának nagy hatása volt a restauráció korában és Mme Campan keserűen tiltakozik Lauzun rágalmai ellen. A kócsagtollból annyi igaz, hogy Lauzun addig erőszakoskodott, amíg a királyné elfogadta tőle ajándékba Guéménée hercegné közvetítésével. Nemsokára azután Mme Campan a szomszéd szobából hallotta, amint Marie Antoinette azt mondja Lauzunnek: - Távozzék, Uram! - és Lauzun leforrázva hagyta el a termet; Marie Antoinette pedig megparancsolta, hogy többet ne engedjék vissza. Egyébként azóta erősen kétségbevonják Lauzun emlékiratainak hitelességét, lehet, hogy nem is a nagy Don Juan írta, hanem egy hitvány bértollnok.
Mindennél a meglehetősen levegőben lógó pletykánál és feltevésnél sokkal súlyosabban esik a latba Besenval báró feljegyzése.
A svejci Besenval a királyné legbelsőbb környezetéhez, a Polignac-ok köréhez tartozott. Ő volt az udvarnál a Naturbursch, a nyers, őszinte hegylakó, keresetlen szavakkal megmondta a véleményét, de az udvaronc biztonságával tudta, meddig szabad elmennie.
Történt egyszer, hogy Artois gróf és Bourbon herceg összeveszett valamin és az udvarban arról beszéltek, hogy párbajozni fognak. Marie Antoinette pedig rendkívül kíváncsi természet volt, hálószobája ablakából lorgnettején át leste, kik sétálnak a parkban és állandóan megkérdezte, ki volt a színházban olyan estéken, amikor ő nem ment el és csak akkor nyugodott meg, ha biztosították, hogy „nem volt ott egy macska sem”. Rendkívül kíváncsi volt a párbaj részleteire is és Besenvaltól akarta megtudni. Ezért Campan igen sok titkolódzás közt elvezette a bárót a palota felső részébe, egy lakosztályba, amelyet az még sosem látott. A lakosztály egy kis előszobából és egy hálószobából állt. Ide vezette be Campan a bárót s azt mondta, várja meg a királynét. Ez a hálószoba tulajdonképen a dame d’honneur lakása volt arra az esetre, ha a királyné beteg. És íme a hálószoba az őszhajú Besenvalt arra ihlette, hogy térdreboruljon a királyné előtt és felajánlja neki szívét.
- Keljen fel, Uram - mondta a királyné -, férjem sosem fogja ezt megtudni, különben örökre kegyvesztett lenne.
Besenval továbbra is az udvarnál maradt.
A történetből természetesen az derül ki, hogy Besenval is csak önjelölt volt, annyira, hogy a hosszú listákon nem is igen szerepel. Viselkedését megmagyarázza a határtalan férfi-ostobaság és -hiúság, amely e szerelmes század elkényeztetett lovagjaiban még erősebb lehetett. Mégis szöget kell hogy üssön az ember fejébe, hogy Besenval, aki okos ember és nagyon közelről ismeri a királynét, ősz haja ellenére azt hiszi, hogy a királyné gáláns szándékkal hívta őt a kis szobába.
És ha mindezt alaptalan pletykának minősítenők is, ha el is hisszük Ligne hercegnek, hogy e rágalmak alapja „a királynéi kacérság, amellyel mindenkinek tetszeni akart”, hogy „a királyné állítólagos galantériája csak felfokozott barátságérzés volt”, ha el is fogadjuk hitelesnek azt a nagyon nemes és magasztos arcélt, amelyet Mme Campan és nyomában a XIX. századi irodalom rajzolt róla - még akkor sem vonhatjuk kétségbe a királyné szerelmét Axel Fersen iránt.
Ez a szerelem ugyanis egyáltalán nem rontja meg az idealizált arckép gyönyörű vonalvezetését, sőt mintegy kiegészíti, illik hozzá, a nemes lélekhez a nemes szenvedély, a gáláns kor hideg és frivol szerelmi játékai közt az egyetlen komoly, mélységes és igazán romantikus érzelem.
A mult század közepén kiadták - igaz, hogy a szemérmes és diszkrét XIX. század szellemének megfelelően megcsonkítva - a leveleket, amelyeket Marie Antoinette írt Fersenhez. „E kiadás - mondja Stefan Zweig - az eddig könnyelműnek hitt asszony jellemrajzát megváltoztatja; mély dráma tárul fel, veszélyes és hatalmas, félig a királyi udvar, félig már a vesztőhely árnyékában lejátszódó idill, egyike azoknak a megrázó regényeknek, amelyeket valószínűtlenségükben csak a történelem tud létrehozni: két ember, akit forró szerelem köt össze és akik kötelességből és óvatosságból kénytelenek mélyen elrejteni titkukat, mindig újból elszakadnak és vágyódnak egymás után, rettentő távolságban lévő világukból, az egyik Franciaország királynéja, a másik egy kis északi nemes. És a két embersors mögött egy összeomló világ, az apokaliptikus idő...”
E nagy szerelem fontosabb fejezetei a mi történetünk után játszódtak le, a királyné nagy elszigeteltségében, amely a Nyaklánc-pert követte; de a kezdete nagyon messzire nyúlik vissza és erről Rohan is tudhatott.
Axel Fersen svéd gróf 19 éves korában európai grand tourja alkalmából 1774-ben érkezett Párisba. A Dauphine álarcosan ismerkedik meg vele egy bálon és a fiatalember csak később tudja meg, hogy kivel beszélgetett oly hosszasan. 1778-ban visszatér Párisba és Marie Antoinette régi ismerősként üdvözli. Az ifjú közben az akkori Európa legszebb embere lett: magas, karcsú, szőke, olyan, mint az északi mondák egy fiatal hőse. Külsejében és belsejében világok választják el a Lauzunöktől, a rouéktól, azoktól a férfiaktól, akiket a francia hölgyek bálványoznak. Félénk és büszke, tisztalelkű, hallgatag és diszkrét, érzelmes és ugyanakkor egy kissé szárazon rendszerető is, északi ember. Marie Antoinetteből hiába formált franciát Vermond abbé és a francia udvar; a fajta titokzatos hívószava a szőke germán nőt a szőke északi férfi felé vonzza, az Észak érzelmi gazdagsága és lelki tisztasága felé. Míg körülöttük a franciák a Liaisons dangereuses lapjaiból lépnek ki az életbe, ők ketten Werther kortársai.
Bár mind a ketten északi szeméremmel titkolják érzelmeiket, talán még egymás előtt is, az udvar szeme rajtuk van. Creutz, a svéd követ, bizonyos hazafias büszkeséggel értesíti királyát, III. Gusztávot fiatal honfitársa sikeréről.
Az embernek Verlaine egy versszaka jut az eszébe, a Fêtes galantes kötetből, amely a XVIII. század könnyű lelkének legszebb formába rögzítése:
Ce fut le temps sous de clairs ciels,
(Vous en souvenez-vous, Madame?)
Des baisers superficiels
Et des sentiments à fleur d’âme.
És amikor már többé nem tagadhatják egymás előtt, mit jelentenek egymás számára, a becsületes és józan Fersen jobbnak látja, hogy egy óceán legyen kettejük közt és Amerikába megy, mint La Fayette szárnysegédje, a szabadságért küzdeni.
De 1783-ban visszatér.
Tudott-e Rohan a szerelemről, amely a királynét az északi grófhoz fűzte? Lehet, hogy nem. Fersen nem francia, nem kérkedik hódításával és független, gazdag idegen lévén, nem kér a királynétól semmit. Az udvart ritkán látogatja, valószínűleg titkon találkoznak a Kis Trianonban vagy az Hameaux-ban. De ha tud is valamit Rohan a dologról, akkor is sokkal franciább, semhogy megérthesse. Nem értheti meg, hogy ebből a szerelemből nem lehet reményt meríteni arra, hogy a királyné, miután egy férfinak már engedett, másnak is fog, - hogy ellenkezőleg, ez a szerelem minden erkölcsi elvnél, minden házassági eskünél és minden királynéi méltóságnál biztosabban távoltartja Marie Antoinettet valamennyi férfitól, aki nem Axel Fersen.
Eddig a „külső érvekről” beszéltünk; hátravannak a „belső érvek”, amelyeket Rohan ismerhetett és amelyek támogathatták hiedelmében.
A látszat mindenesetre azt mutatja, hogy Marie Antoinette is osztja korának frivol ízlését, a fínoman vagy esetleg kevésbbé fínoman előadott trágárságok szeretetét. A XVIII. század fedezte fel Pompeiit és alkalmazta a pompeii művészet motivumait. Ez nem véletlen: Pompeii óta nem volt korszaka az európai kultúrának, amelyben az erotikum oly vezető szerepet játszott volna, mint a rokokóban. E kor könyvei, színdarabjai, festményei mai fogalmaink szerint sokszor hajmeresztőek; különösen megdöbbentőek azok a színdarabok, pl. Collé művei, amelyeket előkelő házak magánszínpadán adtak elő a főrangú hölgyek szórakoztatására; lehet, hogy Marie Antoinette is résztvett ilyeneken. A társalgás Marie Antoinette környezetében is olyan, mint a többi szalonban és az emberek hamar rájönnek, hogy a királyné előtt nyugodtan mondhatnak akármit, sőt örömet szereznek neki ezzel. Talán nem titok Rohan előtt az sem, mennyire szereti Marie Antoinette a sikamlós olvasmányokat; boudoirjában gyönyörű kötésben állnak Faublas lovag kalandjai és hasonló könyvek, amelyeket a következő, szemérmes században említeni sem szabad. Talán azt is tudja, hogy a szépen kötött imakönyv, amelyet misén oly buzgón olvas, belül nem is imakönyv, hanem szórakoztató regény.
De különben is a XVIII. században azt találnák rendkívülinek, csaknem illetlennek, ha a házastársak forrón szeretnék egymást. A házastársak közti szerelem akkor már nem is polgári, hanem népi jelenség; magasabb körökben, ha előfordul is, titkolják. A férjek hallgatólag tudomásul veszik feleségük viszonyait. A házasságtörés, mondja Mornet, az arisztokratikus társadalom nagy kompromisszuma a leányokra kényszerített házasság és a „szív szavának meghallgatása” közt.
Ismeretes az anekdota a grófról, aki benyit feleségéhez és azt félre nem érthető helyzetben találja egy úrral.
- Az Istenért, Madame - kiált fel a férj -, hogy lehet ily elővigyázatlan, nyitott ajtók mellett...! Képzelje el, ha más lépett volna be helyettem!
Chamfort anekdotái közt sok foglalkozik azzal, mennyire elavult a féltékenység. Valakivel azt mondatja egy féltékeny férjnek:
- Ön féltékeny? Nagyon is elbizakodott, uram. N’est pas cocu qui veut, nem elég akarni, hogy az embert felszarvazzák, ahhoz érteni is kell. Érteni kell egy nagy ház vezetéséhez, udvariasnak, nyájasnak kell lenni. Egy ilyen embert, mint amilyen Ön most, ugyan ki szarvazna fel?
- Kár hogy mainapság nem sokat törődnek a felszarvazott férjekkel - mondja egy másik alakja. - Azelőtt ez társadalmi rang volt, mint ma a játékos; ma már semmi.
Egy nap - meséli ugyancsak Chamfort - M. de Nesle, akinek felesége Soubise herceg szeretője volt, Soubise jelenlétében így szólt feleségéhez:
- Madame, hallom, hogy már a parókakészítőjével is viszonya van; ez nem helyes.
Ezzel, mint aki jól végezte dolgát, kiment és Soubise megpofozta Madame-ot.
Egy másik férj azt mondja feleségének:
- Madame, tudom, hogy ennek az úrnak jogai vannak Ön fölött és abba nem is szólok bele, hogy mit tesz Önnel, amikor én nem vagyok itt, de azt már mégsem tűrhetem, hogy az én jelenlétemben sértegesse Önt - evvel engem sért meg.
Egy úr tudta, hogy feleségének több mindenkivel viszonya van, de azért időnkint ő is élt férji jogával. Egy nap a hölgy hevesen tiltakozott:
- Most nem lehet, most X. urat szeretem.
- Hát aztán? Hát amikor Y. és Z. urat szerette?
- Az csak szeszély volt, de ez igazi szenvedély.
- Az más - mondta a férj és visszavonult.
Marmontel, a kor egyik közkedvelt írója, azt írja novelláiban, amelyeket Kazinczy Ferencünk Szívderítő Regék címen fordított magyarra (Kazinczy fordításában idézem):
„A szerelemnek szabadság a’ lelke. Szabadság nélkül a’ választott kedves annyi volna mint férj.” Vagyis semmi.
Ugyancsak Marmontel írja és Kazinczy fordítja: „Tudd-meg, barátom, az asszonyok, ha változnak, negédségből ’s ujság-kívánásból változnak.”
Vajjon a fiatal királyné, Franciaország legdivatosabb asszonya, más lesz, mint a többi divatos asszony, és szíve nem fog idővel negédségből ’s ujság-kívánásból Rohan felé fordulni? Qui vivra, verra, - mondja Louis de Rohan herceg.

NYOLCADIK FEJEZET
ÍGY TÖRTÉNT.
Az író, kedves olvasóm, bizonyos elfogódottságot érez, amikor történetének legfontosabb mozzanatához közeledik. Igyekszik elhalasztani, sokáig másról beszél és közben reménykedik, hogy valami csoda fog történni, valaki más megírja helyette. Az író sem szereti a felelősséget és a Nagy Jelenet előtt csaknem összeroppan. De azután mégsem halaszthatja tovább. Nagy lélegzetet vesz és igyekszik minél hamarabb túlesni rajta.
Jeannehoz bejáratos volt egy Laporte nevű ember, aki tudott arról, hogy Boehmer őrzi még a csodálatos ékszert, amelyet senki sem akar megvenni. Egyszer mellesleg azt mondta Jeannenak:
- Ha csakugyan olyan jóban van a királynéval, beszélje rá, hogy vegye meg Boehmerék nyakékét.
- Ön látta a nyakéket? - kérdezte Jeanne.
- Láttam. Valóságos csoda. Csak a kövek kincseket érnek, a beléfektetett munkáról nem is beszélve.
A tárgyalások megindultak. Laporte apósa, Achet főügyész felkereste Boehmeréket és elmondta, milyen kilátás nyílik számukra. Az ékszerészek kijelentették, hogy szívesen adnak ezer louist is annak, aki megszabadítja őket a nyakéktől. Laporte nyakig ült az adósságban.
1784 decemberi 29-én Achet és Bassenge, Boehmer üzlettársa, beállított az ékszerrel Jeanne Rue Neuve Saint Gilles-i házába. Kinyitották a tokot és Jeanne előtt ott csillogott ezernyi gyémántfényével a csoda, a Valois-csoda. Ott feküdt az elátkozott Niebelung-kincs, végre napvilágra jutott a mélységből és most szerteárasztja gonosz bűvöletét. Jeanne egy pillanatra elszédült; ez volt az a pillanat, amikor átélte, hogy nem jött hiába a világra. Az ihlet, amely eddig alaktalanul hömpölygött lelkében, most megtalálta a formát. A Nagy Terv megszületett: összekapcsolja a két fixa ideát, a kardinálisét és Boehmerét és ilymód teljesedik a harmadik fixa idea, az övé.
A kardinális, Jeanne utasításait követve, Saverneben tartózkodott. De januárban visszaérkezett Párisba: Planta báró levelet hozott neki a királynétól. „Siessen ide - mondta a levél - Önre szeretnék bízni egy titkos ügyet, amely engem személyesen érint; La Motte grófné majd megfejti Ön előtt e rejtvényt.”
Január végén Jeanne újra találkozott az ékszerészekkel és bejelentette, nem lehetetlen, hogy az ékszert néhány nap mulva megveszik. Egy igen előkelő úr lesz a vevő; legyenek óvatosak, mert a nagyurak rosszul fizetnek. Az ő nevét pedig ne említsék. Az ékszerészek, megfélemlítve Jeanne előkelőségétől, azt ígérik, hogy valami gyönyörű ékszert ajándékoznak Jeannenak; pénzt nem is mernek kínálni.
- Köszönöm, nem fogadhatom el - mondja a Valois-vér. - Csak azért teszem, hogy segítsek Magukon.
Hiszen a jótékonyság századában élünk.
Január 24-én Jeanne és férje korán kel, reggel hétkor már Boehmeréknél vannak a Rue Vendôme-on.
- Ma eljön Önökhöz Rohan kardinális. Ő a vevő. Az én nevemet ne említsék.
Nemsokára megérkezik a boltba Rohan. Megnézi az ékszert; nem tetszik neki; fínom rokokó ízlése túlságosan nagynak, barbárnak, mult századinak érzi a nyakéket. Egy pillanatra csalódás fogja el.
- Hát ez tetszik a királynénak? - mondja magában. - Nem értem. Azt hittem, a kecses, a könnyed, a joli dolgokat szereti. De hát hiába, nem francia.
Mindegy, a királyné óhaja parancs.
Az előzmények a következők: Jeanne a már kipróbált módszer szerint azt mondta Rohannak, a királyné szeretné megvenni az ékszert, de pillanatnyilag nincs elég készpénze. Hitelbe akarja megvenni, váltók ellen, részletfizetésre, titokban, a király tudta nélkül. Ezért van szüksége Rohanra. Azt akarja, hogy az ő neve hivatalosan ne szerepeljen, hanem Rohan legyen a vevő. Rohan álljon jót érte vagyonával és nevével az ékszerészeknél; ő viszont a pénzt Rohannak fogja küldeni. Ezt az óhaját közli Jeanne útján, majd Rohan kívánságára levélben is.
A számunkra az a legcsodálatosabb, hogy Rohan ezt a mesét elhitte. Ez még az ő hiszékenysége mellett is megdöbbentő. Azt nyilván nem vette túlságosan komolyan, hogy a királyné a vásárlásban nem akar szerepelni: mert hiszen közölte az ékszerészekkel, hogy a királyné megbízásából veszi meg az ékszert. Az ékszerészek ugyanis nem nagyon bíztak Rohan fizetésképességében, mire ő a királynéval fedezte magát. Meg is mutatta nekik a királyné híres aláirását a megállapodás alatt, amelyről később még beszélünk. De ha nem kell Marie Antoinette nevét titokban tartani, akkor mi szükség van Rohanra? Talán mint jótállóra? Ez is kiesik: hiszen a tranzakció folyamán Rohan maga is láthatta, hogy a királynénak, ha csak igen távolról szerepel is, még mindig sokkal nagyobb a hitele, mint neki.
Esetleg arra gondolt, hogy a királyné csak ildomosságból mond kölcsönt, tulajdonképen ajándékul akarja elfogadni az ékszert? Nem, kétségtelen, hogy Rohanban nem támadt fel olyan gavalléros szándék, hogy maga fizesse ki az ékszert. Nagyon is számított arra, hogy a királyné kifizeti, ez az egyetlen dolog, amiben aggályosnak mutatkozott: csak akkor megy bele az üzletbe, amikor a királyné írásban is kötelezi magát a fizetésre.
Tehát akárhogy is forgatjuk, Rohan szerepe az egész ügyletben merőben felesleges. A királynénak, hogy titokban megvegye az ékszert, nincs szüksége Rohanra sem mint jótállóra, sem a nevére, sem a pénzére; ezzel Rohan is tisztában van. Akkor miért hiszi el mégis, hogy a királyné hozzáfordul?
Azért, mert Rohan. Gondoljunk vissza mindarra, amit a harmadik fejezetben hiszékenységéről mondtunk; azért mondtuk el, hogy most visszagondolhassunk rá. És amellett Rohan nem üzletember; gazdaságilag iskolázott korunkban már el sem tudjuk képzelni, mennyire nem az. Bizonyára ilyesmit gondol magában: - Én ugyan nem értem, mi szükség van rám a Nyaklánc megvásárlásához; de minthogy általában nem értem, mi történik a pénzemmel, miért nincsen sohasem, amikor olyan rengeteg a jövedelmem, fel kell tételeznem, hogy itt is olyan pénzügyi dolgokról van szó, amelyeket nem értek és amelyeket rangomon alul is állna megértenem.
Január 29-én az ékszerészek felkeresik Rohant az Hotel de Strasbourgban. Megállapodnak a feltételekben: Rohan, illetve általa a királyné négy részletben fizeti ki az 1,600.000 fontot, félévenkint, az első részlet 1785 augusztus 1-én esedékes. A szállításnak azonban már február 1-én meg kell történnie, mert a királyné Gyertyaszentelőkor már fel is akarja venni az ékszert.
A feltételeket maga Rohan foglalja írásba és átadja Jeannenak, hogy közölje a királynéval. Jeanne az írást azzal hozza vissza, hogy a királyné mindent tudomásul vesz, szépen köszöni, de a nevét nem akarja aláírni. Ez az a pont, ahol Rohan makacs lesz. Különös: a világon mindent elhisz, de feltétlenül ragaszkodik a királyné aláírásához. Ez olyan, mintha hozzád, kedves olvasóm, beállítana váratlanul egy ember és azt mondaná, a miniszterelnök, akit sosem láttál, szépen kéret, add kölcsön neki a télikabátodat. Mire te azt mondanád: - Hogyne, nagyon szívesen, csak egy aláírást kérek.
Rohan ezt nyilván nem gyanakvásból teszi, nem mintha egy pillanatra is kételkednék abban, hogy csakugyan a királyné számára veszi meg az ékszert. Csak hirtelen mégis úgy érzi, üzletről van szó, tehát üzletszerűen kell eljárnia és meg akarja mutatni, hogy igenis jó üzletember, ért a hagyományos formákhoz, amelyek a kereskedelmi életben bizonyára éppolyan fontosak, mint az udvari életben. A szerződéshez aláírás kell, ez a forma.
Jeanne egy kissé megdöbben. Könnyű szívvel adott hamisított Marie Antoinette-leveleket az elvakult Rohannak, de ez a megállapodás józan kereskedők kezébe fog kerülni... Végre mégis kénytelen rászánni magát. Visszatér a megállapodással, a királyné minden egyes bekezdés mellé odaírta: approuvé, rendben és a legvégére a nevét: Marie Antoinette de France.
- Ne mutassa meg a világon senkinek - mondja Jeanne a kardinálisnak.
Az utolsó pillanatban még közbejön valami, ami megmenthetné Rohant, megmenthetné Marie Antoinette-et, talán a francia királyságot is: Cagliostro visszaérkezik Lyonból. Ha ő azt mondaná, óvakodjék, a kardinális szeméről lehullana a hályog.
Georgel abbé arról számol be, hogy az ékszer átvételének előestéjén óriási szellemjárás volt a bíboros palotájában. Megjelent valamennyi szokásos égi lény és biztosította Rohant, hogy az ügy, amelybe bocsátkozik, teljes sikerrel fog járni, végkép megnyeri a királyné kegyét, a maga dicsőségére és Franciaország és az emberiség kimondhatatlan nagy javára. De a kardinális - valami ösztöne megsughatta, hogy helytelen úton jár - nem világosította fel Cagliostrót, miből is áll tulajdonképen a nagy ügy és így Cagliostro nem is óvhatta.
Másnap reggel Rohan levelet írt az ékszerészeknek és sürgette a nyakék szállítását. A két ékszerész rövidesen fel is vonult; Rohan ez alkalommal közölte velük, hogy a nyakéket a királyné vásárolta meg, meg is mutatta a királyné aláírását.
Nemsokára megjelent Jeanne is.
- Mi van a nyakékkel? - kérdezte türelmetlenül - a királyné már várja.
Rohan megnyugtatta; az ékszer itt van. Ebben az utolsó pillanatban Rohanban egy egészséges aggály támadt fel, igaz, hogy egészen kicsike részlet-aggály a nagy abszurdumhoz viszonyítva: mi lesz az első részletfizetésig esedékes kamatokkal? Jeanne fölényes gavallérossággal kijelenti, hogy a királyné majd gondoskodik róla. Megállapodnak abban, hogy a kardinális este kiviszi az ékszert Versaillesba.
Este a kardinális hintaja megáll Versaillesban a Place Dauphine-on, ahol Jeanne lakik. Jeanne egyedül van. A kardinálist egy homályosan megvilágított szobában fogadja, amelyből egy alkóv nyílik. A kardinális kezében ott a kincs.
Léptek hallatszanak.
- De par la reine, a királyné nevében - mondja valaki a szomszéd szobában. A kardinális diszkréten visszahúzódik az alkóvba. Magas, sápadt, feketeruhás férfi lép be; Rohan már látta valahol. Hol is? Igen, ez az a férfi, aki Vénusz lugasában odajött hozzájuk és figyelmezette őket, hogy Madame és Artois grófné közeledik. A férfi egy papirost ad át Jeannenak. Jeanne kiküldi a férfit és megmutatja Rohannak a levelet, a királyné azt írja, adják át a nyakéket e sorok felmutatójának.
Nem tudjuk, vajjon érzett-e Rohan egy pillanatnyi habozást, mielőtt kiengedte kezéből az elátkozott Niebelung-kincset. Kiengedte kezéből és az ékszer elindult végzetes útjára. A sápadt, feketeruhás ember (Rétaux de Villette) és az ékszer eltűnt az éjszakában. A kardinális nemsokára hazament.
Így történt.
* * *
A kardinális néhány nap mulva kékszegélyes levelet kapott, amelyben a levél magas írónője arra kérte, térjen vissza egy időre Saverneba, az ügy érdekében ne mutatkozzék egyideig. Rohan szokásos engedelmességével követte ezt az utasítást is. Most ott ül gyönyörű kastélyában, „pehelypárnákon szunnyadva”, mondja Carlyle, „messze bent, körülötte lágy Hébék szolgálnak fel fényűző pompában; hajduk állnak sorban és megszámlálhatatlan lakájsereg zárja ki a prózai világot és viszálykodását; így fekszik Monseigneur, elvarázsolt álomban.” Hagyjuk álmodozni; még van egy kis ideje.
Annál kevésbbé álmodoztak La Motte-ék. Meg kellett oldaniok a súlyos kérdést; hogyan lehet titokban értékesíteni valamit, ami csak egy van a világon? Egy értéktárgyat, amely olyan feltűnő, mint a nap?
A legokosabb lett volna persze elrejteni az ékszert biztos helyen és sok-sok idő mulva, amikor már elültek a viharok, nagy óvatosan és valahol egészen máshol hozzákezdeni az értékesítéséhez.
Jeanne nem ezt tette. Nem tehette, mert a pénz neki rögtön kellett, nem sok-sok idő mulva; vártak a hitelezők és várta a nagy élet, várta a Valois-sors, most, rögtön és Jeanne különben sem gondolkodott sohasem két nappal előre; ez az egész történetből nyilvánvaló. Nem is lett volna igazi kalandor, ha a jövőre gondol. A kaland az, ami egyik percről a másikra történik; aminek nincsen tegnapja és nincsen holnapja. Minden egyéb nyárspolgári életmód.
Tehát azt tette, ami a második legokosabb megoldás volt: részekre szedték a nyakéket, hogy darabjait egyenként adhassák el. Ez természetesen nagy veszteséggel járt; a gyémántokat izgatott és hozzá nem értő kézzel szedték szét, összekarcolták, és azonkívül elveszett a foglalat és a művészi kidolgozás értéke, csak a nyersanyag maradt meg.
Azután mohón hozzáláttak az eladásához.
Rétaux de Villette-et már néhány nap mulva feljelenti egy ékszerész, mert gyanusnak találja, hogy a zsebe tele van gyémántokkal. Rétaux azt vallja, hogy a gyémántok nem az övéi, bizományba kapta egy előkelő hölgytől és meg is nevezi Jeanne de la Motte-ot. A nagy üzlet ilyképen mindjárt az elején majdnem hajótörést szenved.
A rendőrség régóta figyelemmel kísérte Jeanne-t, kijárási ügyei miatt. Ez volt most Jeanne szerencséje. A rendőrség úgy gondolta, hogy Jeanne valami protekciós ügyön kereshette ezeket a gyémántokat; minthogy feljelentés nem érkezett, nem törődött tovább az egésszel.
Jeanne pedig megtanulta az esetből, hogy sokkal óvatosabbnak kell lennie. A gyémántok nagy részét átadta férjének, hogy menjen el velük Angliába és adja el ottan. Egy másik részüket pedig magánál tartotta, harmadik részét Rétaux de Villettere bízta.
La Motte Angliában igen szorgalmas volt. Azt mondta, egy régimódi családi ékszert szedtek szét, annak darabjait akarja most pénzzé tenni. Az angol ékszerészek gyanusnak találták, hogy ilyen olcsón adja a gyémántokat, de a főnemesség pénzzavarban lévő tagjai sok mindenhez hozzászoktatták őket. Mindenesetre érdeklődtek a francia követségen, de ott nem tudtak semmiféle nagyszabású gyémántlopásról. Mintegy 240.000 fontot kapott készpénzben; sok gyémántot otthagyott az angol ékszerészeknél, hogy dolgozzák fel keretbe; és mintegy 8000 font értékű gyémántot becserélt mindenféle árura, órákra, láncokra, kardokra, borotvákra, dugóhúzókra, spárgafogó villákra, fogpiszkáló szelencékre és egyéb ostobaságokra. A gróf sem volt üzletember. A gyémántokért a felét sem kaphatta annak, amit megértek.
Közben Jeanne is serénykedett. Ő is eladott vagy 100.000 font értékű gyémántot, párisi ékszerészeknek, adósságokat fizetett ki, bevásárolt és mindenhol gyémánttal fizetett. Igazán nem jött zavarba, ha egy kis mesét kellett mondania, hogy honnan van ilyen sok gyémántja. Előkészítette a talajt arra az időre is, amikor férje visszajön a sok pénzzel: La Motte Angliában rengeteget nyert a lóversenyen, mesélte minden ismerősének.
La Motte június elején haza is érkezett. A pénz itt volt a kezükben. És most hozzád fordulunk, kedves olvasónk, és felszólítunk, törd a fejed, mit tettél volna te a házaspár helyében?
Minden bizonnyal tőkéd jövedelmező elhelyezésén gondolkoztál volna. Részvényeket, járadékkötvényeket, állampapírokat akkoriban is lehetett már venni, ha nem is volt még általános szokás; lehetett volna földet vásárolni; és főkép ipari vállalkozásba lehetett volna kezdeni, hiszen amint említettük, ebben az időben általános fellendülés, nagy konjunktúra van Franciaországban. Vagy meg lehetett volna venni valami jól jövedelmező állami hivatalt, egy fermier générali állást, a pénzemberek többnyire ezt tették.
Vagy kivándorolni a pénzzel egy messze országba és ott ültetvényeket, rabszolgákat venni... Amerika már akkor is volt.
Jeanne-ék nem ezt tették és nem is tudjuk rossznéven venni. Az Ancien Régime emberei voltak, nemesemberek, ugyanabból a fajtából, mint Rohan, ha nem is annyira kifinomult utolsó sarjak. Az üzleties gondolkozás tőlük is époly távol állt, mint a kardinálistól. És különben is kalandorok voltak, akiknek nincsen tegnapuk és főkép nincsen holnapuk. Az élet annyit ért nekik, amennyit élvezni és ragyogni tudtak belőle. Az egész óriási összeget úgy ahogy jött, el is költötték „rangjukhoz illő” pompára. Jeanne megvalósította a Valois-álmot és La Motte úgy öltözött ki, mint egy hatványraemelt strici.
Funck-Brentano egykori leltárak és rendőri jelentések alapján összeállította, hogy mire költötte a pénzt a La Motte házaspár. Felsorolja, hány és milyen frakkot vásárolt magának La Motte (a felsorolás egy oldalnyi terjedelmű); elmondja Jeanne de Valois új ékszereit. Mi érjük be egy-két szemléletes adattal: 42 stráfkocsi szállítja új bútoraikat Párisból Bar-sur-Aubeba, amelyet rezidenciájukul szemeltek ki. Barban hat fogatot és 12 lovat tartanak. Szürke angol batáron vonulnak be, rajta a Valois-címer és ez a jelmondat: Rege ab avo sanguinem, nomen et lilia, királyi ősömtől a vér, a név és a liliomok. A hintót négy angol csődör húzza, hátul lakájok, lépcsőjén egy néger, talpig ezüsttel borítva. Estélyt estély után adnak, házuk még akkor is tele van vendégekkel, amikor ők maguk nincsenek is otthon.
Mi bizonyára nem így tettünk volna, napjainkban senki sem lehetne ilyen bolond és a mi életformánk nem is alkalmas arra, hogy pompában éljük ki szenvedélyeinket. De valljuk be, bizonyos rokonszenvet, sőt tiszteletet kell éreznünk Jeanne iránt: tiszteletet úrisága iránt. Jeanne, a Valois királyok sarja, eddig mint egy nedves rakéta a nagy ünnepélyen, csak sustorogva parázslott, mérgesen, pattogva, füstölögve, gyötrődve; most a tűz egyszercsak elért a száraz puskaporig és szikrákat szórva fellobbant a fény, virágokat és koszorúkat vetve fel az égre, a többi fényes rakéta és a csillagok közé, ahol úgy érezte, őt is megilleti a hely, az előkelőség kozmoszában - hogy azután kilobbanjon és lehulljon az örökös sötétbe.

INTERMEZZO
FIGARO ÉS HAGA GRÓFJA.
(Az olvasó, aki csak a Nyaklánc történetére kiváncsi, ezt a fejezetet nyugodtan kihagyhatja.)
A királyné nem álmodhatta, hogy egy fantóm magára öltötte alakját és tragikus örvények felé csalogatja a kába bíbornokot. Gyanutlanul élte királynői életét és többek közt 1784 nyarán vendégül látta III. Gusztáv svéd királyt, aki Haga grófja néven utazgatott Európában.
Marie Antoinette, amióta Axel Fersent ismerte, mindent szeretett, ami svéd. Vagy talán már előbb is szerette a svédeket; már Fersen ideje előtt is volt egy svéd pártfogoltja, Stedingk gróf. De III. Gusztávval szemben eredetileg bizonyára inkább ellenszenvet érezhetett. A királyt ugyanis még Dauphine-korában ismerte meg: Gusztáv akkor mint trónörökös időzött a francia udvarnál és okosabbnak látta, hogy Du Barry grófnő kegyeit keresse, semmint a fiatal és hatalomnélküli Dauphine-ét - tudjuk, ez az a bűn, amelyet Marie Antoinette és egyébként oly jólelkű férje nagyon nehezen bocsátott meg.
De az idők azután sokat változtak. Gusztávot apjának halálhíre hívta vissza Stockholmba. Mielőtt visszament, biztosította magának Franciaország legteljesebb támogatását ahhoz a furcsa aktushoz, amelyre készült. Tudnunk kell ugyanis, hogy Svédország a XVIII. században olyan anarchikus nemesi köztársaság volt, mint Lengyelország a bukása előtt. A királynak valamivel kevesebb hatalom állott rendelkezésére, mint egy köztársasági elnöknek; ő is szavazott a birodalmi gyűlésen, mint a többi nemesember és előjoga mindössze annyi volt, hogy az ő szavazata kettőt számított. A birodalmi gyűlésen két párt harcolt egymással, a Kalapok és a Sapkák pártja; a két párt sehogysem tudott megegyezni abban a döntő fontosságú kérdésben, hogy kinek kell eladni az országot, a franciáknak-e, ahogy a Kalapok, vagy az oroszoknak-e, ahogy a Sapkák akarták. Az anarchikus nemesi kormányzat az országot előbb-utóbb a cárok hatalmába hajtotta volna, éppúgy, mint Lengyelországot - Nagy Katalin és Nagy Frigyes erre is számított.
De Franciaország, Svédország hagyományos szövetségese nem szívesen látta volna az északi hatalmaknak ez újabb erősödését. Ezért Choiseul és Vergennes, a volt stockholmi nagykövet, később XVI. Lajos külügyminisztere arra bíztatta a hazájába visszatérő herceget, hogy álljon a sarkára. Gusztávot sokkal keményebb fából faragták, mint trónelődjeit; hiszen anyja révén Nagy Frigyes unokaöccse volt. És azonkívül úgy szerette a fényt és a szép életet, a színházat, a pompát és az irodalmat, mint egy korabeli francia grandseigneur. A svéd előkelőségek pénzforrása pedig a Harmincéves Háború óta a francia udvartól érkező szubszidium volt. A nemesi uralom a gyakorlatban azt jelentette, hogy ez a pénz most már nem a királyok zsebébe folyt be, hanem megoszlott a főnemesség vezető tagjai között. Gusztáv véget akart vetni ennek az állapotnak, vissza akart térni a nagy történelmi hagyományhoz, amely szerint minden Franciaországból érkező pénz a királyt illeti. A francia udvartól ígéretet kapott, hogy ha odahaza végetvet az anarchiának, évente másfélmillió font üti királyi tenyerét.
Főkép ennek köszönhető a XVIII. század egyik legfurcsább politikai eseménye, az 1772-es svéd forradalom. Ez a forradalom abban különbözik a többitől, hogy Svédországban a király lázadt fel zsarnoki alattvalói ellen. E forradalom történetét minden részletével együtt tanítani kellene abban a nemlétező iskolában, ahol a politika művészetére képezik ki az ambiciózus ifjúságot. Ha elolvassuk Jacques Le Scène Desmaisons 1781-ben megjelent könyvét, amely József nádor hagyatékából került az Egyetemi Könyvtárba, látjuk, a király annyira kiszámított és előkészített mindent, mint egy egészen nagy vonalú színházi rendező.
Először hagyta, hogy a Kalapok és Sapkák egy évig veszekedjenek a király által leteendő eskü megszövegezésén, vagyis a királyi hatalom gúzsbakötözésének módozatain. Azután amikor a két nemesi párt már kellőképen hajbakapott, titokban megakadályozta a gabonaszállítást, úgyhogy a nép éhezett és elégedetlenkedett. Majd egy kis helyi felkelést inszcenált, hogy öccsének módjában álljon a forradalom leverésére kiküldött sereg vezetését magához ragadni. Mialatt a kormány ezzel az álforradalommal foglalkozott, két távolabbi ponton kitört az igazi forradalom. A király ezután palotájában elzáratta a fiatal tiszteket és addig ki nem engedte őket, amíg meg nem nyerte magának.
Egész idő alatt csodálatos színészi tehetségről tett tanubizonyságot; környezetét mindvégig félrevezette szándékait illetően és az orosz követtel elhitette, hogy a közel jövőben tisztelgő látogatásra készül a cárnőhöz. Végül mikor a döntő pillanat elérkezett, elfogatta a szenátorokat, megszállta a fontosabb sztratégiai pontokat, végigvonult a fővároson, beszédeket mondott, a nép mindenütt lelkesen üdvözölte az uralkodót, aki megszabadította a nemesek zsarnokságától „és az a király”, mondja Desmaisons, „aki reggel még mint Európa leginkább korlátolt hatalmú uralkodója ébredt fel, két órán belül olyan abszolut fejedelem lett, mint a porosz király Berlinben vagy a szultán Konstantinápolyban.”
Ezután összehívta a diétát, a palota bejárata elé ágyukat állíttatott fel és megkérdezte az országgyűlés tagjait, vajjon van-e valakinek kifogása a történtek ellen. Csodálatosképen senkinek sem volt és az alkotmányt egyhangúan megváltoztatták olymód, hogy minden felségjog visszaszállt a király személyére.
Mindez a XVIII. századi udvariasság szabályainak gondos betartásával folyt le. A király sajátkezű levelekben értesítette az elfogott szenátorok nejét és gyermekeit és elnézésüket kérte, hogy egy rövid időre kénytelen vendégként magánál tartani férjüket vagy apjukat. A legközelebbi, immár ágyúmentesen ülésező diéta udvarias köszönetet szavazott meg a királynak, hogy megfosztotta a nemességet túlságos jogaitól és helyreállította a rendet Svédországban; meghagyta, hogy érmet verjenek a nagy esemény emlékére.
Ahhoz képest, hogy milyen kevés köze van Nyakláncunk történetéhez, meglehetősen hosszan időztünk a svéd forradalomnál. Ezt részben azért tettük, mert úgy hisszük, a történelemnek ez az érdekes fejezete közönségünk előtt ismeretlen, részben és főkép pedig azért, hogy meggondoljuk, tulajdonképen ez a lehetőség is nyitva állt a francia uralkodó előtt. A svéd király XVIII. századi eleganciával és humánummal azt tette, amit a francia és angol uralkodók, XI. Lajos és VII. Henrik a középkor végén sokkal nyersebb eszközökkel vittek végbe: hatalmuk megerősítésére a néppel szövetkeztek a nemesség, az előjogosak ellen. Valami ilyesmi járhatott ugyanezekben az esztendőkben Turgotnak, az Ancien Régime egyetlen nagy francia államférfiának fejében is: királyi hatalmi szóval keresztülvinni a nép érdekében szükséges reformokat, a nemesség rovására. Ez lett volna talán az egyetlen módja annak, hogy a francia királyság megmaradjon, hogy Franciaország megmeneküljön a forradalomtól. De XVI. Lajos nem volt III. Gusztáv és a büszke, megalkuvást és taktikázást nem ismerő Turgot-t megbuktatták az udvari intrikák.
III. Gusztáv képviselte Svédországban a felvilágosult abszolutizmust. Alattvalóit az elveszített szabadságért jóléttel igyekezett pótolni, szabad gabonakereskedelmet engedélyezett, teljes vallásszabadságot adott (ami az egyvallású országban teljesen elméleti jelentőségű volt) és rendezte a koldusok helyzetét.
Mint Nagy Frigyes, Nagy Katalin és a XVIII. század számos más uralkodója, III. Gusztáv is szellem szerint franciának érezte magát. Stockholmban franciás ízlésű irodalmi életet teremtett és maga is írt színdarabokat, amelyeket a svéd irodalomtörténészek nagy elismeréssel említenek. De az otthoni irodalomnál is jobban érdekelték a párisi irodalmi események. Ez volt az egyik oka annak, hogy III. Gusztáv Franciaországba vágyódott. A másik pedig az, hogy a várt aranykorszak végeredményben az ő uralkodása alatt sem jött el, az aranykorszakok szomorú szokása az, hogy nem jönnek el, és Gusztávnak újabb pénzforrás után kellett néznie. Habozott, vajjon Franciaországhoz forduljon-e ismét, avagy mégis inkább Oroszországnak adja el magát. Minthogy nem tudott választani a kettő közt, végül is Olaszországba utazott. A századvégnek a klasszikus ókor emlékei iránt érzett lelkesedése őt is megillette és rengeteg műkincset vásárolt össze és küldött haza északra, épülő Lille Hagai kastélyának parkjába. Minthogy rangrejtve utazott, útközben Haga grófjának nevezte magát. Az olaszok nem lehettek túlságosan elégedettek bőkezűségével, mert ezt az epigrammát költötték róla:
il Conte di Haga
chi molto vedi e poco paga.
E közben a foglalatossága közben kapta meg a francia királyi pár meghívását, Marie Antoinette sajátkezűleg írt neki, hogy ha már itt jár a közelben, keresse fel Versaillesban régi ismerőseit. A francia udvar értesült ugyanis a nagy harcról, amely Gusztáv lelkében dúlt és áldozatokra is hajlandó volt, hogy Gusztávot megmentse az orosz szövetségtől.
Nehogy felesleges feszültséget idézzünk elő, közöljük, hogy Haga grófjának útja teljes sikerrel járt; a versaillesi udvar a rendes szubszidiumon kívül hat éven át fizetendő 1,200.000 font rendkívüli segélyt biztosított a számára. Igaz, hogy az összegnek folyósítását később megakadályozták a történelmi események.
De Gusztáv nemcsak ezért ment Párisba. Többek között kiváncsi volt az asszonyra, akiről a legtöbbet beszéltek. Párisi levelezői és diplomatái épp oly gondosan beszámoltak a királynéról keringő pletykákról, mint a színházi eseményekről. E pletykák Gusztávot nemcsak politikai okokból érdekelhették, hanem személyesen is. Hiszen ő is olyan mintaszerűen rossz házaséletet élt, mint a század legtöbb fejedelme. Gyűlölte feleségét, a dán királylányt, nem is volt hajlandó együttélni vele és csak 11 év után, 1777-ben szánta rá magát, hogy mégis lépéseket fog tenni egy trónörökös érdekében és ezt a nagy eseményt országszerte fényes ünnepségekkel ülték meg. A svéd királynéról majdnem annyi hír volt forgalomban, mint Marie Antoinetteről és így Gusztáv bizonyos kollegiális rokonszenvet érezhetett a francia királyi pár iránt.
Egyébként nem nagyon szeretett királyokkal érintkezni; bármilyen furcsán hangzik, kisebbértékűségi érzései voltak olyan uralkodókkal szemben, akik az övénél hatalmasabb ország élén álltak és ezt az érzését túlságosan is közvetlen vagy harsány fellépéssel kompenzálta. Így Versaillesba is bejelentés nélkül érkezett meg, amolyan pajtási modorban, mint aki éppen bekukkant a szomszédjához, és a nehézkes XVI. Lajost, aki nem volt abban a ruhában, amelyet külföldi fejedelmek fogadásakor kellett viselnie, kínos zavarba hozta.
Egyszer Marie Antoinettehez is váratlanul beállított ebéd előtt, meséli Madame Campan. A királyné leküldte Madame Campant, hogy érdeklődjék, van-e elég ebéd és ha nem, intézkedjék. A svéd király szerénykedett, hogy beéri akármivel. Madame Campan elmosolyodott, mert tudta, hogy az ebédnek a fele sem szokott az asztalra kerülni. És azonkívül mulattatta a jelenet polgáriassága: eszébejutott, hogy abban a világban, ahonnan ő származott, ilyenkor gyorsan rántottát készítenek. De később a királyné megmagyarázta neki, hogy ezt a kis jelenetet csak azért rendezte, hogy megleckéztesse a túlságosan bizalmaskodó svéd királyt.
Gusztáv sokkal jobban érezte magát olyanok közt, akiket elbűvölt az a tény, hogy egy uralkodó ilyen kedvesen és közvetlenül érintkezik velük - elsősorban írók és művészek között. Grimm hódolatteljes és valahogyan mégis fölényes levelei nyomán végigkísérhetjük Haga grófját a párisi intellektuális világban és közben megismerkedhetünk az akkori francia szellemiség vezetőivel. A németből lett francia Melchior Grimm báró ugyanis külföldi uralkodók számára írt irodalmi leveleiben gondosan és szellemesen beszámolt Páris irodalmi és művészeti eseményeiről. Levelei a század ízlésének megfelelően egyforma érdeklődéssel közölnek nemzetgazdasági elméleteket és a szalonokban közszájon forgó epigrammákat a híres színésznőkről; éles kritikájukkal és rokokó könnyedségükkel nagyon élvezetes olvasmányok.
Haga grófja elsősorban a színházakat látogatta. A Királyi Zeneakadémia három hét alatt tiszteletére 8 vagy 10 operát adott elő, többet, mint máskor két vagy három év alatt. A Comédie Française készséggel eljátszott minden darabot, amelyet Haga grófja látni akart. Először úgy látszik váratlanul állított be a színházba, amikor már lejátszották Beaumarchais darabjának, Figaro Házasságának első felvonását. A közönség azt kívánta, hogy kezdjék előlről a magas vendég tiszteletére. „Bármennyibe is került a főszereplőknek ez az igazán francia, igazán jóérzésű és helyes figyelem, - írja Grimm - sohasem játszották jobban a darabot és soha nem arattak melegebb tapsokat.” A másik nagy színház, a Comédie Italienne, amely már csak nevében volt olasz, mert ekkoriban halt meg utolsó olasz színésze, Carlin, a nagyszerű bohóc, a Dormeur éveillét hozta ki Haga grófja tiszteletére, zenéjét Piccini írta, szövegét pedig Marmontel, akit Gusztáv ifjúkora óta rendkívül tisztelt.
Páris legünnepeltebb emberei közé tartozott ebben az időben a Vestris-család, a híres táncosok. Haga grófja természetesen nagyon kíváncsi volt rájuk és amikor elutazása előtt utoljára ment az Operába, Marie Antoinette háromszor is elküldött a fiatal Vestrishez, hogy feltétlenül fel kell lépnie. De a fiatal Vestris londoni vendégszerepléséről megsérült lábbal tért vissza és orvosai megtiltották, hogy fellépjen. „Lehet, hogy válasza csakugyan túlment a butaságnak vagy szemtelenségnek azon a határán, amelyet megengednek egy táncosnak”, mondja Grimm, elég az hozzá, hogy Breteuil báró, a belügyminiszter e válasz hatása alatt bezáratta a fiatal Vestrist és Páris lázas izgalomban foglalt állást ellene vagy mellette. Az idősebb, a fő-Vestris pedig könnyes szemmel így szólt:
- Hélas! ez az első összekoccanás a mi házunk és a Bourbon-család közt.
(Nem kevésbbé kedves az, hogy mit mondott Vestris, amikor meghallotta, hogy fia adósságot csinált:
- Auguste! nem akarok Guéménéeket a családomban!
Természetesen Haga grófját is rendkívül érdeklik, mint egész Európát és legkivált a franciákat, a Montgolfier-fivérek és követőik „aerosztatikai”, vagyis repülési kísérletei. A Montgolfier-fivérek, amint ismeretes, rájöttek arra, hogy a meleg levegő könnyebb lévén a hidegnél, ha egy hatalmas gömböt szerkesztünk és meleg levegővel töltjük meg, az a levegőbe emelkedik. Később a gömb aljára kosarat szereltek fel és maguk is felrepültek. A repülő ember eksztátikus ámulatba ejtette Franciaországot és a kor csodaváró hangulatának megfelelően tündérmesévé színezték ki a levegő meghódítását, a komolyabb emberek nagy mulatságára. A furcsa az, hogy mennyi minden megvalósult azóta e kedves mesékből. Grimm pl. mulat a kávéházi politikusokon, akik már azt számítják, vajjon mekkora költségtöbbletet fog jelenteni az állam részére, ha légiflottát kell fenntartania. Eljön majd az idő, tréfálkozik Grimm, amikor az emberek este elrepülnek Kínába és reggel visszajönnek. Provence grófja, a király széplélek-fivére epigrammát költ ez alkalommal:
Les Anglais, nation trop fière,
S’arrogent l’empire des mers;
Les Français, nation légère,
S’emparent de celui des airs.
(Az angolok, ez a gőgös nemzetség, magának követeli a tengerek uralmát; a franciák, ez a könnyű nemzetség, megszerzi magának a levegő uralmát.)
Montgolfierék előtt egy Desforges nevű kanonok készített egy szárnyakkal ellátott gondolát, beleült és ledobatta magát egy magaslatról abban a reményben, hogy a gondola majd tovább úszik a levegőben. Néhány zúzódáson kívül más baja nem történt; amúgy is ütődött volt.
De majdnem ugyanannyi érdeklődés kíséri Kempelen Farkas honfitársunk híres sakkozó automatáját. Grimm 1783 szeptemberében számol be egy könyvről, amely részletesen ismerteti az automatát. Az automata két részből áll: egy szekrényből, amelynek tetején van a sakktábla, és a törökös figurából, amely pipázik, kezével megfogja a sakkbábukat és a megfelelő helyre teszi. Csalásról szó sem lehet; mind a szekrényt, mind a bábut fel lehet nyitni és ilyenkor látható, hogy belsejük kerekekkel és rúgókkal van tele, nem bujhat el ott senki. Néhány sakkhúzás után a bábut újra fel kell húzni. Már most nem kell azt képzelni, hogy a bábu maga sakkozik és nyer, valami automatikus módon kiszámítva lépéseit - nem, a bábu játékát Kempelen irányítja, aki ott áll a közelben, de sokkal távolabb, semhogy a bábut megérinthetné. Kempelen a kezében valami különös szerkezetet tart; nyilván ennek segítségével mozgatja a bábut a távolból. Titkát nem hajlandó senkinek sem elárulni.
Vannak komikusabb találmányok is. Egy órás pl. hatalmas szenzációt keltett azzal, hogy feltalálta a „rugalmas facipőt”, amelynek segítségével a vizen lehet járni. Először csalónak gondolták, azután megvizsgálták, és kiderült, hogy nem csalás, de nem is érdekes, a derék feltaláló két kicsi tutajt szerkesztett, az egyiket a ballábára, másikat a jobblábára csatolta és így közlekedett a vizen. A párisiak többet vártak. Ez az a történelmi időpont, amikor az emberek mindent valószínűnek tartanak. Londonban pl. beláthatatlan tömeg verődött össze, mert valaki azt hirdette, hogy bebújik egy üres borosüvegbe - és amikor pillanatnyi indiszpozíciójára hivatkozva nem volt hajlandó bebújni, szétrombolták a színház helyiségét.
Haga grófja párisi tartózkodása alatt foglalkozott egy magántermészetű dologgal is, amelyről sem ő, sem a többiek nem sejtették, hogy valamikor belekerül a világirodalom történetébe: Stael báró svéd követségi titkár kiházasításával.
A fiatal Erik Magnus Stael-Holstein nem dicsekedhetett különösebb tehetségekkel, de jó modorával és rokonszenves külsejével megnyerte a párisi udvar hölgyeit és a svédek iránt amúgy is elfogult Marie Antoinette jóindulatát is. Marie Antoinette és környezete, bármilyen nagyvilágias frivolitással gondolkozott is a házasság intézményéről, csak úgy szeretett „partikat összehozni”, mint a polgári asszonyok. Éppen ezért nagyon foglalkoztatta őket, kihez adhatnák férjhez a fiatal Germaine Neckert, Franciaország egyik leggazdagabb örökösnőjét, Necker bankár és pénzügyminiszter leányát. Minthogy Neckerék protestánsok voltak, francia arisztokrata nem jöhetett számításba. Felmerült az a terv, menjen a szép Axel Fersen grófhoz; de Fersen, bár atyja, a svéd Kalapok egyik vezére, nagyon lelkesedett érte, hűvösen fogadta az ötletet, és Marie Antoinette sem tudta valahogy kellő meggyőződéssel szorgalmazni. De mindenesetre a svédek mellett maradt és azt indítványozta, Germaine menjen hozzá Stael-Holstein báróhoz.
A végtelenül hiú, parvenű Neckernek tetszett a gondolat, hogy egy északi báró vegye el leányát, de keveselte Stael állását és beleegyezését ahhoz kötötte, hogy Staelt nevezzék ki svéd követté. Marie Antoinette meg is kérte III. Gusztávot, nevezze ki Staelt Creutz helyére, aki hazament kancellárnak, de Gusztáv, ismerve Stael jelentéktelenségét, sokáig vonakodott.
Nyilván erről is sokat beszéltek a kerti ünnepélyen a Kis-Trianon előtt. Idővel Gusztáv mégis kinevezte Staelt és az 1786-ban feleségül vette Germaine Neckert. A házasság nem sikerült különösen jól, a könnyelmű svéd báró igen sok pénzébe került apósának és feleségének, aki Mme de Stael néven ismeretes. Marie Antoinette és Gusztáv svéd király a Kis-Trianon előtt sétálva persze nem gondolhatta, hogy e leányka idővel Napoléon félelmetes ellensége, az „első számú száműzött” és az európai romantikus irodalom egyik legnevezetesebb alakja lesz.
1784 június 5-én Gusztáv király megjelent a francia Akadémia gyűlésén, ahol a közönség lelkesen ünnepelte és a felolvasók választékos szavakkal bókoltak neki. Maga a tárgysorozat nem volt éppen szórakoztató: M. de Montesquiou, az új tag dicsőítette elődjét, Coetlosquet limoges-i püspököt, akinek semmi más nevezetes tulajdonsága nem volt, mint az, hogy nagyon sokáig élt. Majd M. Suard, az Akadémia igazgatója válaszolt és hogy beszédének aktualitást adjon, élesen megtámadta az akkori legnagyobb sikert, Beaumarchais Figaro Házasságát. Azután La Harpe, a kor száraz és steril kritikusa olvasta fel a Nőkről szóló tankölteményének II. énekét. Grimm szerint a publikum igen hűvösen fogadta, mert ha már tanköltemény, szívesebben hallotta volna Delille abbét, La Harpe legfőbb ellenfelét a gluckisták és piccinisták ádáz harcában, amely gyászos belvillongást idézett elő a Halhatatlanok között. (Ez a harc az olasz és a francia zene harca, ahol a francia zenét furcsa módon az olasz zenén felnőtt német Gluck képviseli, Marie Antoinette egykori zenetanárja; kitűnő példa a kor szellemi nemzetköziségére. Grimm szerint Gluck az, ami a drámában Corneille, Piccini pedig az, ami Racine. Talán azt is lehet mondani, hogy Piccini az, ami később Verdi, Gluck pedig az, ami később Wagner: az olasz zenész számára az operában csak a zene a fontos, míg Gluck a zenét alá akarja rendelni a drámának, ill. a zene és a szöveg együtt kell, hogy drámai megrázkódtatást váltson ki a közönségből.) Végül pedig Nivernois herceg olvasott fel egynéhányat egyszerű és közvetlen meséiből. Az ülés után a király négyszemközt beszélt néhány szót Suard-ral, de Grimm tudni véli, hogy miről esett szó: a király közölte, hogy nem ért egyet Suard-ral Figaro Házasságára vonatkozólag, amelyet mégegyszer meg akar nézni.
A beszámolás alapján azt kell gondolni, hogy az Akadémiának ez az ülése nem lehetett különösen izgalmas; de nem lehetett sokkal izgalmasabb a többi sem. Grimm néhány hónappal később arról számol be, hogy a közönség egy bizonyos Gaillard nevű halhatatlan nevéhez nem méltó előadása alatt oly tüntetően unatkozott, hogy az akadémikusok összeültek és elhatározták, hogy mégis segíteni kellene ezeken az állapotokon. A következő ülésen Boismont abbé megleckéztette a hallgatóságot, mire kifütyülték, mint egy színházban. Erre az Akadémia úgy döntött, hogy ezentúl kevesebb meghívót küld szét és csak megbízható elemeknek.
De az a tény, hogy az Akadémiába olyan közönség járt el, mint a színházakba, mutatja, hogy a nagy intézmény ebben az időben még mitsem veszített tekintélyéből és nem távolodott el az eleven irodalmi élettől. A század közepén a francia Akadémia a legkevésbbé sem konzervatív, hagyományőrző testület, hanem ellenkezőleg a szellem forradalmárainak találkozóhelye. Teljesen a filozófusoknak, az Encyclopédie munkatársainak kezében volt, innen vívták harcukat az Egyház és a Sorbonne, az Egyetem ellen. Minthogy az enciklopédisták valamennyien szalonemberek is voltak, a hölgyvilág is a legnagyobb figyelemmel kísérte az Akadémia választásait és üléseit, az Akadémia éppúgy hozzátartozott a monde-hoz, az előkelő társadalomhoz, mint a Comédie Française és a Comédie Italienne.
De a század végére - nem az Akadémia avult el, hanem a filozófusok köre vesztette el régi aktualitását. Mint minden szektának, a filozófusoknak is az üldöztetés adta meg az erejüket: a bebörtönzések, könyvelégetések, a száműzetés.
A század végére az üldöztetés megmaradt ugyan, de már csaknem vígjátéki jellege volt. Végleg bebizonyosodott, hogy a francia királyságban „mindent megtiltanak, de semmit sem tudnak megakadályozni”. Brissot-t az elkobzással megbízott hivatalnok előre figyelmezteti, hogy el fogják kobozni röpiratát, majd átveszi a példányokat és a hivatalnok felesége árusítja azokat feketén. Morellet abbét, amikor írásaiért a Bastilleba zárják, pártfogói azzal vigasztalják, gondolja meg, milyen reklám ez a számára, Morellet meg is gondolja és számítása igazolódik. Maga az Egyház sem tud már olyan határozottan szembeszállni a filozófusokkal, mint azelőtt. A divatos prédikátorok, pl. az akadémikus Boismont abbé, nem cáfolják meg tanaikat, csak az bizonyítják, hogy a keresztény vallás Istene sokkal jobban eső érzéseket sugalmaz az emberi szívnek, mint a filozófusok hűvös és távoli Legfőbb Lénye. Amikor az Encyclopédie spanyol fordításban jelenik meg, első előfizetője Don Beltram salamancai érsek, a főinkvizitor.
Condorcet marquis, aki D’Alembert utódjául, a filozófusok vezéréül van kiszemelve, 1782 januárjában mondja el akadémiai székfoglalóját. Megállapítja: „a XVIII. század annyira tökéletesítette az emberi ismeretek rendszerét, hogy az embereknek nem is áll többé módjukban kioltani ezt a világosságot, csak a földgolyó valamely katasztrófája boríthat ismét sötétséget az emberi nemre”. Győztek a filozófusok.
Ezekben az években hal meg sorra a francia Felvilágosodás nagy nemzedéke. 1778-ban meghal Voltaire, miután diadalmasan bevonul Párisba, ahonnan annyi éve száműzetett. Két hónap mulva követi nagy ellenfele, Rousseau; 1780-ban meghal Condillac, 1784-ben Diderot. 1783-ban halt meg a filozófusok vezére, az Encyclopédie igazgatója, az Akadémia örökös titkára, D’Alembert.
Az irodalomtörténetben nagyon ritkán következik egymásután két nagy nemzedék. Az űrt, amely a nagy enciklopédisták halálával támadt, az utódok nem tudták betölteni. Az Akadémián D’Alembert utóda az örökös titkárságban a szorgalmas, sokoldalú és jelentéktelen Marmontel, a filozófusok eszmevilágának szépirodalmár népszerűsítője. Legnagyobb lírikusuknak Delille abbét tartották, talán azért, mert úgy viselkedett, mint ahogy a költőt elképzelték, végtelenül szórakozott és álmodozó természet volt és állandóan „engedte magát boldognak lenni valamely csinos nő lábánál”, hogy magyartalanul, de pontosan lefordítsuk Grimmnek a korra oly jellemző kifejezését. Vetélytársa és a kor vezető kritikusa, amint már mondtuk, La Harpe volt; félelmetes, konzervatív bíráló, aki mindent az elmúlt korok nagyjaihoz és a klasszikus francia irodalom elavulóban lévő szabályaihoz mért. Kitűnő példája a franciák irodalmi pedantériájának, a szabályok tudálékos és tanáros tiszteletben tartásának, amely a külföldit annyira meg szokta lepni. La Harpe volt a fiatal Petrovics Pál nagyhercegnek, Nagy Katalin fiának francia nevelője. Amikor a nagyherceg Párisban járt, La Harpe annyiszor tisztelgett nála, ahányszor csak hajlandó volt a nagyherceg fogadni. Végül is La Harpe ezt jelentette ki:
- Kétízben is társalogtam vele az uralkodás művészetéről és biztosíthatom Önöket, teljesen meg voltam elégedve. - (Sok oka nem volt rá; a nagyherceg később, I. Pál néven a legbolondabb és legfélelmesebb volt a sok bolond és félelmes orosz cár között.)
A zordon kritikus maga nem tűrte a kritikát; amikor a sajtó levágta Les Brames című darabját, La Harpe beadványt intézett a főpecsétőrhöz, tiltsa meg az ujságoknak, hogy az új színdarabokról írjanak, mielőtt nem értek bizonyos számú előadást, nehogy befolyásolják a közönséget. A színpadi szerzőknek ez a vágyálma azóta sem teljesült.
La Harpe nem nagy költő, de korának igen jellegzetes embere; ez években csak egy nagy költő élt Franciaországban, de ő egyáltalán nem jellemző a korra, nem is tudott róla senki sem. Ez a költő André Chénier, aki később fiatalon meghalt a forradalom hóhérbárdja alatt. Chénierben újra felcsendült a chrysea phorminx Apollonos. Apollon arany lantja, a görög szépség; és a régi hang új hang is, Chénier sokkal maibb, mint századának bármely költője, verseiben egyszerre odahaza vagyunk, ez már az a líra, amely később Baudelaire és Verlaine költészete lesz. Nem tudjuk megállni, hogy ne idézzük néhány sorát, bemutatni, hogy milyen szép és mennyire el nem avult ez a hang. A vers, amelyet idézünk, egy allegórikus költemény töredéke, királynőről szól, a költő talán Marie Antoinettere gondolt és így sorai tárgyunktól nem idegenek:
                           ... c est la frivolité.
Mère du vain caprice et du léger prestige,
La fantaisie ailée autour d’elle voltige,
La Déesse jamais ne connut d’autre guide.
Les Rêves transparents, troupe vaine et fluide,
D’un vol étincelant caressent ses lambris.
Le Reine, en cette cour qu’anime la folie,
Va, vient, chante, se tait, regarde, écoute, oublie.
Et dans mille cristaux qui portent son palais,
Rit de voir mille fois étinceler ses traits.
Mialatt odahaza elkezdődik a francia irodalom hanyatlása, külföldön most éri el zenitjét a francia szellem kultusza. Haga grófja nem elszigetelt tünet; egész Európa csupa Haga grófjából áll. Műveltnek lenni annyit jelent, mint olyannak lenni, mint a franciák, a francia nyelv éppolyan világnyelv, mint azelőtt a latin. A berlini Akadémia pályázatot hirdet A francia nyelv unizerzalitása címmel. A pályázatot a fiatal, bolondos és álbolondos, mert bolondságát önpropagandára kihasználó Rivarol „gróf” nyeri meg; pályaművének jeligéje: Tu regere eloquio populos, o Galle, memento, - francia, emlékezz meg, hogy hivatásod ékesszólással uralkodni a népeken.
De ugyanakkor a franciák belső elerőtlenedésük érzetében és a klasszicizmus megmerevedésének hatása alatt fogékonyabbak a külföldi irodalmak iránt, mint azelőtt és azután. Különösen a La Manche-csatornán özönlenek át az angol preromantika ködei, viharai és éjszakái. Franciaországban is divatba jön a zordon, síri hang, Young zokogó sírásói és Osszián bánatos és szelíd hazajáró lelkei kísértenek. A Comédie Italienneben Le public vengé címen színdarabot adnak elő, amelyben a Nemzeti Géniusz allegórikus alakja ekkép síránkozik:
- Amióta száműztek, sok országot bejártam; nincs egy nemzet sem, amely ne volna szerelmes modoromba; mindenütt engem keresnek; most pedig hazatérek és íme itthon mindent barátságosan fogadnak, csak engem nem, én vagyok itt az egyetlen idegen.
A franciák csakugyan megnyitották a klasszikus századok kínai falát és befogadták az idegen múzsákat, - de az idegen múzsáknak nagy árat kellett ezért fizetniük, fel kellett ölteniök a francia udvari gálaruhát. A bienséance, illedelem szabályai, amelyeket a XVII., a Nagy Század megállapított, még mindig szentek és sérthetetlenek, még mindig bántja a kényes francia ízlést ezer a külföldi szemében ártatlannak látszó fogalom és kifejezés.
Hogy mit jelent ez a bienséance, arra Taine a következő szemléletes példát mondja el: egy főrangú hölgy kegydíjat szerzett mesterének, Marcelnek, a híres tánctanárnak. Boldogan rohant Marcelhez és átnyujtotta neki az okiratot. De Marcel az okiratot a földhöz vágta és így kiáltott fel:
- Mademoiselle, hát ezt tanulta tőlem? Így kell átnyujtani valamit?
Az irodalmi bienséance azt kívánja, hogy kerüljük azokat a szavakat, amelyek nem szerepelnek az úri társalgásban, tehát a tudományos és más szakkifejezéseket, az ízes népi és az evokatív költői szavakat; továbbá ne nevezzük túlságosan néven a dolgokat, hanem maradjunk meg az előkelő általánosság mellett.
Voltaire megállapítja hogy az Énekek Éneke híres hasonlatának: „Szemei, mint galambok vízerek felett, amelyek tejben fürdöttek s megülnek a túláradó folyók mellett” - megfelelő bienséant francia fordítása ez: un feu pur est dans ses yeux. A példa mutatja, mennyire elvértelenedik minden igazi költészet ebben a klasszikus illedelemben. Ducis, aki Shakespeare darabjait adaptálja francia színpadra, Othellóban nem hagyja bent a végzetes zsebkendőt, mert a zsebkendő, amelybe az ember, horribile dictu, az orrát fújja (a francia mouchoir szó valóban erre a ténykedésre emlékeztet), nem szerepelhet a francia színpadon és Desdemona a szallagocskáját veszíti el, ami mégis sokkal elegánsabb.
Maradjunk egy kevéssé Ducisnál. Ducis Shakespearet sikerre vezette a francia színpadon, de mit csinált belőle! Hamlet tartalma Ducis átdolgozásában, imitée de l’anglais, a következő:
Claudius itt nem király, csak premier prince du sang, tehát az, ami Provence grófja, a király legidősebb fivére. Közli bizalmasával, Poloniusszal, hogy meghalt bátyja helyére kíván lépni. De az özvegy királyné, Gertrude, nem akar hozzámenni feleségül, akármilyen udvariasan kérleli is Claudius. Gertrude magára maradva közli bizalmasával, Elvire-rel, hogy főkép azért nem akar hozzámenni Claudiushoz, akivel pedig nagyon régóta viszonya van, mert annak felbujtására nyujtotta volt át férjének a méregpoharat s emiatt most lelkiismeretfurdalást érez és retteg fiának, Hamletnek bosszújától. Ezért felkéri Hamlet bizalmasát, Norceste-et, vidítsa fel egy kissé a herceget.
De ez igen nehéz feladat. Hamlet csakugyan igen rossz lelkiállapotban van. Amikor először találkozunk vele, csak a színpad mögül halljuk a hangját, olyasmi történik ugyanis éppen vele, amit a francia színpadi szerzők közül eddig csak Voltaire engedhetett meg magának: szellemet lát.
- Fuss, szörnyű kísértet, - kiáltja Hamlet a színfalak mögött. - Micsoda? Hát ti nem látjátok? Rászáll a fejemre, nyomomba szegődik, belehalok még.
A kísértet erre elfut (a színfalak mögött); Hamlet előlép és közli bizalmasával, Norceste-tel, hogy olyan kellemetlen helyzetben van, mint amilyenben Corneille óta a francia klasszikus darabok hősei szoktak lenni: harcol lelkében a kötelesség és a szerelem. Egyfelől fiúi kötelességből kifolyólag meg akarja ölni a gaz Claudiust, másfelől azonban szerelmes Claudius lányába, Ophéliebe, akit nagyon súlyosan érintene, ha Hamlet lemészárolná atyját.
Claudius ezalatt nagy politikai tevékenységet fejt ki, hogy magának nyerje meg a nemességet és a népet s Hamletet mint elmebeteget megfoszthassa trónigényétől. Ophélie közli Hamlettel, hogy most már igazán feleségül vehetné, ezt idáig t. i. azért nem tehette meg, mert Hamlet apja nem engedte. Hamlet kitérő választ ad; majd idővel közli Ophélievel, hogy azért nem veheti feleségül, mert meg kell ölnie Ophélie apját. Ophélie felháborodva veszi tudomásul, hogy Hamlet számára a bosszú fontosabb, mint szerelme. Ezt igazán nem várta volna, meg is rója Hamletet:
Ah! tu m’as fait frémir, Va, tigre impitoyable,
Conserve, si tu peux ta fureur implacable!
Mon devoir désormais m’est dicté par le tien:
Tu cours venger ton père, et moi, sauver le mien.
Így tehát elkészült a francia klasszikus dráma teljes képlete: egyfelől Hamletben harcol kötelesség és szerelem, de másfelől Ophélieben is harcol ugyanaz. Most már Corneille árnya is nyugodtan tűrheti, hogy Shakespearet előadják francia színpadon.
Hamlet ezután elhozatja atyja urnáját, mire anyja elárulja magát (ez maradt meg a színészek jelenetéből!), de Hamlet nem öli meg anyját, hanem elküldi, mert „olyan állapotban vagyok, amikor minden kitelik tőlem”, - mondja. Claudius híveivel beront a palotába, de Hamlet tőrével ledöfi. Gertrude öngyilkos lesz, Hamlet azonban kijelenti, hogy ő „ember és király”, neki élnie kell alattvalói érdekében, bármennyire nehezére is esik.
* * *
E sorok íróját - akár hiszed, kedves olvasóm, akár nem - hat éves kora óta mindennél a világon jobban érdekli a történelem. Mégis mélységesen bizalmatlan a történelemmel mint tudománnyal szemben. Ha az Időben éppúgy lehetne utazni, mint a Térben, bizonyára pokoli meglepetések érnének bennünket. Amikor megérkezünk egy olyan országba, ahol még nem jártunk, rendszerint feltűnik nekünk egy uralkodó vonás, amelyre senki sem figyelmeztetett bennünket. Pl. Franciaországban az, hogy minden falon óriási betűk hirdetik: Défense d’uriner, s utána e törvény kiadatásának pontos dátuma. Bizonyára így járnánk akkor is, ha visszautaznánk a multba. Amikor 1784-be érnénk, esetleg azt kellene megdöbbenve észrevennünk, hogy mindenki selypít. Amit természetesen nem merünk állítani, minthogy nincsen rá más bizonyítékunk, mint Merciernek egy ilyen irányú megjegyzése (a színészek is előbb-utóbb selypíteni kezdenek, mondja, a közönség kedvéért). Ez is lehetséges, meg ezer mindenféle más furcsaság is, amelyet az egykorúak azért nem jegyeztek fel, mert egészen természetesnek találtak.
A selypítés úgy jut eszünkbe, hogy az Időben utazót minden valószínűség szerint, amikor 1784-be érkeznék, valami az érzékenységgel összefüggő jelenség lepné meg. Az érzelmes meghatottságnak, a szép csipkezsabó fölé osztentatíve kirakott szívjóságnak és nagylelkűségnek valamikép feltétlenül le kellett színeződnie az emberek testi megjelenésén, ruháján, arckifejezésén is. Ha egy pillantást vetünk az egykorú képekre, mindjárt látszik, amire gondolunk.
Most nem is Greuze képeire hivatkozunk elsősorban. Ő a kor legnépszerűbb festője és a közvélemény szava előtt a festőakadémia is meghajlik, jobb meggyőződése ellenére. Híres képein csupa érzést, csupa jóságot festett. De azt a jóságot, amelyet nem az életben, hanem a színpadon lehet megtalálni. És az érzelem mögött ott leselkedik az érzékiség. A Goncourtok hasonlata szerint Greuze a képein úgy hozza a vén századnak az ártatlan hajadonokat, mint ahogy egy romlott fiatal lányt mutatnak be egy megifjodásra váró aggastyánnak.
De még jellemzőbbek a metszetek. Két metszet fekszik előttünk. Az egyiknek címe: A jobbágyság eltörlése, Née metszette 1786-ban. A kastély oszlopos feljáróján egy földesúr-jellegű férfi siet lefelé, kezét adakozón nyujtja az odalent álló tömeg irányába, amelynek főalakja egy jobbágy-jellegű férfi, aki ugyancsak kezét nyujtja az úr felé, nem hogy kezet fogjon, hanem hogy háláját fejezze ki, mintegy hogy keblére ölelje nem ugyan a földesurat, mert az mégis túlzás volna, hanem a Jóságot, amely körülötte lebeg; arcát eksztatikus szelíd boldogsággal emeli felfelé, körülötte pedig térdeplő nők, megfelelő háladatos karmozdulatokkal. A földesúrnak is van kísérete - e századokban soha senki sincsen egyedül - a közönség, amely édes meghatottsággal szemléli e felemelő jelenetet.
A másik metszet címét nehéz lefordítani: L’agriculture considérée, a megbecsülésben részesített földművelés. Intérieurt ábrázol, asztal, rajta cukortartó. A földesúr megint ölelő, de azért inkább allegórikusan ölelő mozdulattal fogadja a parókátlan egyszerű földművest, aki ugyancsak egy kézmozdulatot tesz a földesúr felé. A közönség ezúttal az asztal mellett található, két hölgy irdatlan kalappal a fején, két parókás úr, meglehetősen szenvtelen arccal. A lényegesek a kézmozdulatok. Szentimentálisak és suták, ölelnek és nem is ölelnek, valami bizonytalan és ködös, nagy-nagy szeretetet fejeznek ki. Azt hisszük, ilyen mozdulatok tűntek volna fel az időgép utazójának.
A Rousseau nyomán elterjedő szentimentális természetrajongás a természetben is azt keresi, ami megható, jóságos, emberi. A főurak falusi lakokat, ermitage-okat építenek maguknak, hogy elvonulva a világ zajától, levetve a konvenciók nyűgét, az egyszerű, derék falusi nép közelében tölthessék idejüket; láttuk már Marie Antoinette hameau-it, azok is ennek a korhangulatnak szülöttei. Grimm 1782-ben egyszerre több hasonlótárgyú tankölteményt jelent be: A Táj, A Kertek, Francia Georgicon, A Természet, A Mezők és mégegyszer A Természet, mondják a címek. Legnépszerűbb közöttük Delille abbé Kertekről szóló műve. E költeményben az abbé megvetéssel beszél már a régebbi korok hidegen geometrikus kertjeiről, amelyek oly kevéssé voltak „természetesek”:
Loin donc ces froids jardins, colifichet champêtre,
Insipides réduits, dont l’insipide maître
Vous vante, en s’admirant, ses arbres bien peignés,
Ses petits salons verts, bien tondés, bien soignés.
Majd elmondja azt is, mi az, amit ő és kortársai keresnek a kertben, a természetben: a szívet.
Il est des soins plus doux, un art plus enchanteur.
C’est peu de charmer l’oeil, il faut parler au coeur.
Avez-vous donc connu ces rapports invisibles
Des corps inanimés et des êtres sensibles?
Avez-vous entendu des eaux, des prés, des bois
La muette éloquence et la secrète voix?
Bernardin de Saint Pierre pedig, a Paul et Virginie szerzője, ebben az időben fedezi fel a természetben Isten szívét, a Gondviselés jótékonyságát és érzékenységét. Az Études de la nature-ban elmondja, hogy vulkánok azért vannak, mert ha a Természet nem helyez a tengerek partjára ilyen nagy kemencéket, akkor a növényi és állati olajak befödnék a víz felületét; a tehénnek azért van négy tőgye és csak egy vagy legfeljebb két borja, mert a Gondviselés két tőgyet az emberek táplálására szánt; és a bolhák azért feketék, hogy kellőkép elüssenek az emberi bőr színétől és így könnyebben meg lehessen őket fogni.
A szentimentalizmus a hédonizmusnak egy magasabb és szublimáltabb formája. Az emberek élvezni akarják lelküket, szívüket, érzékenységüket, le fatal présent du ciel, az ég végzetes ajándékát. Élvezni akarják elsősorban azt a meghatottságot, elérzékenyülést, amelyet a maguk vagy mások jósága vált ki belőlük. Az amerikai szabadságharc, amelyet a franciák támogatnak, ilyen szentimentális hazaszeretetet vált ki a franciákból: lelkesednek és esetleg vérüket is adják a derék amerikaiakért, Franklin nagy szögletes cipőjéért, amely oly természetes és keresetlen, a szelidlelkű quakerekért meg a szűz erdők bátor és nyíltszívű pionirjaiért, akik a békés emberi munka számára hódítanak meg földeket.
A színpadon érzékeny szívek, jóságos atyák, erényes leányok, hősies vőlegények, hűséges szeretők, állhatatos hitvestársak hemzsegnek, erény és erény mindenütt. S amikor a színpadon a fejedelmek erényeit dícsérik, tapsvihar tör ki és egy perccel később, amikor a nép erényeit dícsérik, viszonzásul a hercegek kezdenek tapsolni páholyukban. Az ujságok külön rovatot nyitnak Traits d’humanité címen, ahol a megható, jóságos cselekedeteket jegyzik fel.
Haga grófjának, akihez csatlakoztunk franciaországi utazásaiban, fiatal korában kedvenc olvasmánya volt Marmontel Bélisaire című regénye. Miről szól ez a regény, amely akkoriban királyfiak szívét nyűgözte le? Belisárius, a bizánci hadvezér, öregkorában udvari intrikák áldozatául esett, megvakították és most koldusként igyekszik vissza ősi kastélyába. De útközben mindenkit megvigasztal, aki sajnálja; megmagyarázza, hogy az uralkodót félrevezették, azért nem szabad haragudni rá, ő bizony nem haragszik, különben sem olyan nagy baj, ha az embert megvakítják, fő, hogy a szívünk jó legyen. Ennyi szívjóságot és erényt ma már senki sem tud végigolvasni, akkor pedig könnyelmű és világias ifjak rendültek meg rajta, mint amilyen Haga grófja lehetett.
Mindez a sok erény és szívjóság elsősorban természetesen a színpadon és az irodalomban volt található, gúnyolódik is rajta sok mindenki, többek közt egy magyar kortárs is, Szerdahely György Alajos, a latinul költő jezsuita atya. „Gúnyköltemény korunkról”, mondja a vers címe, „amely semmit sem ünnepel annyira, mint a felebaráti szeretetet.”
Nullum odium, nulla est dissensio, nulla simultas.
    Aurea Saturni tempora Phoebe vehis!
Otia securae ducant mollissima Gentes.
    Est sincera fides, regna amicitia.
Estne? vel esse potest, qui non loqueretur Amorem?
    Cor riget, at sermo totus Amore calet.
(Semmi gyűlölet, semmi széthúzás, semmi összekülönbözés. Apolló, ismét elhozod Saturnus aranykorát. A biztonságos nemzetek édes nyugalomban élnek, őszinte a hűség, uralkodik a barátság. Van-é vagy lehet-é olyan, aki ne a szeretetről beszélne? - A szív hideg és az egész beszéd szeretettől izzik.)
Így Szerdahely. De ne legyünk igazságtalanok. Ez a kor a gyakorlatban is szerette és művelte a jótékonyságot. A jótékonyságnak megfelelő francia szó, a bienfaisance, maga is ennek a kornak szülötte; nagyon jellemző, hogy képzésében, hangalakjában mennyire emlékeztet a bienséance, az ildomosság szóra. A két fogalom akkoriban rokon. Tudjuk, mennyire jótékony volt maga a királyi család: a Dauphine kiugrik kocsijából, hogy segítségére siessen egy megsebesült postillonnak vagy egy parasztnak, akit egy szarvas sebzett meg; a király és Artois grófja segít egy fuvaros szekerét kiemelni a sárból. A királyi pár a legszemélyesebb kiadásaira szánt pénzekből ad hatalmas összegeket 1784 hideg telén az inségeseknek, a király három millió, a királyné 200.000 fontot. Hasonlókép viselkedik az udvari arisztokrácia is.
Mme de Genlis és a cinizmusáról híres Lauzun herceg megalapítja a Persévérance, az Állhatatosság rendjét, amelynek nemsokára kilencven előkelő tagja van. Hogy valaki felvétessék, ki kell találnia egy rejtvényt, felelnie kell egy erkölcsi kérdésre és beszédet kell mondania egy erényről. Minden hölgy és lovag, aki felfedez és bejelent három hitelesen megállapított erényes cselekedetet, aranyérmet kap. Minden lovagnak van egy választott „fegyverbarátja”, minden hölgynek „szívbarátnője”, lovagnak és hölgynek pedig jelmondata, amelyet kifüggesztenek a Tisztesség Templomában, Lauzun parkja közepén.
Divatba jön, hogy a földesurak évente megkoszorúznak egy fiatal falusi lányt, aki ártatlanságával és erényeivel különösen kitüntette magát.
De még az Akadémia, a hűvös tudomány és földietlen művészet csarnoka sem vonhatja ki magát a jótékonyság alól. „Úgy látszik, - mondja Grimm - hogy a keresztényi erények mintájára ma már vetélytársuk, a Filozófia is igyekszik jócselekedetekkel, jótékony intézményekkel és kegyes alapítványokkal kitűnni”, amikor hírül adja a Montyon-díj megalapítását. A dúsgazdag Montyon báró, Provence gróf kancellárja 1782-ben tizenkétezer frankos alapítványt tett abból a célból, hogy az Akadémia minden évben tüntesse ki azt a szegénysorsú francia férfit vagy nőt, aki abban az esztendőben a legerényesebb cselekedetet hajtotta végre; azonkívül díjat tűzött ki annak, aki abban az évben az erkölcsökre nézve leghasznosabb művet írta. Azt mondják, csúfolódik Grimm, a párisi plébánosok testülete felbosszankodva azon, hogy az Akadémia ezentúl az ő hatáskörébe vág, díjat tűzött ki az esztendő legszebb madrigáljára.
Az érmet először 1783-ban egy Lespanier nevű nő kapta meg, aki mint ápolónő két évig volt Rivarol grófné mellett és ezalatt nemcsak a bérét nem kapta meg, hanem saját vagyonát is feláldozta betegéért, sőt mindazt a pénzt is, amelyet hitele révén szerezni tudott. Az Akadémia tehát ügyesen felhasználta a Montyon-díjat, hogy megszégyenítse Rivarolt, aki egy évvel azelőtt maró kritikát írt az ünnepelt Delille abbé költészetéről.
A következő évben a díjat Marmontel Henrik porosz herceg, Nagy Frigyes fivére jelenlétében megint egy nőnek adta, aki önfeláldozóan ápolt valakit; 1785-ben pedig egy bizonyos M. Poultier kapta meg, aki visszautasított egy 200.000 fontos örökséget és rábeszélte az örökbehagyni szándékozót, hogy hagyja inkább természetes örököseire. M. Poultier még azzal is megtoldotta nagylelkűségét, hogy az érem értékét ajándékba adta egy portásnak, aki ugyanazt tette, amit ő, csakhogy egy évvel előbb és az alapítvány értelmében csak abban az esztendőben elkövetett jócselekményeket lehet jutalmazni. Ugyanezen a gyűlésen jelentette be Marmontel, hogy egy magasrangú személyiség, aki nem akarja megnevezni magát, háromezer font értékű aranyérmet tűz ki annak a verses műnek megjutalmazására, amely az Akadémia ítélete szerint a legméltóbban ünnepeli ama braunschweigi herceg önfeláldozását, aki az Oderába veszett, amikor két parasztot ki akart menteni a vízből.
Taine a XVIII. század második felében uralkodó sensibilitét azzal magyarázza, hogy az emberek valami kárpótlást kerestek mindazért, amit az udvari századok hideg racionalizmusa és merev, klasszikus ízlése elvett tőlük, nem bírták tovább a lelki szárazságot (amelyre a francia szellemnek amúgy is nagy a hajlama, bár Taine nem említi) és reakciókép túlságosan is ápolni és tenyészteni kezdték érzelmeiket. „Abban a pillanatban,” mondja Taine, „amint a vége felé közeledik ez a világ, valami kölcsönös megértés, valami érzelmes lágyság jön, mint az ősz langyos és párás lehellete, hogy elolvassza, ami keménység volt még a kor szárazságában és a haldokló rózsák illatába burkolja az utolsó pillanatok eleganciáját.”
De a szentimentalizmus nem volt csak francia jelenség; német és angol területen még sokkal erősebben lépett fel. Tehát nem lehet csupán úgy tekinteni, mint reakciót a francia szárazságra. Másrészt reakció-volta nem magyarázza meg kellőképen, miért volt éppen a francia szentimentalizmus a leginkább gyakorlati, morális, emberbaráti jellegű. Jobban megindokolja ezt a másik közkeletű magyarázat, amelynek értelmében a Felvilágosodás, amikor aláásta a vallás alapjait és vele együtt a vallási alapon nyugvó erkölcsiséget is, kénytelen volt adni valamit helyette, ami irányíthatja az emberek lépéseit, és így fedezte fel a szociális erkölcsöt, az altruizmust, a philanthrópiát. A transzcendens felebaráti szeretet helyébe állította az immanens emberbaráti érzést, amelynek hordozója nem Isten kedvéért segít felebarátain, hanem az emberek kedvéért.
Akárhogy is van és akármilyen mulatságosak is az emberbaráti tevékenység egyes megnyilatkozási formái, nem kétséges, hogy a nyugati emberiség számára ez a kor fedezi fel azt, amit modern értelemben szociális érzésnek lehet nevezni. Természetesen nem véletlen, hogy a jótékonyság erénye a kiváltságos osztályokban éppen akkor támad fel, amikor a nem kiváltságosokat mind nagyobb mértékben eltölti a társadalmi elégedetlenség; a két hatóerő összeláncolódik, a felsőbb osztályok elismerik, hogy az alsóbb osztályok tagja is ember és ezzel csak megnövelik az alsóbb osztályok önérzetét és vágyát az egyenlőség után és ilymód a forradalmat készítik elő.
Végelemzésben tehát az érzékenység oka a kiváltságos osztályok rossz lelkiismerete. A helyzetkép nagyon hasonlít az orosz cárizmus utolsó félszázadához. Oroszországban is mélységes „szláv” szánalmat érez a felső réteg az alsó iránt, ugyanakkor, amikor a terjedő indusztrializmus kezdi megnövelni a polgárság önérzetét és a proletariátus öntudatos keserűségét. Oroszországban is arisztokraták írják a népet szánó legszebb könyveket: Turgényev és Tolsztoj. A cárizmus is rossz lelkiismeretébe ment tönkre. Nagyon hasonló szimptomákat lehet látni a huszas és harmincas évek angol irodalmában, a legerősebben talán Galsworthynak, ennek a nagyburzsoának későbbi írásaiban: a nagyburzsoá rossz lelkiismeretét. Ezeknek az előjeleknek a kibontakozását persze ma még nem láthatjuk.
* * *
Ez az érem egyik oldala. Van egy másik is. A rossz lelkiismeret máskép is megnyilvánulhat.
Mercier nemcsak azt árulja el, hogy Párisban mindenki selypít, hanem azt is, hogy mindenki magasabban hordja az egyik vállát a másiknál. Ami eléggé diabolikus megjelenést adhatott a párisiaknak.
A fiatal Grimod de la Raynière, a dúsgazdag pénzember fia, groteszk meghívóval vacsorára csődít össze egy sereg írót, szabósegédet, színészt és gyógyszerészt, szóval vegyes társaságot. A meghívó gyászkeretben van és oly különös, hogy a király bekeretezteti azt a példányt, amely kezébe kerül. A vendégeket a portás a kapuban megkérdi, vajjon melyik Reynièret keresik: az öreget, a nép vérszopóját, vagy pedig a fiát, az özvegyek és árvák védelmezőjét? A vendégek, miután egy negyedóráig egy sötét szobában kell várniuk, végre bejutnak az ebédlőbe, amelyet ezer gyertya világít meg. A terem négy sarkában egy-egy ministránsfiú áll és füstölőjét lóbálja.
- Amikor szüleimnél vendégek vannak, - magyarázza a házigazda - mindig akad közöttük három-négy, akinek az a dolga, hogy tömjénezzen nekik; ezt a fáradságot meg akartam Önöknek takarítani.
Ugyanettől az érdekes fiatalembertől egyszer megkérdezték, miért nem vásárolt magának inkább bírói tisztet (azt akkoriban vásárolták Franciaországban), miért maradt egyszerű ügyvéd?
- Mert ha bíró leszek, - felelte - könnyen kerülhetek abba a helyzetbe, hogy apámat fel kell akasztatnom; míg mint ügyvéd legalább jogomban áll megvédenem.
A gazdag apa és a gazdagság ellen lázadó fiú azóta is sokszor megismétlődő esete ölt ilyen groteszk, vígjátékias formát ebben a korban; „jellemző a korra, amely frivolan kezdte és vérszomjasan végezte,” mondaná Sainte Beuve. De a mögötte lévő tény nagyon komoly: a fiatal Grimod de la Reynière rossz lelkiismerete.
Egyesek érzelmességgel és jótékonysággal igyekeznek elhallgattatni lelkiismeretfurdalásukat, mások pedig azzal, hogy gonoszságukban gyönyörködnek, mint az előbbiek jóságukban. Mind a kettő is egyesülhet egyazon emberben: Lauzun herceg a kor legelszántabb rouéja, megrögzött kártyás és nőcsábász és ugyanakkor az Állhatatosság rendjének érzelmes megalapítója. Az írók egyrésze, mint Marmontel, Florian vagy Thomas, olyan naivan érzelmes és idillikus, hogy nem is értjük, hogyan tudtak akkoriban elolvasni ennyi ál-természetességet; másrészük viszont nem-naiv, tudatos, cinikus és fanyar. Megdöbbentően modernek. Őszinte kifejezői egy társadalomnak, amely teljességgel kiábrándult önmagából. És ezek az igazán jó írók: Choderlos de La Clos, Chamfort, Beaumarchais.
A rokokó igyekezett a szerelmet minél inkább eltávolítani mindattól, ami ebben az érzésben mélység és szenvedély; kecses játék lett belőle, az emberek tüntettek azzal, hogy mennyire nem halnak bele, mily könnyen szakítanak és mily könnyen vigasztalódnak. La Clos nagyszerű regényében, a Les liaisons dangereuses-ben (magyarul Veszedelmes Viszonyok címen jelent meg Benedek Marcell kitűnő fordításában) ad absurdum viszi a rokokó szerelmi felfogását, talán hogy egész veszedelmességében mutassa be: a szerelem itt már nem is annyira kecses, mint inkább kegyetlen játék a más lelkével, miközben maga a játékos úgy gyönyörködik az általa felidézett sorsban, mint a drámaíró alakjainak színpadi vergődésében. A regény hőse, Valmont, egy aimable roué; a fölényes és hideg csábítókat a hölgyek természetesen mindig is kedvelték, életben és irodalomban egyaránt, és Valmont kétségbevonhatatlan előképe Richardson angol regényíró Lovelaceja, akiért száz esztendeig ontották a könnyeket a nőolvasók. De van valami döntő különbség kettejük közt. Lovelace elcsábítja, majd nemesi gőgből nem veszi el a polgári származású Clarissát, akit azonban igazán szeret, míg Valmont csak hiúságból csábítja el a tisztalelkű Mme Tourvelt - mondja Taine. És ezzel még mindig keveset mond. Mert Valmont nemcsak hiúságból csábítja el Mme Tourvelt, hanem öncélú gonoszságból, sátánosságból is. Különben sem Valmont a dolgok igazi mozgatója, hanem hideg régi szeretője, Mme de Merteuil, ő uszítja Valmont-t kalandjaiba, csak azért, hogy tönkretegye az áldozatul eső nők életét. A regényre a szexualpathológiai kézikönyvek, mint a lelki szadizmus kitűnő példájára szoktak hivatkozni.
Érdekes, hogy milyen óriási visszhangja volt ennek a regénynek éppen az előkelő társadalomban. Chamfort állandóan hivatkozik rá, Tilly gróf emlékirataiban hosszan beszél róla és káros hatásáról. La Clos-t a gonoszság géniuszának nevezi és azt mondja, „könyve egyike a hullámoknak, amelyek a francia forradalom óceánjába ömlöttek, hogy elmossák a trónust”. Holott nincsen benne semmi forradalmi; csak szerelmi történet, semmi más.
Tehát ez a társadalom ilyennek látta magát: olyan alapvetően gonosznak, hogy már szinte gyönyörködött gonoszságának művészi teljességében. Tilly úgy gondolja, a regény annyiban készítette elő a forradalmat, amennyiben leleplezte az arisztokrácia valóságos vagy állítólagos erkölcstelenségét; de ő maga a példa rá, hogy az arisztokrácia örült a legjobban ennek a leleplezésnek. Mint ahogy az amerikai bankárok szívesen olvassák Upton Sinclair, Dreiser és Sinclair Lewis regényformájú vádiratait.
Sokkal kevésbbé közvetett az arisztokrata-ellenes él Chamfort kiábrándultságában és cinizmusában. Ő maga nemesember törvénytelen gyermeke, elkeseredett és dacos déclassé. Fiatalkorában, amikor egy szeretőjének nyilatkozata szerint az ember azt hitte róla, hogy egy Adonis, de később rájött, hogy egy Herkules, nagyúri hölgyek kegyeit élvezi. Később testét és életét tönkreteszi a nemi betegség, amely abban az időben az antik Végzet következetességével sujtott le a „kicsapongókra”; alig van memoár, amelyben ne szerepelne.
Különös és összetett jelenség Chamfort ressentimentja az arisztokratikus világ ellen. Hiszen igazán nem panaszkodhatott, hogy nem fogadták be: a királytól két címen is kapott kegydíjat, Condé herceg titkára, majd Artois gróf felolvasója, Mme Élisabeth titkára és akadémikus volt és Vaudreuil grófnál lakott. De keserűsége éppen ebből a befogadtatásból fakadt: az elkényeztetett és tehetségére gőgös író tiltakozik itt a bohóc szerepe ellen, amelyet az intellektuel játszik az arisztokrata társadalomban. „Nevetséges dolog színészként megöregedni egy olyan színtársulatban, ahol az ember még csak félrészesedésre sem számíthat.” Később ő találja fel a forradalom legátütőbb erejű jelszavait. Azt mondják, tőle származik Siéyès híres brosürájának kezdete: Qu’est-ce que le Tiers État? Tout. Qu’a-t-il? Rien. Mi a Harmadik Rend? Minden. Mije van? Semmije. És ez is: Guerre aux châteaux! paix aux chaumières! Háború a kastélyoknak! Béke a kunyhóknak!
Ő a XIX. századi pesszimizmus legfontosabb előfutára. Schopenhauer nagyon sokat tanult tőle, sok mondása Schopenhauer nevén van forgalomban, minthogy a nagy német filozófus időnkint elfelejtette forrását megjelölni. De formájában könnyedebb, franciásabb Schopenhauernál, éppen ezért „modernebbül” hat. Aforizmáit akármelyik mai francia irónikus mondhatta volna, Paul Morand, Montherlant, vagy Cocteau. Ha az olvasó megengedi, lefordítunk belőlük néhányat, hiszen nincs még írás, amely ennyire töretlenül és tömören fejezné ki a forradalom előtti évek rossz lelkiismeretét.
A szegények Európa négerei.
A közönséget úgy kormányozzák, mint ahogy gondolkozik. Jogában áll butaságokat mondani, mint ahogy a minisztereknek jogukban áll butaságokat tenni.
Franciaországban békében hagyják azokat, akik felgyujtják a házat és üldözik azokat, akik meghúzzák a vészharangot.
Csak szabad népeknek van figyelemreméltó történelmük. Zsarnokság alá vetett népek történelme csak anekdotagyüjtemény.
Gondoljuk csak meg: harminc vagy negyven évszázad küzdelmének és felvilágosodásának az az eredménye, hogy a földön élő háromszázmillió embert vagy harminc zsarnoknak szolgáltatta ki.
Az udvaroncok olyan koldusok, akik meggazdagodtak a kolduláson.
A világ és a társadalom olyan könyvtárhoz hasonlít, ahol első pillantásra látszólag minden a legnagyobb rendben van, mert a könyveket nagyságuk és alakjuk szerint helyezték el; de lényegében minden a legnagyobb rendetlenségben van, mert a könyveket nem tudományágak, tartalom és szerzők szerint csoportosították.
A társadalom két nagy osztályból áll: azokból, akiknek több az ebédjük, mint az étvágyuk és azokból, akiknek több az étvágyuk, mint az ebédjük.
Élni olyan betegség, amelyen az álom tizenhat óránkint segít valamit. De ez csak fájdalomcsillapító. Az orvosság a halál.
Bizalmatlan vagyok a bölcseséggel szemben. A Szentírás szerint az Úr félelme a bölcseség kezdete. Én azt hiszem, inkább az emberfélelem az.
Vannak olyan századok, amikor a közvélemény a legrosszabb vélemény.
A fizikai csapások és az emberi természet kalamitásai szükségessé tették a társadalmat. A társadalom pedig megtetézte a természet csapásait. A társadalom kellemetlenségei szükségessé tették a kormányt; és a kormány megtetézte a társadalom csapásait. Ime az emberi természet története.
Csak az első özönvíz eredménytelensége akadályozza meg Istent abban, hogy egy másodikat bocsásson le.
És még egy-két aforizmát a nőkről és a szerelemről is:
Bármilyen rosszat is gondol egy férfi egy nőről, nincs olyan nő, aki ne gondolna még rosszabbat.
Ismert Ön már olyan nőt, aki, ha egy barátját egy másik nő körül látta forgolódni, feltételezte, hogy az a nő nem hallgatja meg azt a férfit?
Az ember nagyon szerencsétlen volna, ha a nők közelében a legkisebb mértékben is emlékeznék arra, amit kívülről tud.
Korunkban a botrány pikantériája felváltotta a titok pikantériáját.
Emlékszem, láttam egy embert, aki otthagyta az operai lányokat, mert úgy találta, hogy épannyi a hamisság bennük, mint a tisztességes nőkben.
Az én hibám, hogy jobban szeretem azokat a nőket, akiket szeretek, azoknál, akiket nem szeretek?
A társadalmi létrán egyre lejjebb megyünk: La Clos nemesember, Chamfort déclassé - a harmadik, Beaumarchais pedig plebejus. Beaumarchais az a réteg, mint Figarója: az a nem-kiváltságos, aki a kiváltságosakból él. A lakáj. A forradalom sajnos elsősorban ezt a réteget veti felszínre. Beaumarchaisból a jövő beszél, Figaro az Új Ember.
Vagy talán nem is. Még nem a polgár, hanem csak a nem-arisztokrata; ő is az arisztokrácia visszája, éppúgy mint La Clos és Chamfort.
Elmondjuk Beaumarchais szédületes exisztenciájának egy epizódját, történetünkkel való távoli összefüggése miatt. Az epizód címe az lehetne: Figaro mint diplomata. 1774 júniusában Beaumarchais bejelenti Sartinenak, az éppen trónra lépő XVI. Lajos rendőrfőnökének, hogy Londonban és Amsterdamban egy röpirat van sajtó alatt, amely igen sértő a királyi párra nézve. Felhatalmazást kért, hogy elutazhassék a helyszínre és megakadályozza a szerzőt, bizonyos Angeluccit a mű kiadásában. XVI. Lajos, mint mindig, ha Beaumarchaisról volt szó, sokáig vonakodott, és mint mindig, végül mégis engedett. Beaumarchais a királytól kapott egy megbízólevelet, amelyet állandóan nyakán hordott egy aranyláncon függő aranydobozkában, királya iránt való tiszteletből.
Tárgyalásai eredménnyel jártak. Angelucci 1400 angol font fejében hajlandó volt lemondani a kiadásról; a röpiratot Londonban Beaumarchais szemeláttára elégette, azután elutaztak együtt Amsterdamba, hogy az ottani kiadást is megsemmisítsék. De milyen ravasz ember volt ez az Angelucci! Egy példányt orvul megtartott és azzal Nürnbergbe ment, hogy ott kinyomassa.
Csakhogy Figaro nem hagyja magát! „Olyan vagyok, mint egy oroszlán,” írja Sartinenak. „Igaz, hogy nincs pénzem (az oroszlánnak sincs; szerző megjegyzése), de vannak gyémántjaim; mindent pénzzé teszek és izzó szívemmel folytatom utamat. Németül ugyan nem tudok, de éjjel-nappal utazom és jaj az alávalónak, aki arra kényszerít, hogy háromszáz vagy négyszáz mérföldet tegyek meg, amikor már pihenni szeretnék... Ha utólérem, megfosztom papirosaitól és megölöm, megérdemli, annyi fáradságot okozott nekem.”
És ime, augusztus 14-én a leichtenholzi erdőben utolérte a gazembert. Kiugrott a kocsiból, rávetette magát Angeluccira, elvette tőle a röpiratot, továbbá 35.000 frankot, de azután a pénz egy részét jószívűségből visszaadta. Csakhogy Angelucci nemsokára ismét feltünt, egy másik zsivány társaságában. Beaumarchais legyőzte mindkettejüket, bár közben maga is megsebesült.
Beaumarchais fantázia-szegény kocsisa a történetet máskép adta elő. Szerinte Beaumarchais az erdőben leszállt azzal, hogy borotválkozni fog, a kocsisnak meghagyta, hogy hajtson lassan előre. Amikor ismét feltünt, a keze be volt kötve és azt mondta, rablók támadták meg. De a kocsis inkább úgy képzelte, hogy maga vágta meg magát a borotvájával.
Bécsben Beaumarchaist némi gyanakvással fogadták, kiderült, hogy Beaumarchais nem adta oda Angeluccinak azt a bizonyos 1400 fontot, hanem helyette évjáradékot ígért neki. Legokosabbnak tartották elfogni a különös diplomatát.
Később azután mégis kiengedték, Beaumarchais hazatért Párisba és benyujtotta a számlát. A jóságos XVI. Lajos király kormánya kifizetett neki, bár fanyalogva, 72.000 fontot költségek címén. Sartine pedig így mentegette a bécsi udvart:
- Nézze, kedvesem, a császárnő azt hitte Magáról, hogy kalandor.
A francia főnemesség öngyilkos rossz lelkiismerete a Figaro Házasságával, Beaumarchais főművével kapcsolatban vált leginkább nyilvánvalóvá és sikerét a Nyaklánc-perrel együtt a forradalom legnevezetesebb előjelének tekintik.
A művet a király elolvasta kéziratban és kijelentette, hogy nem lehet előadni. Ugyanez volt a véleménye a cenzornak, a főpecsétőrnek (igazságügyminiszternek) és a rendőrfőnöknek is. Ez olyan elégedetlenséget váltott ki, meséli Mme Campan, hogy az „elnyomás”, „zsarnokság” szót sosem mondták ki több szenvedéllyel a trónus összeomlását megelőző időkben, mint ekkor. A darabot sok huzavona után 1784 áprilisában mégis előadták; ebben legnagyobb szerepe Vaudreuil grófnak, Marie Antoinette intellektuel barátjának és így közvetve magának a királynénak volt. Az első előadáson ott volt a király két fivére is. Az előkelő közönség tomboló lelkesedéssel fogadta a darabot, mire Beaumarchais szemtelenebb lett, mint valaha. Goromba levelet írt egy hercegnek, aki elkérte tőle páholyát, hogy női hozzátartozói álarcban és rangrejtve megnézhessék a darabot. „Nem tisztelem, herceg úr,” írta Beaumarchais, „az olyan nőket, akik szívesen megnéznek egy darabot, amelyet erkölcstelennek tartanak, feltéve hogy őket nem látják...”
Nemsokára egyéb szemtelenségei miatt Breteuil becsukatta - nem a Bastilleba, az túlságosan előkelő lett volna, hanem a St. Lazareba. De akkor már elközeledett az idők végezete. Beaumarchais pár napos fogsága a közönségből sokkal nagyobb felháborodást váltott ki, mint együttvéve azoké az ezreké, akik a Lajosok uralkodása folyamán bírói eljárás nélkül esztendőket vagy egy egész életet töltöttek a Bastilleban, a St. Lazareban és más helyen elzárva. A királyi család azzal igyekezett megengesztelni a haragvó közvéleményt és irányítóját, a haragvó Figarót, hogy Trianon színpadán előadták a Szevillai Borbélyt és Marie Antoinette játszotta Rosine szerepét. Majd pedig, ami talán még jobban esett a nagy pénzembernek, kifizették 2,150.000 font hátralékos követelését.
Figaro pedig a Comédie Française színpadáról estéről-estére ontotta iróniáját és szemtelenségét a nézőtéren lelkesedő főnemességre:
„Nem, gróf úr, nem kapja meg!” kiáltotta, amikor meghallotta, hogy gazdája, Almaviva gróf, el akarja csábítani menyasszonyát, Suzannet. „Nem kapja meg! Azért, mert Ön grandseigneur, mindjárt nagy lángésznek is tartja magát? Nemesség, vagyon, rang, hivatal csuda büszkévé teszi az embert! De mit tett Ön mindezekért a jó dolgokért? Fáradságot vett megszületni, ez minden. Egyébként eléggé mindennapi ember; nekem viszont, a fenébe is, amikor lent vergődtem a névtelen tömegben, több tudományt és elmeélt kellett kifejtenem pusztán csak a megélhetésemért, mint amennyit száz év alatt használnak el az egész spanyol birodalom kormányzására; és Maga akar velem kikezdeni?...”
És Almaviva gróf meg a többi gróf a páholyban örült, hogy végre valaki megmondja az igazat.
Beaumarchais távolról sem a leg„baloldali”bb a kor irodalmi térképén. Nála sokkal forradalmárabb Condorcet marquis, aki műveiben felvette a harcot valamennyi társadalmi visszaélés ellen, a robottól a négerek rabszolgasorsáig, és később, már a forradalom börtönében, de rendületlen optimizmussal írta meg főművét, amelyben bemutatja, hogyan fejlődik az emberiség feltartóztathatatlanul a szabadság és egyenlőség felé; azután megmérgezte magát. Raynal abbé megírja az európaiaknak a két Indiában viselt dolgait, a földrajzi, történelmi és gazdasági adatok közé elegyítve szónoklatait a háború, a hódítás, a bennszülöttek kizsákmányolása, a fanatizmus és a zsarnokság ellen; Raynalt bemutatták Nagy Frigyesnek, az angol Alsóház ünnepélyesen fogadta, könyve húsz éven át két világrész bibliája volt, a fiatal Bonaparte tanulmányaiban is az ő mondatai visszhangoznak.
És azután „a párt elveszett gyermekei,” ahogy Taine mondja, „Naigeon és Sylvain Maréchal, Mably és Morelly, a fanatikusok, akik az atheizmust kötelező dogmának és legfelsőbb kötelességnek írják elő, a szocialisták, akik, hogy megszüntessék az önzést, vagyonközösséget hirdetnek és olyan köztársaságot akarnak alapítani, ahol minden ember, aki meg akarja tartani a „megvetésre méltó magántulajdont”, közellenségnek nyilváníttatik, úgy bánnak vele, mint veszedelmes őrülttel és egész életére magánzárkába csukják.”
Ezeket az embereket az Ancien Régime hol bebörtönözteti, hol nem; de Mably egyik könyvét a pármai hercegnek ajánlja és a lengyelek tőle kérnek alkotmányt.
„Az írók és a nagyok elkeseredett harcot üzentek egymásnak”; mondja Mercier. „Nem kétséges, hogy az előbbiek fognak e harcból győzelmesen kikerülni.”
Ez a harc nem olyan elkeseredett, mint ahogy Mercier látja. Ne felejtsük el: mint az arisztokraták a népbarát szerepében, úgy tetszelegnek az írók a dacos és üldözött polgári erény szerepében. A valóságban az arisztokrácia és az udvar szóvivő része voltaképen egyetért az írókkal és a néppel: valami változásnak kell bekövetkeznie - revoluciónak. Csakhogy a révolution szó az akkori nyelvhasználatban még nem jelent forradalmat, ma sem csak annyi az értelme: a szó a latin revolvere, fordulni igéből származik, akárcsak a revolver, és első értelmében mindössze fordulatot jelent, pl. la révolution des saisons, az évszakok váltakozása. Amint már mondtuk, a kor idillikus és optimista csodavárásában ezt a fordulatot békésen képzeli el és álmában sem gondol arra, hogy a dolgok nagy fordulatakor lesznek olyanok is, akik rossz cserét csinálnak. „Forradalmunk történeténél semmi sem alkalmasabb arra, hogy szerénységre intse a filozófusokat és államférfiakat”, mondja Tocqueville, „mert sosem volt nála nagyobb, hosszabban és alaposabban előkészített és mégis kevésbbé előrelátott esemény.” Haga grófja, amikor 1784-ben körülnézett Páris városában, bizonyára sok mindent elképzelhetett, csak azt nem, ami bekövetkezett. Ezzel a negatívummal szeretnők befejezni helyzetképünket.
A többízben említett La Harpe a forradalom után egy kis történetet írt, amely mindennél jobban érzékelteti a forradalomelőtti évek mit sem sejtő ártatlanságát. A történet, amelyet a következőkben szóról-szóra idézünk, nem igaz történet, utólagos fikció - de ha azokban az években csakugyan akad egy látnok, akkor igaz történet is lehetett volna.
* * *
Olyan, mintha tegnap történt volna, pedig 1788 elején voltunk akkor. Egyik akadémiai kartársunk asztalánál ültünk, nagyurak és a szellem emberei, nagyszámú és mindenféle rangú emberekből álló társaság: udvari emberek, magasrangú hivatalnokok, írók, akadémikusok. Szokás szerint kitűnően étkeztünk. Desszertnél a malváziai és rajnai borok felszabadították a hangulatot... Chamfort felolvasott vallástalan és szabadszájú meséiből és az előkelő hölgyek még csak legyezőjüket sem hívták segítségül. A tréfák özönvizét ontották a vallásra; az egyik Voltaire Pucelle-jéből idézett, a másik Diderot filozófikus verseiből. Az egyik vendég a kacagástól el-elakadva mesélte, hogy fodrásza azt mondta, mialatt bepuderezte: - Látja, Uram, én csak egy nyomorult éhenkórász vagyok, de azért én sem vagyok vallásosabb, mint más. - Arra az eredményre jutottak, hogy a revolució már nem késhet sokáig, feltétlenül szükséges, hogy a babona és fanatizmus helyet adjon a filozófiának, és számítgatni kezdték a valószínűséget, mikor jön el ez az idő, és kik lesznek azok, akik még megérik az ész diadalát...
Csak egy jelenlévő nem vett részt ebben a beszédorgiában. Ez Cazotte volt; egyébként kellemes és eredeti ember, de sajnos az illuminátusok hóbortos álmaiért rajongott. Megszólal most és a legkomolyabb hangon ezt mondja:
- Uraim, legyenek nyugodtak, mindnyájan meg fogják látni azt a nagy és fenséges revoluciót, amelyet annyira áhítoznak. Tudják, én egy kissé próféta vagyok; még egyszer mondom tehát, meg fogják látni.
A vendégek kiabálnak, gúnyolódnak. Condorcet kapja az első csapást:
- Ön, Condorcet úr, egy tömlöc padlóján elterülve végzi életét; méreg által hal meg, amelyet azért vesz be, hogy megmeneküljön a hóhértól, méreg által, amelyet kénytelen lesz mindig magával hordani, olyan boldog idő lesz az.
Nevetnek, Chamfort sorompóba lép, Cazotte megjósolja, hogy megismeri majd Eteoklés és Polyneikés testvériségét, mert azok, akiknek több az étvágyuk, mint az ebédjük, csúnya negyedórát szereznek majd azoknak, akiknek több az ebédjük, mint az étvágyuk, Chamfort pedig felvágja az erét huszonkét borotvahasítással. Majd Vicq-d’Azyrra (a királyné orvosára), Nicolaira (a parlament egyik vezetőjére), Baillyra (a csillagászra), Malesherbesre (az igazságügyminiszterre), mindenkire sor kerül. És az állandó refrén: A vérpad.
- Hihetetlen, - kiáltanak mindenfelől - Cazotte megesküdött, hogy valamennyiünket kiirt.
- Nem én esküdtem meg...
- Hát a törökök vagy a tatárok igáznak le bennünket?
- Szó sincs róla, mondtam már, hogy akkor csak a filozófia és csak az ész fog kormányozni.
- Csodálatos, - mondta La Harpe - és nekem nem jósol semmit?
- Maga lesz a legrendkívülibb csoda: Maga akkor keresztény lesz.
- Ja úgy, - kacag fel Chamfort - akkor nincs baj; ha addig nem pusztulunk el, amíg La Harpe keresztény nem lesz, akkor mindnyájan halhatatlanok leszünk.
Grammont hercegnő szólal meg:
- Még jó szerencse, hogy mi nők nem számítunk a revolucióban. Illetve, gondolom, mi is beleavatkozunk majd egy kicsit, de bennünket nem fognak bántani, mert a mi nemünk...
- Nemük, hölgyeim, ezúttal nem fogja megvédeni Önöket, és hiába nem avatkoznak semmibe, úgy bánnak Önökkel is, mint a férfiakkal, nem lesz semmi különbség.
Cazotte egyre jobban belejön, szavai úgy hullanak közénk, mint a hóhérbárd; minden szava gyászos prófécia.
- Meglátják, - mosolyog Grammont hercegné - még csak gyóntatót sem hagy nekem.
- Nem, asszonyom, nem lesz gyóntatója, sem Önnek, sem senki másnak. Az utolsó halálraítélt, aki ebben a kegyelemben részesül...
Egy pillanatra megállt.
- Nos, ki lesz az a boldog halandó, akinek megmarad ez az előjoga?
- Ez az egy előjoga marad meg neki: ez az ember Franciaország királya lesz.
A házigazda hirtelen felemelkedett az asztaltól és mindenki követte példáját.

KILENCEDIK FEJEZET
A NYAKLÁNC EXPLODÁL.
Figyelem, olvasó! „Drámai jelenetek követik majd egymást”, így int Carlyle, „különösen ama negyedik vagy vég-jelenet, amelyről fentebb említettük, hogy más szerző szerezte: a Végzet maga.”
Emlékszünk, Jeanne azt mondta Rohannak, a királyné Gyertyaszentelő napján fel akarja venni a nyakláncot. A nyaklánc átadását követő napon tehát, 1785 február 2-án Rohan megbízta egy inasát, kísérjen el egy elzászi katonatisztet a király nyilvános ebédjére és figyelje meg, mit visel a királyné. Úgy látszik, Boehmerék is elküldhettek valakit, mert másnap nyugtalanul elmentek Rohanhoz és megkérdezték, mit szól ahhoz, hogy a nyakék nem volt rajta a királynén. Rohan megnyugtatta őket és lelkükre kötötte, köszönjék meg a királynénak, hogy megszabadította őket a terhes kincstől. De az ékszerészek már annyit kellemetlenkedtek a királynénak, hogy nem mernek újra a szeme elé kerülni, inkább valami alkalomra várnak. Alkalom nem adódik és hónapok múlnak el. A királynénak persze fogalma sincs arról, hogy Rohan és Boehmerék szerint a nyakék az ő birtokában van. Jeanne az érdeklődőket azzal nyugtatja meg, hogy a királyné csak akkor veszi majd fel az ékszert, amikor bemegy Párisba. Máskor meg azt mondja: majd ha kifizette. Rohan pedig levelet kap a királynétól, hogy egy időre vonuljon vissza Saverneba.
Május végén Jeanne álruhában, férfinak öltözve (a nagyobb nyomaték kedvéért) Saverneba érkezett és közölte a bíbornokkal, hogy visszaérkezésekor a királyné audiencián fogadja. Rohan megint nyugodtan aludt. „Szerencsétlen ember!” kiáltja neki Carlyle, „ez nem olyan világ, amelyet álomban készítettek, hogy biztonságos volna aludni és alvajárni benne!” De Rohan nem ébredt fel.
Július. Közeledik az első határidő, augusztus elseje. Rohan aggódva kérdezte Jeannetól, miért nem hordja a királyné a nyakláncot. Azért nem, felelte most Jeanne, mert sokallja az árát. Ha az ékszerészek nem engednek 200.000 fontot, visszaadja. Boehmerék savanyú arcot vágtak, de beleegyeztek az árengedménybe. Rohant ez a reális, gazdasági művelet megint megnyugtatta: szilárd talajt érzett a lába alatt. Ez alkalomból az ékszerészek Rohan buzdítására mégis megírták a köszönő levelet, amelyet maga Rohan stilizált át az udvariasság kis remekművévé.
Július 12-én Boehmer kiment Versaillesba, hogy átadjon a királynénak néhány ékszert, amelyet a király rendelt meg Artois gróf fiának, Angoulême hercegnek keresztelőjére. Itt a várt alkalom; Boehmer oda is adta a levelet. De a sors úgy akarta, hogy ebben a percben belépett Calonne, a pénzügyminiszter, az udvar legfontosabb embere. Boehmer mély meghajlások közt távozott, mielőtt Marie Antoinettenak ideje lett volna elolvasni a levelet és magyarázatot kérni.
A királyné később elolvasta a levelet és átadta Mme Campannak azzal, hogy fejtse meg, hiszen olyan okos nő és ért a rejtvények megfejtéséhez. De Mme Campan sem értett belőle egy betűt sem. Erre a királyné elégette a levelet egy gyertya lángjánál és megbízta Mme Campant, hogy ha még egyszer jönne az a bolond, dobja ki.
Ilyen hálókat vet a végzet. Minthogy Marie Antoinette megkapta a levelet és nem szólt rá semmit, Boehmerék biztosak abban, hogy tud az ékszerről és ezt a hiedelmüket többé semmi sem tudja kiverni a fejükből. Marie Antoinette öntudatlanul és mégis személyesen belékeveredett az ügybe: hozzájárult az áldozatok félrevezetéséhez.
Július közepén vagyunk és Jeanne még mindíg nyugodt és fölényes. Majd csak akad valaki, aki fizet; hiszen vannak még gazdag emberek a világon. Itt van például Baudard de Sainte-James bankár, a mesésen gazdag parvenű, a tengerészet kincstárnoka. Sainte-James a bíbornok jóembere és Cagliostro híve, páholyának egyik oszlopa.
- A királynénak pillanatnyi nehézségei vannak az első részlet folyósítása körül - vallja be Jeanne Rohannak. - Forduljanak talán Sainte-Jameshoz. 400.000 font neki nem pénz.
A baj csak az, hogy már más is gondolt Sainte-Jamesra: Boehmerék is tőle kérték kölcsön azt az összeget, amelyen megvásárolták az ékszer gyémántjait. Sainte-James a fejét vakarja: adjon kölcsön 400.000 fontot, hogy Boehmerék kifizethessék azt, amivel neki tartoznak? Nem üzlet. De talán mégis beleegyeznék a királyné kedvéért, mert rajong a címekért, mint afféle parvenű és örömest tesz szívességet a királynénak, valami kis rendjel reményében. Arra kéri tehát Rohant, adja át neki a királyné sajátkezű levelét, amelyben tőle, Sainte-Jamestól pénzt kér. Rohan Jeannehoz fordul. A levél nem jön meg.
Georgel abbé szerint azért nem, mert Rétaux de Villette ebben az időben nem volt Párisban, hogy levelet hamisítson; Funck-Brentano szerint inkább azért nem, mert nem akartak Sainte-James kezébe hamisított levelet adni. Ilyesmi jó főuraknak és bíbornokoknak, de egy pénzemberről mégsem lehet kellő hiszékenységet feltételezni. Ez a megoldás tehát nem vált be.
Közben múlt az idő és most már Jeanne is kezdett ideges lenni. Végtére ő is ember volt. Az utolsó pillanat ihletében talált is egy átmeneti megoldást: zálogba tette megmaradt gyémántjai egy részét és az így nyert 30.000 fontot Marie Antoinette megfelelő levelével együtt átadta a kardinálisnak. Rohan 30-án kifizette ezt az összeget az ékszerésznek és a királyné nevében haladékot kért a hátralékos összegre október 1-ig. Az ékszerészek azonban nem érték be ennyivel. Őket Sainte-James sürgeti, mondták, feltétlenül szükségük van az esedékes összegre. Jeanne, ez a csodálatos tiszavirág-lélek, ez a nagystílű máról-holnapra élő, úgy látszik, csak most kezdi észrevenni a veszedelem nagyságát. Sürgősen Párisba hivatja férjét, aki teljes gondtalanságban éldegél Barban; azután újabb nagy és merész ötlete támad.
- Magukat becsapták - jelenti ki hirtelen az ékszerészeknek augusztus 3-án. - A bíbornok birtokában lévő aláírás hamis. De ne féljenek; elég gazdag a bíbornok, majd kifizeti.
És ezt meggyőződésből mondja. Csakugyan ennek kellett volna bekövetkeznie józan számítás szerint: Rohan, ha megtudja, milyen szörnyű, bonyolult intrikába keveredett, félve annak a következményeitől, hogy feltételezte a királynéról, hogy titkos levelezést folytat vele és rendezvoust ad neki a versaillesi parkban, és last but not least félve a köznevetéstől, amelyet a lugas-jelenet és hiszékenysége kiváltana, bizonyára fizet, és fizet az egész család, még ha belehalnak is mind a Rohanok, a Guéménéek és a Soubiseok.
De a sors megint egy apró mozdulatot tesz. Boehmerék nem merik azt mondani a nagyúrnak, hogy hamis az aláírás. Inkább Marie Antoinettehoz fordulnak. Boehmer még aznap kisiet Versaillesba.
A történet itt kissé homályos. Funck-Brentano nem magyarázza meg, miért félt az ékszerész a királynétól kevésbbé, mint a bíbornoktól? Mi köze a királynénak az egész ügyhöz, ha egyszer hamis az aláírása? Hallgassuk meg, hogyan mondja el az esetet maga az egyik szereplő, Mme Campan.
Boehmer Versaillesban nem tud bejutni a királynéhoz, hát elsiet Mme Campan nyári lakába, ahová a hölgy néhány napra visszavonult. Itt éppen vendégek vannak; Mme Campan csak este beszélhet vele négyszemközt, a kertben.
„Azt hiszem, szóról-szóra emlékszem a köztünk lefolyt párbeszédre. Az első pillanattól kezdve oly rémület fogott el, amint felfedeztem ezt a rendkívül csúf és veszedelmes intrikát, hogy beszélgetésünk minden szava mélyen bevésődött emlékezetembe. Annyira elmerültem a fájdalomba, annyira előreláttam a veszedelmeket, hogy észre sem vettem, amikor beszélgetésünk közben villámlani és zuhogni kezdett.
Amint magunkra maradtunk, így szóltam:
- Mit jelentett az az írás, amelyet mult vasárnap átadott a királynénak?
- A királynénak nagyon jól kell tudnia azt, Madame.
- Pardon, ő bízott meg azzal, hogy megkérdezzem.
- Csak tréfált.
- Nem tudom, miért tréfálna Magával a királyné! Maga is tisztában van avval, hogy a királyné mostanában csak nagyon ritkán öltözik gálába; hiszen Maga mondta, hogy a versaillesi udvar roppant nagy egyszerűsége mennyire árt a kereskedelemnek. A királyné attól fél, hogy Maga megint kitalált valamit; a leghatározottabban üzeni, hogy egy 20 louisos gyémántot sem vesz többé.
- Azt hiszem, kevesebb szüksége van rá, mint valaha; de hát a pénzről nem mondott semmit?
- Hiszen Maga már régen megkapta, ami járt.
- Ah, Madame, Ön súlyosan téved. Még nagyon nagy összeg jár nekem.
- Hogy érti?
- Mindent be kell vallanom; a királyné úgy látszik, titkolódzik Ön előtt. A királyné megvette a nagy nyakláncot.
- A királyné? Hiszen visszautasította; visszautasította, amikor a király neki akarta adni!
- Na és? Azóta meggondolta magát.
- Akkor a királlyal is közölte volna. Különben sem láttam sosem ezt a nyakéket a királyné ékszerei közt.
- Úgy volt, hogy pünkösdkor felveszi. Nagyon meglepődtem, amikor mégsem láttam rajta.
- Mikor mondta Magának a királyné, hogy úgy döntött, mégis megveszi a nyakéket?
- Velem személyesen sosem beszélt erről a dologról.
- Hát ki volt a közvetítő?
- Rohan bíbornok.
- A királyné tíz év óta nem szólt hozzá egy szót sem! Nem látok át ezen az intrikán, de egy biztos, kedves Boehmer: hogy Magát meglopták.
- A királyné csak úgy tesz, mintha rosszban volna Őeminenciájával; de azért nagyon jóban vannak.
- Hogy érti? A királyné úgy tesz, mintha rosszban volna az udvar egy ilyen nevezetes személyiségével? Az uralkodók inkább úgy szoktak tenni, mintha mindenkivel jóban volnának. Négy évig úgy tesz, mintha nem akarná megvenni, sem elfogadni a Maga nyakékét! Azután pedig mégis megveszi és úgy tesz, mintha nem emlékeznék rá, miután nem hordja! Maga megbolondult, szegény jó Boehmer, és belebonyolódott egy cselszövésbe; reszketnem kell Magáért és aggódnom őfelségéért. Hat hónappal ezelőtt megkérdeztem, mi lett a nyakékkel és Maga azt mondta, hogy eladta a kedvenc szultánának.
- A királyné kívánsága értelmében feleltem így; ő hagyta meg nekem a bíbornok úr útján, hogy ezt feleljem.
- De hát végül is hogyan kapta meg a királyné utasításait?
- Aláírásával ellátott levelekben; és egy idő óta kénytelen vagyok azokat hitelezőimnek is megmutatni, hogy megnyugtassam őket.
- Hát Maga semmi pénzt nem kapott?
- Bocsánat; amikor leszállítottam a nyakéket, harmincezer fontot kaptam bankjegyekben (?), ezt az összeget a királyné juttatta el a bíbornok úrhoz; és biztos lehet abban, hogy találkoznak titokban, mert amikor őeminenciája átadta nekem ezt az összeget, azt mondta, a királyné az ő jelenlétében vette elő egy levéltárcából, amelyet a kis boudoirjában lévő sèvresi porcellán secrétairejéből vett ki.
- Ez mind hazugság. Hanem Maga súlyos hibát követett el: Maga állásánál fogva esküt tett a király és a királyné hűségére és mégsem értesítette a királyt erről a fontos dologról, jóllehet nem kapott közvetlen utasítást a királynétól.
Ez az utóbbi megjegyzés megdöbbentette ezt a veszedelmes hülyét (ce dangereux imbécile); azt kérdezte, mit kell tennie. Azt tanácsoltam neki, menjen báró Breteuil miniszterhez, ő a koronagyémántok őre, mondjon el neki mindent őszintén és bízza magát az ő útmutatására. Azt felelte, jobban szeretné, ha én magamra vállalnám, hogy tisztázom az ügyet a királynéval. Én erre nem vállalkoztam, mert az okosság tiltotta, hogy belékeveredjem egy ilyen intrikába.”
Pedig egy bátor és hűséges léleknek mégis ezt kellett volna tennie.
Ha ez a párbeszéd csakugyan így folyt le Mme Campan és Boehmer közt, akkor két eset lehetséges. Az egyik az, hogy Funck-Brentano ez egyszer téved, Jeanne nem közölte Boehmerrel, hogy az aláírás hamis, Boehmer tehát változatlanul úgy tudta, hogy a királynéval van dolga. A másik eset: Jeanne ugyan közölte, de Boehmer úgy értelmezte, hogy a királyné szándékosan mással íratta saját nevét a szerződés alá, nehogy őt meg lehessen fogni, tehát előre számított arra, hogy idővel le fogja tagadni. Ez nagyon sötét gyanúsítás - de Marie Antoinettet ekkoriban már sötétebb dolgokkal is gyanúsítják. Boehmert gyanújában megerősíti az, hogy Marie Antoinette egy szóval sem reagált köszönő levelére, nem kért felvilágosítást, tehát hallgatólagosan elismerte, hogy a nyakéket megkapta. Számolnunk kell azzal, a gyanúsításnak micsoda szörnyű atmoszférájában él Marie Antoinette. Különben is, Boehmer is Figaro és nincs olyan rossz, amit ne tételezne fel urairól.
Közben Jeanne sem maradt tétlen. Rétaux de Villettenek átadott 4000 fontot, hogy megszökjék; nem akarta, hogy megint rendőrkézre kerüljön és ott ügyetlen vallomást tegyen. Ő maga pedig sürgősen magához kérette a bíbornokot. Előadta, hogy ellenségei indiszkrécióval és dicsekvéssel vádolják (ez eléggé valószínűen hangzott), nincs többé biztonságban a saját házában, el kell rejtőznie. Könyörgött a bíborosnak, adjon neki menedéket palotájában. Éjjel tizenegykor szobalánya kiséretében átlopakodott a bíbornoki palotába. Ezzel a sakkhúzással kettős célt vélt elérni: egyrészt ismét megnyugtatni a kardinálist; ha nem volna tiszta a lelkiismerete, vajjon idejönne a kardinális palotájába? Másrészt sorsát még erősebben hozzákapcsolni Rohanéhoz, mögéje húzódni a veszedelemben, és a kardinálist még jobban kompromittálni.
Másnap Rohan magához kérette Boehmert; helyette üzlettársa, Bassenge jött el. Bassenge csak ezt a kérdést meri megkockáztatni:
- Bizonyos Eminenciád abban a személyben, aki közvetített Eminenciád és a királyné közt?
Rohan kijelenti, nem beszélt ugyan közvetlenül a királynéval, de olyan bizonyos benne, mintha közvetlenül beszélt volna vele. Végül is magára vállalta, hogy megkéri majd Sainte-Jamest, adjon haladékot Boehmeréknek. Néhány nap mulva társaságban csakugyan találkozott Sainte-James-mal és megkérte, legyen egy kis türelemmel.
Ezek után Jeanne augusztus 6-án hazautazott Barba. Miért nem szökött meg? Miért nem ment Angliába? Vagy csodálatos tiszavirág-meggondolatlanságból (mi inkább ezt gyanítjuk), vagy pedig megfontolt ravaszságból: ha ugyanis megszökik, ezzel magára vállal mindent, míg ha marad, ártatlanságát tanúsítja és Rohanra hárítja a felelősséget. Különben is ekkor még biztosra veszi, hogy Rohan és családja diszkréten rendbehoz mindent. Talán még neki is megbocsátanak... és ez úgyis csak holnapután lesz.
Rohan ezekben a napokban élhette élete legnagyobb válságát. Az ékszerész kétségei bizonyára az ő fejében is szeget ütöttek. Mesteréhez, Cagliostróhoz fordult tanácsért. Cagliostro a Nyaklánc-ügyről mit sem tudott, ez a továbbiak folyamán kétségkívül kiderül. Jeanne nyilván nem akarta, hogy rajta kívül még egy szélhámos legyen a dologban és sikerült is Rohant rávennie, hogy mindent titokban tartson a varázsló előtt. Cagliostro, amint mondtuk, olyan vállalkozásnak jósolt diadalmas kimenetelt, amelynek a mibenlétét nem ismerte. Ami elég nagy könnyelműség, ha az ember próféta.
De most már Rohan nem titkolódzik tovább. Elmond mindent őszintén és megmutatja a leveleket. És ekkor megdöbbentő dolog történik. Cagliostro elgondolkozik és a legbecsületesebb, legokosabb tanácsot adja, amit ebben a helyzetben adni lehet. Semmi Apis-bika, semmi galamb, semmi gyertya, semmi Zobiachel. A varázsló és ál-megszállott titokban nagyon okos és körültekintő ember. Mintha a Shakespeare-színész két jambus közt hirtelen lekapná a parókáját és azt mondaná: - Na kérem, most pedig beszéljünk magyarul! - Talán szerette is Rohant; végtére minden oka megvolt rá.
- A királyné sosem írhatta úgy alá a nevét, hogy Marie Antoinette de France - mondja Cagliostro. - Önt kétségkívül megcsalták. Szélhámosság áldozatává esett és csak egy dolgot tehet: vesse magát haladék nélkül a király lába elé és valljon be mindent.
Nincs kétség, hogy ezt kellett volna tennie. A jóságos XVI. Lajos, ha látja Rohan őszinte bűnbánatát és zavarát, nyilván mindent elkövet, hogy ezt az ügyet csendben és feltűnés nélkül felszámolják; hiszen saját érdeke is ezt követeli. Ismét itt állunk egy pillanatnál, ahol minden jóra fordulhatna - és nem fordul jóra.
Rohant jósága, XVIII. századi, érzelmes és gáláns jósága akadályozta meg az egyetlen helyes lépés megtételében.
- Ha ezt megteszem, - mondja Cagliostrónak - az a nő elveszett.
- Ha Ön nem akarja, majd egy barátja megteszi Ön helyett, - mondja Cagliostro, diszkréten felajánlva szolgálatait.
(Az általa tervezett jelenetet eléggé groteszk elképzelni: Cagliostro a király előtt, amint keleti szavak kiséretében előadja a Nyaklánc történetét!)
- Nem, nem, hadd gondolkozzam még - mondja a kardinális.
Ez a határozatlanság volt a veszte; de hát hogyan is tudjon gyorsan határozni ez a védett életű ember, aki helyett mindíg tündér-nagynénjei határoztak? Másrészt: úgy veszett el, mint Milton Ádámja, lovagiasságból, fedezve Éva hibáját.
Itt természetesen felmerül a kérdés, vajjon volt-e valami intimebb kapcsolat Jeanne és Rohan közt? Funck-Brentano, amint franciához illik, egész fejezetet szentel e kérdés megvitatásának. Jeanne a törvényszék előtt később azt vallotta, hogy Rohan a kedvese volt. (Rohan méltóságteljesen tagadta.) Funck-Brentano szerint Jeanne vallomása nem bizonyít semmit; az volt az érdeke, hogy minél inkább azonosnak tüntesse fel magát Rohannal, hogy így Rohan kivételezettségéből minél több háramoljék őrá is. Beugnot, Jeanne bizalmasa, látta Rohan szenvedélyes szerelmes leveleit. Funck-Brentano szerint ez sem bizonyít semmit, hiszen tudjuk, Jeanne milyen élvezettel gyártott fiktív szerelmes leveleket. Különben is Jeanne alkatához hozzátartozik, hogy mindíg szerelmi regényeket költsön maga köré. Ezzel szemben áll az a tény, hogy a kardinális szinte az utolsó percig apró pénzadományokat juttat el Jeannehoz; olyan kicsi összegeket, amilyeneket egy nagyúr nem adhat úri kedvesének, hanem csak egy jobb napokat látott kéregetőnek. Jeanne ezeket az összegeket azért kéri és fogadja el, mert a kardinálisnak nem szabad megtudnia, hogy közben meggazdagodott a kardinális rovására.
Végeredményben nem tudjuk, mi volt kettejük közt; de annyi biztos, hogy senki sem viselkedhetett volna lovagiasabban és önfeláldozóbban Rohannál ebben a válságos pillanatban. És ha felállítjuk egyénisége mérlegét, ezt mindenesetre nagyon is a javára kell írnunk.
Most pedig térjünk vissza Mme Campanhoz. Mme Campan szerény és csendes nő, szürke kis veréb az udvari pávák, sólymok és papagájok fényes sokadalmában. Memoárjairól nevezetes; mindazok, akik Marie Antoinetteről és koráról írnak, természetesen magunkat is beleértve, elsősorban az ő emlékirataiból merítik az intim részleteket. Olyan, mint a régi regényekben az „Én”, aki elmondja a történetet, de maga nem játszik szerepet benne. És most, ebben a döntő pillanatban, ez a szerény kis „Én” robbantja fel mégis az aknát. Igaz, hogy nem tehetett mást. Legyen szabad tehát néhány rövid szóval bemutatnunk, most hogy már a színpadra lép.
Jeanne-Louise-Henriette Genet 1752-ben született, 15 éves korában került a versaillesi udvarhoz, mint Mesdames-éknak, XV. Lajos lányainak felolvasónője. Rendkívül művelt hölgy volt, XV. Lajos egyszer megállította és azt kérdezte tőle:
- Igaz az, hogy Ön négy-öt nyelvet beszél?
- Csak kettőt, Felség, - felelte a lány szerényen.
- Az is elég, hogy a férjét kihozza a sodrából.
Ezekután a király férjhez adta a fiatal Campanhoz, akinek nagytudású apja a királyné kabinetjének titkára volt; 5000 font hozományt kapott és kinevezték première femme de chambrenak.
Marie Antoinette falusi házából Trianonba hivatja Mme Campant, hogy vele próbálja Rosine szerepét. Közben mellesleg megkérdi, mit is akart itt ez a Boehmer: azt mondta, hogy Mme Campan küldte, de a királyné nem fogadta. Ekkor Mme Campan előadja az egész történetet. Marie Antoinette igen izgatott lesz, azonnal elküldet Boehmerért és valami ékszerészeti ürüggyel magához hivatja. Az ékszerész másnap, 9-én meg is jelenik. Marie Antoinette részletesen kikérdezi és felszólítja, hogy foglaljon írásba pontosan mindent, amit tud. Mme Campan szerint a „szemtelen és veszedelmes ékszerész” mindegyre csak ezt hajtogatta:
- Madame, most már nincs itt az ideje, hogy tettessük magunkat, kegyeskedjék bevallani, hogy Önnél van a nyakékem és adasson nekem valami segélyt, mert különben csődbe kell mennem.
Mme Campan szerint Marie Antoinette az ügyet Vermond abbéval és Breteuil báróval beszélte meg, akik mindketten esküdt ellenségei a kardinálisnak. A királyné viszont azt írja II. Józsefnek, hogy az ügyet a király és ő maguk közt döntötték el. Mme Campan a végzet újabb kis mozdulatát látja abban, hogy nem volt éppen az udvarnál Vergennes, a kitünő diplomata, aki az országot annyi háborús veszedelemtől mentette meg. Bizonyára itt is talált volna közvetítő megoldást.
A most következőkben Marie Antoinette-et szenvedélyes oldaláról ismerjük meg. Rohant amúgy is mindíg utálta; most ez az ember gyanúsításaival, feltételezéseivel legmélyebb asszonyi büszkeségében sérti meg. Hogy ő titokban találkozott Rohannal? Hogy pénzt kért tőle?! Nem, ilyesmit egy polgári nő is nehezen viselne el. És a gőgös Habsburg-lány, a század első asszonya... Nem, semmit sem lehet rossznéven venni Marie Antoinettetől. Itt nem lehetett nyugodt és megfontolt; természetes, hogy példás, hangos, osztentativ büntetést kívánt. És ez egyszer még XVI. Lajos is kijött a sodrából. Hiszen őt is a legérzékenyebb pontján sértették meg: férji mivoltában, ott, ahol legerősebbek voltak alacsonyabbrendűségi érzései.
Augusztus 15-én, Nagyboldogasszony napján ünnepségre gyűl össze Versailles: évszázadok óta ezen a napon emlékeznek meg arról, hogy XIII. Lajos a Szent Szűz védelme alá helyezte királyságát és koronáját. Párisból is tömegesen érkezik a nép: ki lovon, ki hintón, ki meg azon a társaskocsin, amelyet akkoriban pot de chambrenak, éjjeli edénynek neveztek gömbölyded alakja miatt.
Reggel minisztertanács a király cabinetjében. Résztvevők: a királyi pár, Breteuil báró és Miromesnil, a főpecsétőr vagyis igazságügyminiszter. Breteuil felolvassa az ékszerészek emlékiratát. Miromesnil mérsékletre és óvatosságra int: Rohan családjára kell gondolni. Miromesnil reszket a tündér-nagynénik nyelvétől. Breteuil azonban példát akar statuálni; vérmes és erőszakos természet, az az ember, aki mindennek a lényegét abban látja, hogy rendnek kell lenni. És erkölcsi felháborodása kitünően álcázza Rohannal szemben érzett régi ressentimentját; Rohan még Bécsben megsértette. XVI. Lajos Miromesnil véleményére hajlik. Felszólítja Breteuilt, hogy hívja be a kardinálist.
Rohan ugyanis a többi előkelőséggel együtt a palotában van, arra vár, hogy mint nagy-alamizsnás az ünnepi szentmisét celebrálhassa. Hívják és belép teljes főpapi ornátusában. Skárlátszínű selyem reverenda van rajta és angol csipkéből készült karing.
- Mon cousin, - mondja a király - hát hogy is volt azzal a gyémántnyakékkel, amelyet a királynénak vett?
Rohan elsápad.
- Sire, most már tudom, megcsaltak; de én nem csaltam.
- Ha így áll a dolog, mon cousin, akkor nincs mitől tartania. Mindenesetre magyarázza meg, mi történt.
A király hangja elég szelíd, de mit számit Rohannak a király? Marie Antoinette ott áll, szemében semmi más, mint harag, gőg és gyűlölet. Rohan térde remegni kezd, közel van az ájuláshoz. A király észreveszi ezt és felszólítja, foglalja össze írásban a mondanivalóját. Magára hagyják.
Ilyen lélekállapotban nem lehet kellemes dolog fogalmazni. Rohan mégis összehoz néhány sort; most már nem tehet mást, mint hogy azt vádolja, aki igazán bűnös, Jeanne de la Motteot. A királyi pár és a miniszterek visszatérnek. Kérdőre vonják, hol vannak a királyné nevével aláírt iratok. És ugyanazt mondják, amit Cagliostro: udvari főméltóság létére hogyan hihette, hogy a királyné úgy írja alá a nevét: Marie Antoinette de France? Ezt csak egy cseléd képzelheti. Rohan azt feleli, az iratokat átadja majd a királynak, az ékszert pedig kifizeti. A király kijelenti, hogy ilyen körülmények közt kénytelen elrendelni a bíbornok letartóztatását.
- A királyné neve értékes a szememben - mondja.
Rohan kérleli a királyt, ne szégyenítse meg a nagy nyilvánosság előtt, ne hozzon ilyen gyalázatot családjára.
A király talán hajlanék is szavára, de ekkor a királyné kirobban. Idegesen és hangosan beszél és közben sírva fakad. Szemrehányásokat tesz Rohannak.
- Hogyan tételezhette fel, hogy leveleket írok, amikor kilenc éve szóba sem állok Önnel?
A királyné szava dönt.
Eközben a fényes udvari nép, amely megtölti a kinti termeket, izgatottan várakozik. A misének már rég el kellett volna kezdődnie. Érzik, hogy van valami a levegőben. Nyugtalan suttogás, csoportok képződnek, vihar előtti hangulat.
Végre Rohan halálsápadtan kilép az üvegajtón, mögötte Breteuil. Breteuil arca vörös az örömtől, a váratlan nagy elégtételtől. Harsányan odakiált Villeroi hercegnek, a testőrök kapitányának:
- Tartóztassa le a bíbornok urat!
Rohannak keresztül kell mennie Versailles végtelen termein. Jobbra és balra, előtte és mögötte, a megdöbbent francia arisztokrácia. Az arcok egy nagy arccá olvadnak össze elhomályosuló szeme előtt, forog a végtelen sok tükör, lármázva zuhan rá a nagy ablakokon át a napsugár. Lába alatt mint széttört üveg recseg és csikorog az Ancien Régime.
A formális elfogatás csak kint történik meg, a Galerie des Glaces-on, a végzetes Tükörfolyosón, ahol száz év mulva majd kikiáltják a német császárságot, a porig alázott francia gloire színhelyén, majd további ötven év mulva itt iratják alá a németekkel a versaillesi békét. A Tükörfolyosóra mindenki bejöhet; most is tele van a néppel, amely hajnalban kijött Párisból az ünnepélyre. Riadtan látják, amint Villeroi herceg átadja a kardinálist Jouffroy testőrhadnagynak: a fényes egyházfejedelmet, ragyogó ünnepi ornátusában! A két utolsó Lajos békés uralkodása nem szoktatta hozzá a párisiakat ilyen látványossághoz. Ezek a felületes, bőbeszédű és meglehetősen vallástalan emberek is elnémulnak a névtelen irtózattól.
Csodálatos módon Rohan eddigre megnyugodott. Ő az egyetlen nyugodt és cselekvő ember az egész roppant sokadalomban; a számtalan nagyúri ős, hiába, ilyenkor mégis döngő léptekkel hazajár a lélekben, a döntő és borzalmas pillanatokban, amikor elveszti a fejét az az ember, akiből nem beszél egy évezred öröksége. Rohan nyugodt hangon irónt kér Jouffroytól, vörös négyszögletes bíbornoki süvegén felír néhány szót egy papírlapra, azt átadja hajdujának, mond neki valamit németül és a hajdú elsiet. A kardinálist lakosztályába vezetik.
Másnap az Hotel de Strasbourgba viszik, ott előtte lefoglalják írásait és lepecsételik a palotát. De a vörös portefeuille, amelyben a „királyné levelei” voltak egyéb diszkrét írásokkal együtt, már eltűnt. A hajdú ugyanis előtte való nap a kardinális írásával lóhalálban Párisba rohant, ott ezeket mondta:
- Minden elveszett, a kardinálist elfogták! - átadta az írást Georgel abbénak és összeesett. Georgel nem esett össze; teljesítette a levélben foglalt parancsot és megsemmisítette a leveleket.
Jeanne Beugnot kiséretében augusztus 17-én Clairvauxban volt, a híres, Szent Bernát emlékéről nevezetes kolostor vendégeként. Az apát fényesen fogadta a hölgyet, akiről tudta, hogy a nagy-alamizsnás különös jóindulatában áll. Éppen vacsoránál ültek. Előzőleg türelmetlenül várták Maury abbét, a híres egyházi szónokot, Mirabeau későbbi vetélytársát. (Ő az, akinek egy prédikációja után XVI. Lajos azt mondta: - Kár, hogy nem beszélt egy keveset a vallásról is, akkor igazán mindenről beszélt volna.) Maurynak kellett volna elmondania az ünnepi szentbeszédet Szent Bernát tiszteletére. De minthogy csak nem jött, leültek nélküle az asztalhoz.
Ekkor robbant be az abbé izgatottan:
- Mi az? Maguk még nem tudják? Hát hol élnek? Rohan herceg bíbornokot letartóztatták. Valami gyémántnyakékről beszélnek...
Jeanne rosszul lett.
Kiment, befogatott és Beugnot kiséretében elhagyta az apátságot.
Mikor a kocsiban ültek, már magához tért.
- Cagliostro műve az egész - jelentette ki a meglepett Beugnotnak.
Azután hallgatásba mélyedt. Megvetéssel fogadta Beugnot tanácsát, hogy meneküljön Angliába, amíg nem késő. Magában már haditervét dolgozta ki: hogyan lehet az egész történetet Cagliostróra hárítani.
Másnap reggel négy órakor letartóztatták. A jóindulatú rendőrségnek nem volt semmi kifogása az ellen, hogy La Motte gróf, aki egyébként igen flegmatikusan viselkedett, leszedje feleségéről a fényes ékszereket és gondosan eltegye jobb időkre.
Rivarol, a szellemes és hóbortos Rivarol, ezt írta: „M. de Breteuil kiragadta a kardinálist Mme de La Motte kezéből és a királyné homlokához vágta, ahol az nyomot hagyott.” A kép igen groteszk, - de kifejező.

TIZEDIK FEJEZET
A BASTILLE, A PARLAMENT ÉS A KIRÁLY.
„De Launay úrnak. Azért írom ezt a levelet, hogy fogadja Bastille váramba Rohan kardinális kuzinomat, és tartsa ott további rendelkezésemig, amihez kérem önnek Isten segítségét.
Kelt Versaillesban, 1785 augusztus 16-án.
Lajos.              
Breteuil báró.”
Így hangzik a királyi elfogatóparancs, a lettre de cachet, amelynek alapján augusztus 16-án éjjel De Launay, a Bastille kormányzója (az a De Launay, akit 1789-ben megölnek a Bastille lerombolásakor) és D’Agoult gróf testőrparancsnok Rohant kocsin a Bastilleba kísérte. 16-át még otthon töltötte, még látták szalonjának nagy ablakában, amint majmával játszott - talán búcsúzkodtak. 18-án hajnalban egy másik lettre de cachet alapján letartóztatják Jeanne de la Motte-ot. A gróf ellen nem érkezett elfogatási parancs; elindul Párisba, hogy feleségét megvédelmezze - de útközben meggondolja magát és inkább Londonba utazik.
A Bastillenak a mai látogató már csak a hűlt helyét találja: a kerek Place de la Bastillet és közepén a magas emlékoszlopot; hiszen ezt a Bastillet rombolták le az emlékezetes Quatorze Juillet-n, július 14-én, amely azóta is nemzeti ünnepe a franciáknak, mert aznap kezdődött Franciaország és a világ népeinek szabadsága.
A Bastille nagy kerek alakú erődítmény volt, majd később, amikor már Páris nem szorult védelemre, börtön, tehát ugyanazt a szerepet töltötte be, mint a londoni Tower. És hogy annyira gyűlöletes lett, hogy mintegy a zsarnokság térbeli jelképévé vált, azt elsősorban a lettre de cachet-knak köszönhette, amelyeknek áldozatait főkép ide börtönözték be. De nemcsak ide; minden vidéknek volt ilyen Bastille-ja, s a kórházakba, az őrültek házába és magánhelyekre is csuktak el embereket.
A lettre de cachet, amint mondtuk, elfogatóparancs; jellegzetessége az, hogy maga a király adja ki, minden megokolás nélkül; akit ilyen lettre alapján tartóztatnak le, nem kerül bírái elé, hanem addig marad a börtönben, míg a király jónak nem látja szabadon bocsátani. „A Bastille”, mondja egy kortárs, „olyan hely, ahová mindenki bekerülhet rangjára, korára, nemére való tekintet nélkül, nem tudni miért, és ott maradhat nem tudni meddig, várva, hogy kiszabaduljon nem tudni hogyan.”
A kortársak úgy tudták, voltak a rendőrségnek megbizottai, akiknél nagy áron már kész lettre de cachet-kat lehetett vásárolni, csak a nevet kellett kitölteni; továbbá, hogy a Bastilleban és a király egyéb börtöneiben sokan sinylődtek életük szomorú végéig egyszerűen azért, mert egy lettre de cachet alapján elfogták őket és azután elfeledkeztek róluk. 1784-ben szabadult ki 35 éves fogság után Latude, akit egy Pompadour ellen tervezett pokolgépes merénylet miatt csuktak be; Malesherbes pedig egy szerencsétlenről beszélt, aki megvakulva és elhagyatva került ki és azért könyörgött, hogy engedjék vissza a börtönbe. A Bastille nem volt kellemes hely. Malesherbes egyszer azt mondta Maurepas miniszterelnöknek, mutassák meg XVI. Lajosnak a Bastillet.
- Azt már nem - felelte Maurepas. - Akkor soha többé senkit sem csukatna oda.
Az utóbbi évtizedek francia szellemi életében szinte hangadóak voltak a royalista felfogású írók és történészek, akik részben szellemes érveléssel, részben pedig adatok hatalmas tömegével bizonyították, hogy az Ancien Régime nagyobbára ártatlan azokban a bűnökben, amelyeket a forradalom, majd a XIX. század szabadságpárti történetírása a fejére olvasott. Az utóbbiak, az adatok alapján ítélkezők közé tartozik Frantz Funck-Brentano is; ő az, aki a Bastille egész dokumentumanyagát áttanulmányozta és arra a meglepő eredményre jutott, hogy a lettre de cachet egyáltalán nem volt a zsarnokság kegyetlen fegyvere, hanem ellenkezőleg, a társadalom számára rendkívül hasznos intézmény.
A lettre de cachet előnye az volt, hogy gyors fellépést biztosított az igazságszolgáltatásnak olyan esetekben, amikor az akkori bűnvádi eljárás nehézkessége miatt a törvényes ítélet esetleg évekig is elhúzódott volna. Azonkívül ezzel az eszközzel lehetett élni olyan ügyekben, amelyek nem estek a büntető igazságszolgáltatás jogkörébe és mégis a királyi hatalom beavatkozását követelték. Így elsősorban családi ügyekben.
A lettre de cachet kiállítását ugyanis gyakran szülők kérték gyermekeik ellen: pl. ha fiuk javíthatatlanul könnyelmű kártyás volt, ilyen módon lehetett fegyelemre szoktatni, továbbá elejét venni a nyilvános elfogatásnak és tárgyalásnak s a családot megvédeni a szégyentől. Funck-Brentano általában a régi francia családi élet védelmét látja a lettre de cachetban; felfogása szerint az Ancien Régime világrendje a család hatalmán és tiszteletén alapult és rombadőltének legfőbb oka az, hogy a család a XVIII. századi filozófia hatása alatt elvesztette régi tekintélyét. Ha pl. egy nemes ifjú polgári lányt akart elvenni és ilymód családját megbecsteleníteni, akkor az eljárás igen egyszerű volt: egy lettre de cachet alapján becsukták a fiút vagy a lányt és addig tartották fogva, amíg jobb belátásra nem tértek. A legnagyobb feltűnést természetesen nem ezek az esetek váltották ki, hanem azok, amikor egy írót a nemességgel szemben tanusított túlságosan önérzetes fellépése miatt börtönöztek be, mint Voltairet és Beaumarchaist, de az ilyen esetek - legalább is Funck-Brentano szerint - nagyon elszigeteltek voltak.
Bár minden tiszteletünk Funck-Brentanoé, akinek jelen írásunk oly sokat köszönhet és bár egy pillanatig sem merjük kétségbevonni adatainak helyességét - elvi szempontból mégsem adhatunk igazat neki. Inkább a derék Cagliostrónak adunk igazat, akit szintén bebörtönöztek ártatlanul a Bastilleba és kiszabadulása után ezt írta Angliából Levél a francia néphez című röpiratában: „Nektek, franciáknak mindenetek megvan, ami a boldogsághoz szükséges: termékeny föld, szelíd éghajlat, jó szív, bájos vidámság, géniusz és grácia, nincs párotok a tetszés művészetében, nincs mesteretek a többiben. Nem hiányzik nektek, barátaim, más, mint egy csekélység: hogy biztonságban fekhessetek ágyatokban, ha kifogástalan emberek vagytok.”
A francia forradalom, hiába, nagyon is megnövelte az emberi méltóságra vonatkozó elképzeléseinket. Akárhogy is igyekszünk, a legtöbben már nem tudjuk égbekiáltó bűnnek tartani még azt sem, ha egy nemesember polgári lányt akar feleségül venni, és ha arra hivatkoznak, milyen szégyen volt ez akkoriban a családra nézve, azt mondjuk magunkban: tant pis, annál rosszabb a családra nézve. Bár nem idegen tőlünk a történelmi relativizmus, bár jól tudjuk, hogy minden kort a saját mértéke szerint kell megítélni, mégis azt hisszük, minden csillagkép alatt (minthogy a csillagok mégis mindíg ugyanazok) a szabadság többet ér a szolgaságnál. De úgy látszik, az egykorúak is így érezték, mert hiszen első dolguk volt, hogy lerombolták a Bastillet, és az akkori Funck-Brentanok semmiféle érvelése és adatai nem győzhették meg őket arról, hogy nincs igazuk.
Ide, a Bastilleba kerülnek most lassankint történetünk szereplői valamennyien. Jeanne 20-án érkezik meg; vallomása alapján 23-án idehozzák Cagliostrót és feleségét. Jeanne egyáltalán nem ijed meg. Rövid idő alatt zsonglőr- és majomügyességgel kidolgozta az egész hazugságrendszert: mindenről Cagliostro tehet.
De hiába, az igazság kezd kibontakozni és eszköze ezúttal nem más, mint a derék Père Loth, a ferencesrendi szerzetes, Jeanne házikáplánja és majordomója. Lothnak az volt a becsvágya, hogy megkapja a királyi prédikátor címét; ezért arra törekedett, hogy egy pünkösdkor ő prédikálhasson a király színe előtt. Kiöntötte szívét Jeannenak, s az megígérte, hogy szólni fog érdekében Rohannak, a nagy-alamizsnásnak, aki a királyi ház lelkészi karának élén állt. Rohan felszólította Lothot, mutassa meg az elmondandó beszédet, majd a szöveget átadta vikáriusának, Georgel abbénak, aki a beszédet használhatatlannak találta. Rohan most Jeanne kérésére egy jobb beszédet adatott Loth atyának, aki tűrhetően el is mondta a király színe előtt.
Lehet, hogy Loth atya ettől kezdve éberen őrködött a királyi ház érdekein; vagy pedig a kardinális iránt érzett nagyobb hálát, mint pártfogónője iránt: elég az hozzá, hogy a bíbornok elfogatása után felkereste Georgel abbét. Georgel abbé ugyanaz Rohan mellett, mint Mme Campan Marie Antoinette mellett: a klasszikus drámák elengedhetetlen confident-ja, bizalmasa (láttuk, Ducis még Hamlet alakjai mellé is ad egy-egy bizalmast), mindent meghallgat, de maga nem csinál semmit. Georgel is hűségesen beszámol az eseményekről, mint Mme Campan - és neki is van egy pillanata, amikor tevékenyen lép fel: ez az a pillanat, amikor meghallgatja és ura javára értékesíti Loth atya leleplezéseit.
Père Loth összehasonlítja Rétaux de Villette kézírását a Marie Antoinette de France-szal szignált levelekével, és íme kiderül, hogy a két írás azonos. Elmondja, hogy Jeanne, mielőtt elszökött házából, elégette azokat a leveleket, amelyeket állítólag Rohantól kapott. Emlékszik arra az esetre, amikor Olivát kivitték Versaillesba; neki is feltűnt, hogy a leány mennyire hasonlít a királynéra. És azt is sejti, hogy a grófné sok pénzt csalt ki a kardinálistól, talán a nyakéket is.
Georgel abbé emlékirataiban világosan látja Jeanne ördögi szerepét; de nemcsak őt vádolja Rohan bukásáért, hanem fínom, burkolt módon a királynét is. Vádjának alapja az, hogy a királyné, amikor megkapta az ékszerészek levelét, nem szólt azonnal, hogy a nyakékről nem tud semmit, nem rendelte, nem is kapta meg. Georgel szerint azért nem szólt, hogy a gyűlölt Rohan még jobban belebonyolódjék ebbe az ügybe. A sorok közt azt sem tartja kizártnak, hogy Jeanne de la Motte a királyné megbízásából vagy legalább is tudtával ugratta be a kardinálist.
„Bassenge”, írja, „1797-ben Bázelben kérdésemre nem tagadta, sőt formálisan beismerte, hogy a per folyamán tett kijelentései, valamint társának, Boehmernek vallomása Breteuil báró utasítása alapján hangzottak el; ha nem is követték vakon a miniszter parancsát, mégis kénytelenek voltak hallgatni arra vonatkozólag, amit a báró nem akart, hogy elmondjanak. Eme leleplezés után hogyan menthetnők fel Őfelségét bizonyos bűnös egyetértés (connivence) vádja alól, amelyet nem lehet összeegyeztetni sem világnézetével, sem rangjával. Az olyan tisztességtelen eljárás, mint La Motte asszonyé, aki visszaélt a királyné nevével, hogy büntetlenebbül és merészebben hajthasson végre egy ilyen nagyszabású lopást, fel kellett hogy háborítsa a fejedelmi személyt. Hogyan lehet az, hogy felháborodása mégsem robbant ki azonnal? Ha a királyné megsértett becsületének első indulatát követi, minden bizonnyal figyelmezteti az ékszerészeket, hogy legyenek óvatosak. De még ha fel is tesszük, hogy a királyné bosszút akart állni a bíbornokon és el akarta veszíteni, akkor is az, ami történt, és az, amit megtudott, untig elég lett volna ahhoz, hogy a kardinálist kényszerítsék, mondjon le udvari állásáról és vonuljon vissza egyházmegyéjébe. A királyné igazságszolgáltatása miatt senki sem panaszkodhatott volna; a nagy-alamizsnás kellőkép megszégyenült volna hiszékenységéért; a Rohan-házat lesujtotta volna a kegyvesztés, de nem állt volna módjában tiltakoznia ellene; nem lett volna sem botrány, sem Bastille, sem bűnvádi eljárás. Marie Antoinette nyilván így is tesz, ha saját gondolatait követi; de két olyan emberre hallgatott, akit különféle indítékok hevítettek.” A két ember, akire Georgel céloz, Vermond abbé és Breteuil báró, a kardinális esküdt ellenségei.
Mme Campan később írta emlékiratait, mint Georgel. Tisztázta a királynét a connivence vádja alól azzal, hogy a királyné megkapta ugyan az ékszerészek levelét, de egy betűt sem értett belőle és tovább nem törődött vele. Mme Campan könyvéből viszont az tűnik ki, hogy amint a kardinális környezete a királynét, hasonlókép a királyné és környezete igazságtalanul gyanusította a kardinálist. Marie Antoinette feltételezte Rohanról, hogy felhasználva a királyné nevét és hamisított aláírásait, kicsalta a nyakéket Boehmeréktől, hogy javítson vele híresen rossz anyagi helyzetén. Rohannal kapcsolatban szorongása odáig ment, hogy attól félt, Rohan és bűntársai elrejtették a nyakéket a hálószobájában és majd az alkalmas pillanatban megtalálják és hamis váddal illetik, mint a középkori legendákban szokás. - Akárhogy is volt: ha semmi mást nem tudnánk az esetről, a nagy-alamizsnás véleménye a királynéról és a királyné véleménye a nagy-alamizsnásról magában is mindennél beszédesebb helyzetkép a francia királyság utolsó napjaira vonatkozólag.
Jeannenak sikerült a Bastilleból értesítenie Nicole d’Olivát, hogy sötét rágalmak alapján elfogták és Nicolet is veszedelem fenyegeti a Vénusz Lugasa miatt, ha nem menekül azonnal. Oliva ezidőszerinti gavallérjával, Toussaint de Beausire-ral mindjárt Brüsszelbe utazott. A párisi rendőrség hamarosan megtudta tartózkodási helyét, értesítette is a brüsszeli francia követséget; Olivát és udvarlóját elfogták és becsukták. De kiadatásuk nem volt egyszerű dolog. Brabant tartomány ősi privilégiumai közé tartozott, hogy nem köteles kiadni a menekülteket, csak abban az esetben, ha maguk kérik kiadatásukat. A rendőrség tehát elküldte legravaszabb emberét, bizonyos Quidor nevezetűt, aki rövidesen rá is vette Olivát, hogy saját érdekükben kérje kiadatásukat, ami meg is történt, és a francia kormány, amely a legmeglepőbb alkalmakkor mutatkozott takarékosnak, még hazaszállíttatásuk költségeit is velük fizettette meg, azután becsukatta mindkettőjüket a Bastilleba.
Néhány hónap mulva követte őket Rétaux de Villette is. Rétaux Genfbe szökött, itt fogták el és innen adták ki. Sokkal bonyolultabb volt a helyzet La Motte körül. La Motte ugyanis Angliába ment és Anglia már akkor is nagyon kényes volt ilyesmiben. Menekültjeit nem adta ki semmi szín alatt sem; és a francia kormány akkoriban különben sem volt népszerű Londonban.
Minthogy arra semmi remény nem nyílt, hogy az angol hatóságok kiadják La Motte-ot, a párisi rendőrség elhatározta, hogy elraboltatja. Az erre irányuló kísérlet valóságos detektív-regény. Úgy látszik, vannak örök dolgok a kriminalisztikában is. La Motte Edinburghban élt egy Benevent Dacosta nevű öreg olasz nyelvtanár családjánál, mint fizető vendég; úgy gondolta, így kelt legkevésbbé feltűnést, azt hiszik róla, hogy családtag. Dacosta azonban nemcsak nyelvtanár volt, hanem üzletember is és ajánlatot tett Adhémar gróf londoni francia követnek, hogy 10.000 guinea fejében eladja neki La Motte-ot; bár rösteli a dolgot, írta, de szegénysége kényszeríti erre a lépésre.
A terv értelmében két rendőrtiszt Newcastleba utazik, itt találkozik majd Dacostával és La Motte-tal; két másik rendőrtiszt pedig, az egyik az ügyes Quidor, egy Shields nevű kikötővárosban várja őket, ahová gyakran jönnek francia hajók szénért, s így az ő hajójuk nem fog feltűnést kelteni. Az öreg Dacosta La Motte-ot Shieldsbe csalja, itt altatót öntenek a borába és alvó állapotban a hajóra viszik - a klasszikus recept.
A francia rendőrök nagyon óvatosan és kedvetlenül jártak el; tudták, hogy az angolok, ha elcsípik, irgalmatlanul felakasztják őket.
A terv nem sikerült. Először is azért, mert La Motte gyanut fogott és nem volt hajlandó Shieldsbe menni. Másodszor azért, mert Shieldsben nem találtak megfelelő házat és ha találtak volna is, Dacostának nem volt pénze, hogy kibérelje. Harmadszor és főkép azért, mert az olasz megijedt; félt, hogy mégsem sikerül, őt pedig felakasztják. Inkább elárulta az egész tervet La Mottenak, aki - már ismerjük arany kedélyét - cseppet sem haragudott és a két jóbarát együtt költötte el az 1000 guineát, amelyet Dacosta előlegbe kapott a franciáktól.
Rohan pedig a Bastille fogja. Kényelme miatt nem kell aggódnunk: a tisztikari épület legnagyobb lakosztályát bocsátották rendelkezésére, három inasát magával vitte, ellátására napi 120 frankot irányoztak elő. (Szorozd meg tízzel?) Asztalánál fejedelmi módon étkeztek és azt láthatta vendégül, akit akart. Adott húsz terítékes lakomát is, pezsgővel és osztrigával. Látogatóinak rendkívül nagy számára való tekintettel a Bastille felvonóhídját napközben kivételesen nem húzták fel. Délutánonkint a torony terraszán sétált barna redingote-ban és szemébe húzott nagy kalappal, a párisiak nagy csődülete pedig alulról gyönyörködött benne. A városban másról sem beszéltek, mint peréről és a külföld is óriási érdeklődést tanusított iránta.
A király vizsgálóbírókul először a szabályok értelmében Breteuilt mint Páris miniszterét és Thiroux de Crosne rendőrfőnököt jelölte ki. De Rohan visszautasította az elsőt, mint személyes ellenségét, a másodikat pedig, mint túlságosan alacsonyrangú személyt ahhoz, hogy őt kihallgathassa. Megbízták tehát Vergennest, a külügyminisztert és Castriest, a tengerészeti minisztert. A kardinális hűvösen, okosan és az igazságnak megfelelően vallott.
Sokkal viharosabb Jeanne kihallgatása. Hónapokon át mindennap ott ül a „sellette”-en, a vádlottak padján, vagyis inkább zsámolyán. Szembenéz minden tanuval. Ha védelmi rendszerét egy helyen kikezdik, egy szempillantás alatt betömi a rést, „kapásból” ki tud vágni három-négy új adatot; és főkép remekül kezeli a hisztériás nők örök fegyverét: Rohannak, aki kérdőre vonja, honnan volt annyi pénze, szemébe vágja, hiszen az ő szeretője volt; Planta bárónak, aki különösen határozott vádakat szögez neki, azt feleli, Planta csak azért beszél így, mert erőszakot akart elkövetni ellene és póruljárt; Père Lothot azzal vádolja, hogy szerzetes létére kicsapongó életet él, nőket szállított La Mottenak; részletesen kiteregeti Nicole d’Oliva erkölcseit; Cagliostrónak szemére veti, hogy galambjának szólította és állandóan turbékolt. Cagliostro szemét az égre emeli, nagy szónoklatot mond, Istent hívja tanuul és ontja az olasz és „arab” szavakat. De hiába: ha Jeanne kinyitja a száját, a piszok és ocsmányság csúszósan undorító atmoszférája árad el és elködösíti a látást.
Jeanne védekezése mindig azt a félelmetes jelenetet juttatja eszünkbe, amikor a kutyák sarokba szorítanak egy macskát. A macska, amikor látja, hogy nem szaladhat már fel a falra, hirtelen szembefordul üldözőivel, váratlanul kétszer akkora lesz, mint addig volt, fúj és olyan ijesztő hangot ad, mintha pokolgép volna, mely azonnal explodál. Ha a bátorság jelképes szobrát kellene elkészítenünk, ennek sarokba szorított macskát kellene ábrázolnia.
Carlyle azonban kétségbevonja Jeanne bátorságát. „Vajjon csakugyan volt La Motte asszonyban valami jellembeli nagyság, transzcendens merészség, amely már egy fattyú heroizmusa? Nagy, kétségenkívül nagy a drámai és színészi tehetsége; de egyébként sajnálkozva azt kell felelnünk: nem. Köpönyegforgatóné Úrhölgy csakugyan „a vehemens élet egy szikrája”, de a bátor nőtől világok választják el. Nagy tulajdonságát inkább negatívnak lehet tekinteni: a légy ,megszelidíthetetlensége’; a viaszosvászon ruha ilyen, minden lepereg róla, mint a víz.”
A légy hasonlata igen találó; de vajjon nem bátor állat a légy? Nem állítjuk, hogy erkölcsi érték Jeanne hisztériás bátorsága - de hogy bátorság, óriási bátorság, nem mernők kétségbevonni. Carlyle máshelyütt azt mondja Jeannenak: „Megérdemelted volna, hogy Johanna pápanő légy, azokban a régi időkben”; és nem kellett pokoli bátorság ahhoz, hogy valaki Johanna pápanő legyen?
XVI. Lajos Rohan szabad választására bízta, hogy vajjon ő maga, a király ítélkezzék-e fölötte, vagy pedig a parlament. Rohan a parlament mellett döntött egy levélben, amelyet aláírtak családjának tagjai is, jelezve, mennyire azonosítják magukat vele. A levél rendkívül ravasz, tulajdonképpen eléggé agresszív:
„Sire, azt reméltem, hogy a kihallgatás alkalmával bizonyítékokat nyujthatok, amelyek meggyőzik Felségedet arról, hogy cselszövés játékszere voltam. Ez esetben nem kívánhattam volna más bírát, mint az Ön igazságosságát és jóságát. De miután a szembesítés megtagadása megfoszt ezen reményemtől, a legtiszteletteljesebb hálával elfogadom Felséged engedélyét, hogy ártatlanságomat törvényszéki formák közt bizonyíthassam.”
Ez annyit jelent: ha ártatlannak tartasz, hajlandó vagyok alávetni magam ítéletednek; de ha nem, ítéljen közöttünk a parlament.
Rohan nagyon jól tudta, mit választ. A parlament volt a francia király legnagyobb ellensége. És XVI. Lajos, miután Marie Antoinette nőies haragjának engedve elkövette azt az első baklövést, hogy Rohant nyilvánosság előtt, nagy botrány közepette fogatta el, most elköveti azt a százszor nagyobb, jóvátehetetlen baklövést is, hogy átadja ellenségeinek, ítélkezzenek azok, tehát ha úgy tetszik, ítélkezzenek fölötte és a király fölött.
Északi ismerősünk, Haga grófja bizony nem így tett volna. A Nyaklánc-perre vonatkozólag a svéd király a következőket írta bizalmasának, C. F. Scheffer grófnak: „Én azt tanácsoltam volna, ha megkérdeznek, ne adjanak ekkora éclat-t ez ügynek, amely nem érinti a királynét, de ha perre kerül a sor, sok kellemetlen magyarázatot fűzhetnek hozzá. Nekünk uralkodóknak - ha egyébként inkább ki vagyunk téve a gáncsnak, mint az emberiség többi tagja - az az előnyünk, hogy a pénzzel kapcsolatos alacsony hibákkal nem vádolnak és nem gyanusítanak bennünket. De ha magunk igyekszünk mentegetőzni, akkor látszólag elismerjük egy ilyenfajta ballépés lehetőségét, már pedig a közönségnek ez magától sosem jutna eszébe.” - Úgy érzi tehát, a Nyaklánc-per az egyetemes királyi intézmény tekintélyének árt, és igaza is van.
Az ügyetlenségen kívül mivel okolhatjuk mégis meg, hogy a király kiengedte kezéből az ügyet és átengedte a parlamentnek? Fel lehet tételezni, hogy ezt is a királyné befolyása alatt cselekedte. Nagyon érdekes az, amit erre vonatkozólag Napoléon mondott egy bizalmasának Szent Ilona szigetén, ahol ráért elmélkedni:
„A királyné ártatlan volt és hogy ártatlanságának nagyobb publicitást adjon, azt akarta, hogy a parlament bíráskodjék ebben az ügyben. Az eredmény az lett, hogy mindenki bűnösnek tartotta a királynét és ez aláásta az udvar hitelét.”
Amint ismeretes, a párisi parlament ebben az időben nem törvényhozó testület, nem képviselőház, hanem a legfőbb törvényszék. Nemcsak Párisnak van parlamentje, hanem több nagy vidéki városnak is. Tagjai tisztségüket pénzen vásárolják, mint valamennyi bírói tisztséget a francia királyságban. Ilymódon a parlament tagjai évszázadok óta a vagyonos nagypolgárságból kerülnek ki. A francia társadalmi fejlődés egyik legfontosabb vonása éppen az, hogy itt a királyi hatalom igen korán megerősödött s ennek következtében a nagypolgárság nem alakult önkormányzatra törekvő városi patriciátussá, mint Olaszországban, Németországban, Flandriában, hanem a király szolgálatába állt, belőle kerültek ki a jogászok és államhivatalnokok.
A nagypolgárságnak is legelőkelőbb része az, amely a törvénykezést tartja kezében; többnyire már nemességet nyertek és gyüjtőnevük noblesse de robe; a robe, ruha itt a bírói talárt jelenti.
Egyesek közülük nagyon gazdagok, palotájuk van a városban, kastélyuk vidéken és úgy élnek, mint az igazi nemesség, amelyet megkülönböztetésképen noblesse d’épée-nek, a kard nemességének neveznek. Egyesek adósság dolgában is felveszik a versenyt a vérbeli arisztokratákkal. Jövedelmük általában jelentékeny. D’Aligre-t, a párisi parlament első elnökét, aki a mi perünkben is elnököl, évi 700.000 fontra becsülik. De ha akadnak is közöttük olyanok, akikben fellelni a kiváltságosak minden hibáját, nagyrészük mégis igen tisztességes, csaknem puritánosan komoly és egyszerű ember, eszménye a nagypolgári eszmény: józanság, megbízhatóság, kérlelhetetlen tisztesség.
A XVIII. században a francia királyságnak már valamennyi intézménye kissé avult és korhadt, mindenhová visszaélések férkőztek be, az igazságszolgáltatás sem kivétel. Azok, akik reformokat akarnak, természetesen ezt sem kímélik. Kifogásolják, hogy a bírák gyakran túlságosan fiatalok, tapasztalatlanok és műveletlenek; hogy nem függetlenek bizonyos befolyásoktól. A perköltségek elviselhetetlenül magasak, nagy pénzeket kell kifizetni a titkároknak, hogy kissé meggyorsítsák a rendkívül lassú ügymenetet és az huisser-knek, hogy kikézbesítsék a már meghozott ítéleteket. A büntetésrendszer elavult, kegyetlen és inhumánus. Franciaországban is hatnak az olasz Beccaria tanai, aki a büntetőrendszer gyökeres megváltoztatását sürgeti. Követelik a börtönreformot is; 1782-ben meg is szűnik a szörnyű For l’Évèque-börtön, ahol az esős évszakban a foglyok vízben álltak és felépül az Hotel de la Force, ahol minden fogolynak külön ágya van, a kortársak szemében az egész börtön megdöbbentően tiszta és kényelmes.
A királyok több ízben megkísérelték megreformálni az igazságszolgáltatást, de minden szándékuk meghiusult a parlament makacs ellenállásán. A francia parlament a történelem egyik legkonzervatívabb testülete volt. Minden új törvényben és általában minden új dologban ősi kiváltságainak és jogainak sérelmét gyanította. Csodálatos, mi minden ellen tiltakozott a párisi parlament: a „kisposta” ellen, amely magánszemélyeknek kihordta a leveleket és csomagokat, a burgonyaevés ellen, a hánytatószerek használata ellen. Legfőképen pedig minden reform ellen. A XVIII. században a királyok minden jóindulatú reformtörekvése a parlament ellenállásán bukott meg.
Népszerűségének mégsem ártottak sem a visszaélések, sem a nyakas konzervativizmus, sem Voltaire, Diderot és az egész reformpárti filozófus-tábor maró szellemességű támadása. Nem vesztette el népszerűségét, mert voltak kiemelkedő, harcos és rettenthetetlen tagjai, akik az ország szemében a szabadság eszméjét képviselték.
E férfiak eszményképe a század eleje óta az angol alkotmány. XVI. Lajos koráig már ki is érik politikai elméletük: elismerik ugyan, hogy minden hatalom tulajdonosa és minden igazságszolgáltatás egyedüli osztója a király személye, mégis szükség van bizonyos közvetítőre király és nép között, közvetítőszervre, amely ellenőrzi a király által hozott törvényeket; ez a parlament.
A valóságban a parlament évszázadok óta gyakorolta is ezt az ellenőrzést, mégpedig olymódon, hogy az ő feladata volt „belajstromozni” a király által kiadott törvényeket. A törvény csak a belajstromozás után lépett törvényerőre. A parlament, ha jónak látta, a belajstromozást megtagadta. Természetesen Franciaország nem azért volt abszolut monarchia, hogy a király ne vihesse keresztül akaratát a parlament tiltakozása ellenére is. Ha a parlament bizonyos ideig vonakodott belajstromozni a törvényt és remonstranciákat küldött fel az uralkodóhoz, akkor a király ú. n. lit de justice-t hirdetett palotájában és itt egyszerűen kimondatta az illetékes főhatóságokkal, hogy a törvény igenis érvényes. De ez nagyon kétélű fegyvernek bizonyult. Elmérgesítette a viszonyt király és parlament közt és a parlament lassankint nagyon is beléjött a tiltakozásba, tiltakozott minden ellen, a legüdvösebb és legszükségesebb szociális reformok ellen is, minthogy a reform a „zsarnokság” felől érkezett.
Tiltakoztak az üdvös intézkedések ellen is, mert úgy gondolták, hogy a felülről jövő népboldogítás legfeljebb a baj szimptomáit enyhítheti, de nem a bajt magát, sőt csak növeli a bajt, mert megnöveli az önkény erejét. És a nép vagy legalább is a Tiers État, a polgárság ezekben a harcokban nem a nép helyzetén javító reformok, hanem a konzervatív, a régi állapotokat rögzítő parlament pártján állt, mert ő is úgy érezte, hogy a szabadság fontosabb a jólétnél. És paradox módon a szabadságot ezúttal a konzervativizmus képviselte, mint egykor a római szenátus, Caesar „haladó” diktatúrájával szemben.
XV. Lajos uralkodása alatt a parlament főkép a klérus ellen harcolt; tagjai ugyanis lelkükben nagyobbára jansenisták voltak. A zordon jansenizmus kb. az a francia történelemben, ami az angolban a puritanizmus, a disszidensek mozgalma: tiltakozás az egyház világi fénye és szépsége ellen.
A parlamentnek a klérus ellen folytatott hosszú háborúja megvilágosítja, mi a szociológiai gyökere a parlament ellenzékiségének: az, hogy a parlament, amint mondtuk, nagypolgári elemein keresztül a burzsoáziát képviselte az Egyházzal, a nemességgel és az udvarral szemben. Tehát azt a réteget, amely Angliában másfélszáz évvel a francia forradalom előtt megvívta Cromwell forradalmát, majd a XVII. század végén a „diadalmas” és teljesen polgári jellegű forradalmat és megteremtette az angol alkotmányt. A polgárságot, amely ebben az időben vagyon és műveltség dolgában már semmiben sem maradt el a kiváltságos osztályok mögött és kezdte nem érteni, miért nem illetik meg őt is mindazok a jogok és mindaz az életmagasság, mint a kiváltságosokat.
Ez volt tehát a parlament, amelyre az a feladat várt, hogy döntsön Rohan perében. Most már megérthetjük, miért dörzsölte a kezét a parlament egyik legtekintélyesebb tanácsnoka, Fréteau de Saint-Just és miért kiáltott fel, amikor meghallotta, hogy Rohan ügye a parlament elé kerül:
- Nagy és szerencsés fordulat ez! Egy csaló bíbornok, a királyné egy hamisítási ügybe keverve!... Mennyi sár a kereszten és a jogaron! Milyen diadal a szabadság eszméinek! Milyen fontossá válik a parlament!
* * *
Ha bemutattuk a parlamentet, be kell mutatnunk a másik oldalt is, a királyt. XVI. Lajos királyt őszintén megvallva már az elején be akartuk mutatni, premier planban, a többi szereplő közt és csak azért nem tettük, mert a bemutatások sora kissé hosszúra nyúlt és attól féltünk, kifárasztjuk vele a „cselekményre” kíváncsi olvasót. De az a tény, hogy a királyt a végére lehet hagyni, bizonyos fokig már jellemzés is. „A francia királyság romlásának legfőbb oka - olvashatjuk Lavisse nagy standard Francia Történelmében - a király hiánya volt.”
XVI. Lajos egészen más ember, mint a francia királyok, elődei és utódai, a Capetingek végtelenül hosszú sora. Bizonyos tekintetben, erkölcsi és emberi szempontból, különb valamennyiüknél. A francia királyok népszerűségüket annak köszönhették, hogy népük jellegzetes vonásait hordozták. Többnyire nagy életművészek voltak, szerették a nőket, az ételt-italt, a bátor, rövid, diadalmas kalandot és irtóztak az unalomtól, a munkától és mindentől, ami sokáig tart és elmélyedést kíván. Ilyenek voltak a legnagyszerűbbek: I. Ferenc és IV. Henrik, de ilyenek voltak a sötétebbek is, III. Henrik, XV. Lajos és a forradalom után X. Károly. Vagy pedig bölcsek és ravaszok, a Ráció népének méltó királyai, mint Fülöp-Ágost, XI. Lajos és a forradalom után XVIII. Lajos. A legkülönbek pedig egyszemélyben bölcsek és lovagok, mint Szent Lajos és XIV. Lajos. De a mi királyunk sem nem bölcs, sem nem lovag. A francia királyok tulajdonságait fivérei örökölték: Provence grófja a bölcs-ravasz, Artois pedig a kalandos vonásokat. A királyt ifjúkora óta gyötörte, hogy fivérei sokkal jobban sikerültek nála és amikor ifjúkorában egy szónok szellemét dícsérte, kedvetlenül közbevágott:
- Ön téved, nem nekem van szellemem, hanem fivéremnek, Provence grófjának.
Benne nem volt semmi a francia királyok jellemző vonásaiból. Inkább olyan volt, mint egy német vagy más északi fejedelem. Amit tulajdonképen nem is lehet csodálni. Minthogy a francia uralkodócsalád legfontosabb tagjai mindig külföldi uralkodóházakból származó hölgyeket vettek feleségül, XVI. Lajosban sokkal több külföldi vér folyt, mint francia. Ősének, XIV. Lajosnak felesége Mária Terézia spanyol infánsnő, fia, a Nagy Dauphin, bajor herceglányt vesz el; ennek fia, a Duc de Bourgogne, szavojai királylányt vezet oltárhoz; fiának, XV. Lajosnak felesége Maria Leszczynska lengyel királyleány; fiának, a Dauphinnak felesége, XVI. Lajos anyja Mária Jozefa szász hercegnő. Tehát ha csak XIV. Lajostól számítjuk a keveredést, XVI. Lajosban alig van már francia vér, nem is beszélve arról, hogy XIV. Lajos anyja sem francia és így tovább. Ezzel szemben a királyné, Marie Antoinette, az osztrák főhercegnő mennyire franciás jellem; amit szintén nem lehet csodálni, hiszen csak anyai ágon Habsburg, apai ágon a színfrancia Lotharingiai Ház leszármazottja, benne tehát sokkal több a francia vér, mint férjében, a Bourbon-sarjban.
Ez természetesen csak játék, amíg a tudomány nem derít a mainál több fényt az átöröklés titkaira. XVI. Lajos minden bizonnyal francia volt; franciává determinálta a légkör, a hagyomány, a neveltetés, a végzet és az, hogy álmában sem jutott volna eszébe senkinek sem, hogy franciaságát kétségbe vonja. De az is kétségtelen, minden oka megvolt rá, hogy külső megjelenésében, mozdulataiban, vérmérsékletében valamelyik német vagy lengyel ősére hasonlítson.
II. József azt mondta királyi sógoráról, hogy olyan, mint az ősanyag, mielőtt elhangzott a Fiat Lux. Azok közé az emberek közé tartozott, akikben a test fölényben van a szellem fölött. Ezt mutatják kedvtelései: üres óráiban asztalos- vagy lakatosműhelyében dolgozott vagy biliárdozott; ha nem születik királynak, lelkiismeretes, becsületes és valószínűleg elégedett kisiparos lehetett volna belőle.
Szenvedélye azonkívül a vadászat, ez a királyi sport, amelyet azonban még őseinél is nagyobb odaadással űz; nyilván azért, mert túláradó fizikai energiáit csak az erős testmozgásban és testi izgalomban tudja levezetni. Azt lehetne mondani, ez az egyetlen alkalom, amikor elveszíti félénkségét, gyámoltalanságát, elemében van és férfiasan lép fel. „XVI. Lajos” mondja Boiteaux, „szelídsége és a közjó iránt való szeretete ellenére kemény lett és kegyetlenül bánt embereivel, ha valami szabálytalanság megakadályozta abban, hogy ó-germán törzsfő módjára élvezze a királyi vadász prerogatíváinak teljességét. Ha egy paraszt betévedt a királyi erdőbe, egész nap dühös volt. Az utakat lezárták ilyenkor, több mérföld körzetben megállt a mezei munka.”
Ilyenkor fivérével, Provence grófjával is sokszor összeveszett a zsákmányon. Hatalmasak a számok is. 14 évi uralkodása alatt 35 falkavadászaton, 104 vaddisznólesen, 1207 szarvas- és 266 őzvadászaton vett részt.
Amint ismeretes, naplójába mást jóformán nem is jegyzett fel, mint a vadász-eredményeket és azt, hogy hol hallgatott misét; ha nem volt vadászni, a forradalom legviharosabb napjaiban is csak annyit írt be: rien, semmi. Nem tudjuk, vajjon ebben csakugyan szellemi tompaságnak jelét kell-e látni; a napló személyes titka volt és csak azt írta belé, ami legszemélyesebb életét érintette. A vadászat és a vallásosság - ezek voltak lelkének igazán otthonos területei. A szorgalmas iparoson kívül tehát egy középkori várúr is lakott benne.
Azonkívül egy kishivatalnok, egy könyvelő is. Pontos pénztárkönyvet vezetett. Felírta, mire adta ki zsebpénzét, bevételeihez gondosan beszámítva kártyanyereségét és a „királyi titkár” fizetését is, ezt a tisztséget ugyanis magának tartotta fenn. Felírta, hogy 12.000 fontot adott a királynénak, ez a tétel gyakran szerepel. De felírta azt is, hogy fürdővízért kifizetett 3 fontot, cipőre 36-ot, ürülábra 1 font 18 solt, egy üveg vörösborért 12 solt, tizenkét friss heringért 3 fontot... Ezek a bejegyzések annál rejtélyesebbek, mert a királyi háztartásnak nyolc cipésze volt, aki évente hatalmas számlát nyujtott be, és a bouche du roi, a királyi száj, ahogy a királyi konyhát nevezték, naponta sok ezer fontot adott ki a király étkezésére. Hiába, nincsen titokzatosabb dolog, mint az Ancien Régime pénzügyei. Úgylátszik, időnkint XVI. Lajos is belezavarodott, mert 1782-ben azt írja pénztárkönyvébe, hogy valami tévedés csúszhatott be, megtalált ugyanis pénzes kazettájában bizonyos összeget, amelyről teljesen elfeledkezett, és az egész elszámolást előlről kezdi. Az összeg, amelyről elfeledkezett, 42.377 font...
Külseje is azé az emberé, akin teste uralkodik. Bármennyit is mozog, mégis nagyon kövér, már kora ifjúságában is, és azóta is „szemlátomást”, pillanatról-pillanatra hízik. Félszegségében nyilván van valami a kövér kisfiú zárkózott és szemérmes félénkségéből. Egyébként hízása nem valami pathológiás tünet, nem kell semmiféle titokzatos mirigyekre gondolnunk; abban az egyben hasonlított nagy ősére, XIV. Lajosra, hogy ő is rengeteget evett.
A nyilvános ebéd, amelyet a királynéval együtt fogyasztott el (de Marie Antoinette hozzá sem nyúlt az ételhez a nyilvánosság előtt) ötven fogásból állt: 4 leves, 2 nagy entrée: marhahús káposztával, borjúbélszín nyárson; 16 entrée: pulykaaprólék au consommé, borjumirigy en papillotte, szopós malac, rostonsült ürükotlett, borjufej stb.; 4 hors d’oeuvre: borju eleje, nyúl-filé, hideg fiatal pulykakakas, borjuláb. Azután 6 sült, 2 közép-entremet és 16 kis entremet: főzelék, tojás, tejneműek; végül a desszert, szőlő, gránátalma, körte, kesernyés narancs stb. És legvégül még 400 gesztenye és 48 vajaskenyér. Nem valószínű, hogy ezt mind megette; de azt mondják, alaposan nekilátott.
Nemcsak kövér volt, hanem lompos is. Dauphin korában azt írja róla a nápolyi követ Mária Karolina királynénak: selvaggio e rozzo, a segno che sembra nato ed educato en un bosco; magyarul: olyan, mint egy erdei vadember. Mme Campan, aki igazán nem rosszindulatú vele szemben, később így írja le: vonásai eléggé nemesek és melankóliát fejeznek ki; járása nehézkes és előkelőség nélkül való; személye több mint elhanyagolt; haja, bármilyen tehetséges fodrász fésülte is, mindíg rendetlen, mert nem ügyel rá. Hangja nem kemény, mégsem kellemes; ha beszéd közben tűzbe jön, éles hangokat hallat.
Ehhez az alkathoz hozzátartozik bizonyos nyerseség is. Van benne némi verekedős hajlam; már házasember, amikor összeverekszik fivérével, Provence grófjával valami csekélységért, a két asszony jelenlétében. Szereti a nyers tréfákat, már csak azért is, hogy tüntessen udvarának fínomkodása ellen. Franklin párisi látogatása alkalmából mindenki lelkesedik divatból a villámhárító feltalálója és az amerikai szabadság hőse iránt és a hölgyek médaillont hordanak ezzel a felírással:
Eripuit caelo fulmen sceptrumque tyrannis (elragadta az égtől a villámot és a zsarnokoktól a jogarat). A király Sèvresben egy éjjeli-edényt csináltat, alján ezzel a felírással, és elküldi Diane de Polignac grófnénak, Franklin egyik rajongójának.
Szellemi és erkölcsi magatartását egyébként apjától, a fiatalon meghalt Dauphintól örökölte. A Dauphin, XV. Lajos fia, elkülönülve, megvetően és megvetetten élt apjának frivol és bűnös udvarában, mintaszerű házaséletben feleségével, a „szomorú Pepával”, ahogy XV. Lajos menyét nevezte. Mint annyi fiú, ő is arra törekedett, hogy apjának ellentéte legyen, hogy apja vétkeit expiálja: mélyen vallásos volt, komoly tanulmányokba merült és azon tünődött, hogyan tehetné boldoggá Franciaország népét.
XVI. Lajos is szereti a komoly studiumokat, szívesen s jól olvas angolul (szereti Miltont) és főkép történelemmel és földrajzzal, a királyoknak való tudományokkal foglalkozik. Az irodalom azonban egyáltalán nem érdekli, ami nagy baj, nagy hiány egy francia királyban, amikor népe olyan korszakot él, hogy mindenki lázasan és állandóan olvas és a világot a betűkön keresztül veszi tudomásul.
Mélységesen vallásos. Így neveli apja, majd az apja által kijelölt nevelő, Vauguyon herceg, akiről egyébként vallásosságán kívül nem sok jót lehet mondani, és erre predesztinálja lelki alkata is. Jóságának, népe iránt érzett szeretetének is vallásossága ad mélyebb szinezetet; vallásossága a titkos és kimeríthetetlen erőtartalék, amelyből a szenvedés és megpróbáltatás óráiban merít majd, hogy az, aki életében oly félénk és kisszerű volt, úgy haljon meg, mint hős és mártir, halálával visszamenőleg megszépítve életének egész emlékezetét.
Puritánul egyszerű természet. Irtózik udvarának pompájától, trónralépése után első dolga, hogy egyszerűsíti a Királyi háztartást, kihíva maga ellen a főnemesség elkeseredését. A királyi háztartásnak volt egy osztálya, amelyet Menus Plaisirs-nek, kis élvezeteknek neveztek; a Menus Plaisirs méltóságainak és hivatalnokainak kellett elvben gondoskodniuk a király szórakozásáról. Amikor trónralépte után La Ferté, a Menus Plaisirs intendánsa jelentkezett nála, a király megkérdezte:
- Kicsoda Ön?
- A Menus Plaisirs intendánsa vagyok, Sire.
- Az én menu plaisirem az, hogy gyalog sétálok a parkban - mondta a király.
De legfőbb erénye és általában azt lehetne mondani legfőbb jellemvonása jó szíve. Egy király, aki spontán, érzelmileg szereti népét. Milyen megindítóan és milyen őszintén hangzik, amikor azt mondja:
- Il n’y a que M. Turgot et moi qui aimions le peuple, csak Turgot úr és én szerettük a népet.
Irtózik a kegyetlenségtől, a vértől, szelid és emberséges. Könnyen megindul, érzelmes, mint kora, de őszintén, szívből az. Forró könnyeket ont, amikor az udvari színházban előadják Chamfort Mustapha et Zéangir című klasszikus drámáját, amelyben a testvéri szeretet dicsőül meg; tehát még testvéreit is szereti, ami az adott körülmények közt, kisebbértékűségi érzeteire való tekintettel, eléggé különös.
Sokáig folytathatnók erényei felsorolását; talán méltányos is volna, miután gyengéiről eleget beszéltünk. De felesleges. Az utóbbi évtizedek royalista beállítottságú történetírói az unalomig ismételték, mily jóságos és nemes lélek volt XVI. Lajos.
Azt is meg kell gondolnunk, mennyire más egy király, mint egy közönséges halandó. Születése pillanatától kezdve annyira külön és védett világban él, hogy realitás-érzékének szükségképen el kell gyengülnie. Nem ismerheti az embereket és nem ismerheti az emberi sors áldatlan nyersanyagát. Ezért - mert ismeretlen quantitásokkal állt szemben - zavart volt az emberekkel való érintkezésben ő is, mint nagyapja, XV. Lajos. Hogy nem ismerte fel a trónusát fenyegető veszedelmet, hogy nem lépett fel ellene kellő eréllyel, annak oka nyilván az is, hogy király volt. Tróntermének derűs égboltot ábrázoló mennyezetétől nem látta meg a gyülekező viharfelhőket...
Ennek az érvnek értékéből viszont azt kell levonnunk, hogy a régi századok uralkodói mégis sokkal közelebb voltak az élethez és a néphez, mint a mai uralkodók. Illetve pontosabban, a nép volt közelebb akkoriban uralkodóihoz, bejárhatott termeibe, sétálhatott parkjaiban, odakiálthatott neki büntetés nélkül és élt is az engedéllyel. XVI. Lajos valószínűleg sokkal többet tudott népéről és annak hangulatáról, mint egy mai köztársasági elnök. És valahogy uralkodó és népe akkoriban még sokkal azonosabb anyagból készült; a társadalmi szakadékok inkább a külvilágban voltak meg, mintsem a lélekben. A régi király lelkében rokonabb jobbágyával, mint ma a vállalati igazgató az altisztjével; könnyebben is megtalálták a hangot, ha egymással beszéltek.
A szomorú az, hogy XVI. Lajosnak, az uralkodónak, nem bűneit, hanem erényeit kell szemére vetni; az ő erényei csaknem annyira hozzájárultak a forradalom előkészítéséhez, mint elődeinek bűnei. Ezt mondja Sainte-Beuve is, de sokkal fínomabban: „XVI. Lajos lelke éppen erényei által futott meg a király szerepe elől; csupa kegyességből és humanitásból álló természete állandóan az áldozat felé irányult és gyengeségről gyengeségre hullva, nagyságát nem találhatta meg másként, mint úgy, hogy mártir lett.” Ez a jószívű, szentéletű király volt abban a történelmi pillanatban a legkevésbbé alkalmas Franciaország trónusára. Ha XVI. Lajos olyan aggálytalan, könnyű rokokó-természet, mint a svéd III. Gusztáv, talán valami hadicsellel megmentheti vagy legalább is meghosszabbíthatja a francia monarchia életét. Az adott pillanatban csak egy Machiavelli eszményképére hasonlító fejedelem állhatta volna meg a helyét. És ehelyett XVI. Lajos humánus volt, engedékeny, szerette a népet és könnyeket ontott szomorú sorsán.
„Az utolsó nap”, írja Sainte-Beuve,” Marie Antoinette megkísérli lelket önteni XVI. Lajosba, hogy úgy haljon meg, mint egy király, mint XIV. Lajos ivadéka. De úgy rendeltetett, hogy mint keresztény és mint Szent Lajos ivadéka haljon meg.” A francia királyság végzete az, hogy XVI. Lajos már életében is inkább Szent Lajos, mint XIV. Lajos ivadéka volt.

TIZENEGYEDIK FEJEZET
AZ ÍTÉLET.
A vizsgálat hónapokig tartott. Oliva és Rétaux elfogatása nagy fordulatot hozott; Jeanne hazugságai egymásután omlottak össze, amikor Oliva beismerte a lugas-jelenetet, Rétaux pedig azt, hogy ő írta a királyné leveleit. Április 12-én szembesítették Jeannet Rétaux-val és Olivával. Jeanne végül is kénytelen volt szintén beismerni a lugas-jelenetet. A vallomás ezer sikoly és rángatódzás közt szakadt ki belőle; elvesztette fölényét, elájult. Egy börtönőr karjába vette és úgy vitte vissza zárkájába. De amint magához tért, beleharapott a börtönőr nyakába, mire az elejtette.
Amikor összeomlott az a terve, hogy Cagliostróra fogjon mindent, újabb rendszert dolgozott ki, ennek értelmében Rohan az egyedüli bűnös, ő csak vak eszköz volt, azt sem tudta, miről van szó. Majd mikor ez is tarthatatlanná vált, még egy kísérletet tett: a titokhoz menekült. „Itt olyan titokról van szó”, vallotta, „amelyet senki másnak nem mondhatok el, mint a királyi ház miniszterének, négyszemközt.” És végül mikor ez sem használt, őrültséget kezdett szimulálni. Szobájában mindent összezúzott, nem evett, nem volt hajlandó lemenni a kihallgatásra. A börtönőrök, amikor beléptek szobájába, ágya alatt találták, egészen meztelenül.
Cagliostro a kihallgatás folyamán időnkint nagy formában volt; szemrehányásokat tett Jeannenak és annyira kihozta a sodrából, hogy Jeanne hozzávágott egy gyertyatartót, az égő gyertyától azonban ő maga sérült meg. Amikor Rétaux-val szembesítették Cagliostrót, a varázsló hatalmas erkölcsprédikációt mondott; ha hihetünk neki, addig beszélt, ameddig csak bírta tüdővel, Rétaux mélyen megrendült és a bíróság melegen üdvözölte Cagliostrót.
De amikor magára maradt, elhagyta ereje és elhagyta úgylátszik az Apis-bika és Zobiachel is. A per valamennyi résztvevője közül Cagliostro omlott leginkább össze. Olasz természete sokkal kevésbbé bírta el a magányt, a börtönt és a feszültséget, mint a franciák. És titkos erőforrásokkal úgy látszik éppen ő, a misztikus, rendelkezett a legkevésbbé, - ami a legjobb bizonyíték arra, hogy mennyire álságos volt egész misztikája. Állandóan ügyelni kellett rá, mert öngyilkosságtól féltették.
Rohan csendes és szomorú méltósággal viselte a megpróbáltatást. Amikor ügye a parlament elé került és többé már nem volt a király foglya, nem állt jogában továbbra is nagy házat vinni és látogatókat fogadni. Csak orvosai kereshették fel, minthogy vesekólikában szenvedett; ők vitték láthatatlan tintával írt leveleit ügyvédjének. Egyre fáradtabb lett és csüggedni kezdett. Meghatóan aggódott embereiért, Plantáért és Cagliostróért: ügyvédjének még azt is lelkére kötötte, hogy Cagliostrót szólítsa mindig grófnak, mert ha azt elmulasztja, nagy fájdalmat okoz neki. És szíve mélyén ott ült a legfőbb bánat, amely jobban megviselte saját és emberei sorsánál is: bánkódás a királyné miatt. „Írja meg nekem,” kéri ügyvédjét, „vajjon igaz-e az, hogy a királyné még mindig szomorkodik?...”
Ebben az időben az volt a szokás, hogy az ügyvédek, ha a pert erős érdeklődés kísérte, memoárjaikat vagyis perbeli ügyismertetéseiket kinyomtatták és forgalomba hozták; ilyen memoárokkal tünt fel először Beaumarchais is. A közönség most lázas izgalommal várta a Nyaklánc-perre vonatkozó memoárokat, amelyek azután rendre meg is jelentek és óriási sikert arattak. Doillotnak, Jeanne ügyvédjének memoárjából azonnal, még az ügyvéd házában szétkapkodtak 10.000 példányt, 5000-et pedig a könyvkereskedők adtak el. Ez a Doillot idősebb úr volt, már rég nem is folytatott ügyvédi gyakorlatot. Jeanne teljesen elcsavarta az öregember fejét, az mindent elhitt neki és híven bevette memoárjába Jeanne fantasztikus meséit. Ami persze csak fokozta a közönségsikert.
Cagliostro ügyvédje, a fiatal Thilorier, tisztában volt azzal, hogy itt a nagy alkalom, amellyel híres emberré lehet. A memoár alapszövegét maga Cagliostro fogalmazta meg olaszul, Thilorier azonban nagy irodalmi érzékkel írta át kora francia ízlése szerint. Grimm és a többi szakértő úgy nyilatkozott, hogy ha regénynek tekintjük, rendkívül érdekes és ügyes alkotás. Ebben a műben található Cagliostro ifjúkorának legendája is, amelyet annakidején idéztünk. Ami pedig jogi értékét illeti, Thilorier könnyű helyzetben volt: Cagliostro alibit tudott igazolni, hosszú távollét után egy nappal később érkezett Párisba, miután Rohan az ékszerészekkel tárgyalt.
Nicole d’Oliva ügyvédje, az ugyancsak fiatal Maître Blondel kis lirai remekművet írt, a sensibilité gyöngyét, és a kor lelkesedéssel olvasta; hiszen a szentimentalizmusnak abba a vonalába tartozott, mint előtte Manon Lescaut és utána a Kaméliás Hölgy. Megrendültek a fiatal Nicole ártatlanságán; mert ki olyan ártatlan, mint egy ártatlan kurtizán?
Blondel műve 20.000 példányban fogyott el. Nem volt sokkal kevesebb sikere a kisebb személyek, Planta, Rétaux, Mme Cagliostro és mások, a csaknem véletlenül belekeveredettek védőjének sem. De a legnagyobb várakozással Maître Target-nak, a kardinális ügyvédjének memoárjai elé tekintettek. Target akadémikus volt, a francia ügyvédi kar legnagyobb büszkesége. Végre május 16-án megjelent a várva-várt mű. A közönségben némi csalódást keltett: Target, bár igen gyönyörű, akadémikus és cicerói ékesszólással, de csak az igazságot adta elő, minden líra és fantázia nélkül.
A memoárokkal együtt megindult a pamfletek áradata. A zugírók, akik a közönség szenzáció-éhségéből éltek, természetesen nem akartak kimaradni a konjunktúrából. Mindenki tudott valami új részletet. Megírták, hogy Rohan és Oliva együtt töltötte a lugas-jelenetet követő éjszakát, Rohan abban a hiszemben, hogy a királynét tartja karjai közt. Megírták, hogy La Motte már Törökországban van, körülmetélték és pasa lett. Minél hátborzongatóbb és szeméremsértőbb volt egy pamflet, annál biztosabb sikerre számíthatott. Cagliostro is rendkívül népszerű ebben a felburjánzó szennyirodalomban. De legfőkép a királyné...
Ezekről a pamfletekről mondja Carlyle: „Az emberi ész döbbenve megáll; kiszakad belőle a kívánság, vajha becsukódnék a hamisság emez örvénye, mielőtt általánossá lesz a delirium s az emberi nyelv hihetetlen, értelmetlen zsargonná válik, mint a szajkók és mátyásmadarak kiáltozása.”
Tömegestül kerülnek forgalomba a szereplők arcképei és karikatúrái is. A kiadók nem túlságosan aggályosak: Jeanne nevével ellátva Saint-Vincent parlamenti elnök feleségének képét hozzák forgalomba, La Motte helyett pedig Montbarey herceget árusítják.
Hogyan tűrhette ezt a kormány? Hát cenzura akkor még nem volt a világon? Dehogynem, elvben nagyon szigorú intézkedések őrködtek a nyomdatermékeken; de ezek az intézkedések is éppoly erőtlenek és tehetetlenek voltak, mint az Ancien Régime egyéb ténykedései. Ha rajtakaptak egy pamfletkészítőt, művét elégették, őt magát szigorúan megbüntették - de nem kapták rajta sem őt, sem a terjesztőket. A rendőrség sok tekintetben vigyázott is, hogy ne kapja rajta őket; hiszen úgy hírlett, hogy a legszörnyűbb pamfletet nem kisebb ember írta, mint Calonne, a pénzügyminiszter, más pamfletisták pedig az orléansi herceg védelme alatt álltak és utasításait követték.
Egy ilyen kalandos pamfletüldözés történetéről már beszéltünk Beaumarchais-val kapcsolatban. Talán még tanulságosabb Goupil rendőrfelügyelő története. Kevéssel XVI. Lajos trónralépése után Goupil azt jelentette, hogy felfedezett egy titkos nyomdát Yverdun közelében, ahol a királyra és főkép a királynéra igen sérelmes pamfletet nyomtatnak. Sikerült is egy-két ívét megszereznie, de hogy a többihez is hozzájusson, nagyobb pénzösszegre van szüksége. Háromezer louist adtak neki; nemsokára el is hozta a kéziratot és a nyomtatott szövegből annyit, amennyi már elkészült. Ezért újabb ezer louist kapott. De ekkor egy másik rendőr féltékenységből leleplezte, hogy maga Goupil a pamflet szerzője; tíz évvel azelőtt a Bicêtre foglya volt, felesége pedig a Salpetrièreben ült, majd kiszabadulása után módot talált rá, hogy Rohant félrevezesse és elhitesse vele, hogy közbenjár érdekében a királynénál. (Ilyen általános divat volt ez akkoriban a hölgyek közt?)
Ezek a pamfletisták undorító kis senkik és műveik ma már csak a bibliográfusoknak és gyüjtőknek szereznek örömet; mégis nagyon fontos emberek. Sokkal nagyobb szerepük van a forradalom előidézésében, mint a nagy íróknak.
Mert ők szolgálták ki és egyben táplálták és irányították a közvéleményt. Mai értelemben vett, tehát napisajtó az akkori Franciaországban nem volt. A forradalom előtti nyugtalan években máskép kellett gondoskodni az amúgy is fecsegő és fecsegési anyagot kereső párisi nép táplálékáról. Ezért kellett a pamflet. Nagy változatosság volt benne: volt kis könyvecske (libelle, Angliában máig libel a neve a rágalmazásnak) volt röplap, s a röplapon kép és költemény. A XVIII. század nagyon szerette a verses formát, tankölteményeket is írtak, hát hogyne írtak volna versbe szedett gyalázkodásokat! Marie Antoinetteról számos ilyen költemény készült, egyik borzalmasabb, mint a másik.
A pamfletista mögött állandóan ott borong a Bastille árnyéka. Mindennap megtörténhet vele az a kis jelenet, amelyet Mercier oly kedvesen ír le: az exempt, a rendőraltiszt odakúszik az ember mellé és halkan a fülébe fuvolázza:
- Kétségbe kell esnem, Monsieur, de parancsom van, Monsieur, amely letartóztatását rendeli el, Monsieur, a király nevében, Monsieur.
Az áldozat üvölteni akar, mondja Mercier, de az exempt oly szeliden néz rá! Ha pisztoly volna nálad, inkább a levegőbe lőnél, semmint rá. Hát inkább te is meghajolsz és kettőtök közt udvariassági verseny fejlődik ki. Kölcsönös bókokkal halmozzátok el egymást mindaddig, amíg téged rácsok nem választanak el az udvarias férfiútól.
Nem lehet csodálni, hogy ezek az emberek, a közvélemény irányítói, kaján ressentiment-nal telnek el a fennálló renddel szemben.
A közvélemény hatalma a francia ember társas lelki alkatából és a francia társadalom extravertált, nyilvánosságra beállított természetéből következik. „A külföldiek nagy része”, írja 1784-ben Necker, a külföldi származású bankár, „nem is igen alkothat magának képet arról, hogy mekkora Franciaországban a közvélemény tekintélye. Nehezen érti meg, hogy láthatatlan hatalom ez; kincstár nélkül, őrség nélkül, sereg nélkül törvényeket szab a városnak, udvarnak, sőt a király palotájának is.” Neckernek tökéletesen igaza van, külföldi ezt nem érti meg. Még a modern tudós, a német Wahl sem, aki pedig a legnagyobb szakértő a forradalmat megelőző évek minden jelenségére vonatkozólag, csak éppen a francia lelket nem ismeri. Wahl könyvében szemrehányásokkal illeti Neckert és általában azokat, akik hatalmon voltak az Ancien Régime utolsó éveiben, hogy olyan sokat adtak a közvéleményre. Nem érti, hogy lehet az, hogy a király nevezi ki a minisztereket, de a közvélemény buktatja meg. Wahl számára bizonyára érthetetlen Chamfort mondása: „Mindenki utálja a halaskofákat, mégsem bántaná meg őket senki, amikor átmegy a Vásárcsarnokon.” Mert Németországban vagy nem mernek szájalni a halaskofák, vagy olyan megingathatlan a polgárok önérzete, hogy az ilyesmit fel sem veszik.
A közvélemény hatalmának fokozatos növekedését kitünően érzékelteti ez a híres anekdota:
XVI. Lajos egyszer megkérdezte az ősöreg Maréchal de Richelieut, aki három király uralmát megélte, hogy mi a különbség a három között:
- Sire, - felelte a marsal - XIV. Lajos idejében az ember meg sem mert mukkanni; XV. Lajos idejében az ember egészen halkan beszélt; Felséged idejében pedig egészen hangosan.
* * *
És most a Nyaklánc-perbe beleszól a közvélemény.
A közönség eleinte Rohan-ellenes. Az ellenszenvet már rég kihívta maga ellen egyházi méltóságához nem illő világias viselkedésével és fényűzésével; most azt beszélik róla, hogy háremet tart, a perben szereplő valamennyi nőről, Jeanneról, Oliváról, Mme Cagliostróról úgy tudják, hogy a szeretője, csúfot űznek alamizsnási rangjából, karikatúrák hirdetik, magának gyüjt alamizsnát, hogy kifizethesse adósságait. A voltairei kor papramorgó hangulata tobzódik e rágalmakban.
De azután megváltozik a közhangulat. Nemsokára az „önkény” sajnálatraméltó áldozatát látják Rohanban és megindul a szimpátiatüntetés mellette. A hölgyek, akik amint már mondtuk, akkoriban hajviseletükkel fejezték ki világnézetüket, most fejükön piros-sárga szalagot hordanak, felül piros, alul pedig sárga, ami azt jelenti: „Kardinális a szalmán”, vagyis a tömlöcben. A hölgyek, mondja egy kortárs, végtelenül hálásak a lovagias Rohannak, akinek nagy megpróbáltatásában is volt gondja arra, hogy elégettesse szerelmi levelezését, amely annyi előkelő nőt kompromittálhatott volna.
A közvéleménynek ez a pálfordulása erősen befolyásolja a parlamentet is, amely ugyan nagyon büszke a legfelsőbb hatalommal szemben tanusított bírói függetlenségére, de sok megalkuvásra hajlandó azért, hogy népszerűségét megőrizze, a közvéleménnyel szemben nem független.
A közvélemény pálfordulása oly gyors és oly teljes, hogy fel kell tételeznünk bizonyos felsőbb irányítást. Ez az irányítás legfelülről indult ki, az udvar és a miniszterek felől. Marie Antoinette ekkoriban népszerűségét már rég elvesztette; de igazi ellenségei még csak az udvarnál vannak; csak itt vannak olyanok, akiknek érdekük, hogy a királyné megszégyenülve kerüljön ki a perből. Ezt akarja elsősorban a Rohan-rokonság, Mme de Marsan, Mme de Brionne és a tündér-nagynénik valamennyien, hiszen mindíg is gyűlölték az etikett-bontó fiatal királynét. De vannak ezeknél is hatalmasabb ellenségei: így Calonne, a pénzügyminiszter, aki nem bocsátja meg, hogy Marie Antoinette ellenezte miniszteri megbizatását; azután az elhunyt Maurepas miniszterelnök hatalmas családja, amely még mindíg haragszik, hogy a királyné Maurepas helyett a száműzött Choiseult akarta a dolgok élére állítani.
És a háttérben, titokban még ennél is félelmetesebb ellenségek húzódnak meg: a két királyi herceg, aki XVI. Lajos bukására számít, hogy a trónra kerülhessen. Az egyik Provence grófja, a szellemes és ravasz széplélek, a másik a forradalommal kacérkodó orléansi herceg, Philippe-Égalité, aki az idősebb ág trónvesztésére vár. Van valami kísérteties abban, hogy történetünk idejében a versaillesi udvarban hárman élnek, akik XVI. Lajos fejvesztése árán jutnak majd Franciaország trónjára: Provence grófja, a későbbi XVIII. Lajos, Artois grófja, a későbbi X. Károly, és az ekkor még csak tízegynéhány éves chartresi herceg, Philippe-Égalité fia, a későbbi Lajos-Fülöp, a polgárkirály. És negyedikül a csecsemő normandiai herceg, aki apja halála után XVII. Lajos néven Franciaország legitim királya lett, de trónra sosem lépett, története elvész a forradalomban és a megfejthetetlen titokban. Macbeth jut eszünkbe, aki elé a boszorkány felidézi riasztó látomásban Skócia leendő királyait és egyik sem hordja Macbeth vonásait az arcán.
Az Egyház képviselői is összegyültek és tiltakozó feliratot intéztek a királyhoz, kérve, hogy Rohant állítsa egyházi törvényszék elé, minthogy a parlament nem illetékes arra, hogy egyházfejedelem fölött bíráskodjék. A pápa is tiltakozik, de amikor megismeri a közelebbi tényállást, megnyugszik. A nép ezt a gúnydalt énekeli:
Mais le pape, moins honnête
Pourrait dire á ce nigaud:
Prince, á qui n’a point de tête,
Il ne faut point de chapeau!
Akinek nincs feje, minek annak bíborosi kalap! De ugyanakkor az utca népe úgy tudja, Marie Antoinette igenis megkapta a nyakéket, csak letagadja.
Szabadlábra helyezik Mme Cagliostrót, akinek teljes ártatlansága már a vizsgálat folyamán kiderült. Ő az első Rohan környezetéből, aki elhagyja a Bastillet. Ekkor nyilvánul meg először, mennyire Rohan mellé és a királyné ellen fordult a közhangulat: Mme Cagliostrót lelkesen ünneplik, a legelőkelőbb helyek látják vendégül és van nap, hogy házában 300 látogató is feliratkozik a portásnál.
De a Bastille egy másik rokonszenves női foglyát is örvendetes esemény érte: a szép Nicole d’Olivának egészséges fiúgyermeke született, akit Jean-Baptiste Toussaint névre kereszteltek, apja, Toussaint de Beausire nem habozott fiának elismerni.
Végre elkészül a procureur général, Joly de Fleury vádirata; május 30-án olvasta fel. A vádirat azt kívánta, állapítsák meg, hogy a Marie Antoinette de France aláírású okirat csalárd hamisítvány; La Motte grófot in contumatiam és Rétaux de Villettet ítéljék élethossziglani gályarabságra; La Motte grófnét pedig megvesszőzésre, tüzes vassal való megbélyegzésre és a Salpetrièreben való örökös rabságra. Rohan nyolc napon belül a Grand’ Chambre előtt ismerje be, hogy vakmerő módon hitelt adott a lugasbeli rendezvousnak, hozzájárult az ékszerészek félrevezetéséhez; tartson ezért nyilvános bünbánatot és kérjen bocsánatot a királytól és királynétól; azonkívül mondjon le minden rangjáról, adjon alamizsnát a szegényeknek és egész életében maradjon távol a királyi rezidenciáktól.
Joly de Fleury vádirata felmenti a kardinálist a csalás vádja alól, ellenben annál vétkesebbnek találja abban, hogy feltételezéseivel megsértette a királyné becsületét és a király tekintélyét. Ha tárgyilagosan tekintjük, a vádirat teljesen méltányos és a büntetés, amellyel a kardinálist kívánja sujtani, egyáltalán nem szigorú.
De azok, akik mindenképen a királyné megalázására és a királyi tekintély aláásására törekedtek, nem így találták. Amikor Joly de Fleury felolvasta vádiratát, szólásra emelkedett Séguier, az avocat général, aki rangban Joly de Fleury fölött állt, a leghevesebben tiltakozott és a kardinális teljes felmentését követelte. Az elhangzó szavak egyáltalán nem illettek a hely magasságához és már mintha a forradalmi törvényszékek elkeseredett páthosza csengene bennük:
- Ön, aki féllábbal már a sírban van, - kiáltotta Séguier - gyalázattal akarja takarni hamvait és a gyalázatot a parlamentre is rá akarja hárítani.
- Haragja, uram, egyáltalán nem lep meg - felelte Joly de Fleury. - Annak az embernek, aki oly mélyen süllyedt a kicsapongásokba, mint Ön, feltétlenül a kardinális pártjára kell állnia!
- Igaz, hogy néha „lányokkal” vagyok együtt, - felelte Séguier - sőt néha a hintóm is ott áll a kapujuk előtt. De ez az én magánügyem. Rólam viszont senki sem mondhatja, hogy aljasul eladtam véleményemet a hatalomnak.
Célzás arra, hogy Joly de Fleury az udvar zsoldjában áll. Joly de Fleuryt ez a vád annyira megdöbbentette, hogy elnémult.
Ilyen körülmények közt kezdődött meg a kihallgatás. Rétaux nem tagadta, hogy ő írta a kérdéses leveleket; de jóhiszeműségére hivatkozott; hiszen ő is és mindenki nagyon jól tudta, hogy a királyné nem írja alá: Marie Antoinette de France.
Jeanne törhetetlen bátorsággal válaszolt a bírák kérdéseire. A királyné és Rohan igenis levelezett egymással, ő maga látott mintegy kétszáz levelet. A királyné ezekben a levelekben tegezte Rohant és több levélben rendezvoust adott neki. És csakugyan találkoztak is.
Ez a kijelentés felháborította a bírákat; azokat is, akik szenvedélyesen a királyné ellen foglaltak állást. De úriemberek voltak és úgy érezték, mindennek van határa. Jeanne gúnyos és kihívó mosollyal révérence-ot csinált és elhagyta a termet.
A kardinális következett utána. Nagyon sápadt, nagyon fáradt, nagyon megrendült volt. Látván, hogy alig áll a lábán, a bírák megengedték, hogy leüljön, nem a vádlottak padjára, hanem egy a bírák számára fenntartott helyre. Amikor vallomásának megtétele után távozni készült, a bírák felállással üdvözölték.
Most Nicole d’Oliva jött volna sorra, de néhány perc elnézést kért: éppen szoptatja gyermekét. A szentimentális kor bírái jóleső meghatottsággal adtak neki haladékot. Végül megjelent és megnyerte mindenki szívét. Úgy találták, bájos ártatlanságában és kecses rendetlenségében Greuze oly népszerű Eltört Korsó című festményére emlékeztet. Néhányan könnyeztek. Nem is háborgatták sokáig, ártatlanságát mindenki biztosra vette. Határozottan ő volt a kedvenc.
Ezután Cagliostro lépett be. Neki is az első pillanattól kezdve sikere volt. Már a hajviselete is felvidította a szíveket: haja befont kicsi varkocsokban csüngött a vállára. Az első szokásos kérdésre, hogy kicsoda és honnan jön, legércesebb hangján így felelt:
- Egy nemes utazó vagyok.
Ettől kezdve vége volt a jelenet komolyságának. Nem is kérdezték többet, Cagliostro beszélt magától is, boldogan, hogy végre megint vannak hallgatói. A művelt és fanyar bírák pedig úgy élvezték, mint valami üdítő délvidéki népies jelenséget, mint egy nagyon mulatságos vásári kikiáltót vagy majomtáncoltatót. A végén még gratuláltak is neki, amit Cagliostro készpénznek vett.
Amikor a foglyok este kocsin elhagyták a Palotát, hogy visszatérjenek a Bastilleba, óriási tömeg várta őket, lelkesen éltetve a kardinálist és Cagliostrót. A kardinálist kellemetlenül érintette ez a fogadtatás, de Cagliostro elemében volt, hadonászott, kiabált és kalapját odahajította a nép közé, ahol ezren is verekedtek érte, mondja.
Május 31-én reggel hat órakor ült össze a parlament ítélethozásra. Nagyon korai óra ez; és ime mégis talpon van az oly későn fekvő és oly későn kelő francia arisztokrácia. Reggel öt órakor már ott áll a Grand’ Chambre kapujában a Rohan-család és a rokon Lorraine (Lotharingiai) ház 19 tagja, Mme de Marsan, Mme de Brionne, Ferdinand de Rohan herceg, Cambrai érseke, Montbazon herceg és a többiek, mind talpig gyászban. A spanyol Romanzeróban vonulnak így fel Lara gróf fiai a király elé, amikor sérelem esik apjuk becsületén; az egész jelenetben van valami, ami az arisztokrácia régi, hűbéres és spanyolos nagyszerűségére emlékeztet.
Mme de Brionne, a legfélelmetesebb tündérnagynéni már hajnalban meglátogatta a parlament elnökét és rettenetesen lehordta, ahogy csak ilyen tekintélyes öregasszonyok tudnak valakit lehordani, szemére hányta, hogy eladta magát az udvarnak. (Milyen büszkék az emberek a függetlenségükre, ha másokat vásároltak meg!) Amikor a bírák felvonulnak, a tizenkilenc Rohan és Lorraine néma és szomorú méltósággal köszönti őket; a bírák, ha nemesek is, a két Illusztris Házhoz képest bizony nagyon fiatal nemességűek és mélyen megilletődnek.
A bíróság először Jeanne de la Motte sorsáról döntött. Egyhangúan bűnösnek nyilvánították. Amikor a büntetés megállapítására került a sor, két tanácsos, köztük Robert de Saint-Vincent, a királyság szenvedélyes ellensége, halált kívánt. Ez csak manőver volt: ha ugyanis halálbüntetésről tárgyaltak, a parlament papi tagjainak vissza kellett vonulniok; ezáltal elérték, hogy a tárgyalástól visszavonult 13 résztvevő, aki kettő kivételével valamennyi Rohan ellen foglalt volna állást, mert az egyházi rend meggyalázóját látta benne. Jeannet ezután a legszigorúbb büntetésre ítélték „a halálbüntetésen innen”. Hogy miben állt ez, majd meglátjuk.
La Motte grófot örökös gályarabságra ítélték; Rétaux nagyon olcsón megúszta, örökre száműzték a királyság területéről. Olivát és Cagliostrót felmentették, de nem egyformán. Olivát hors de cour, elbocsátották a törvényszékről, Cagliostrót pedig felmentették minden vád alól. A felmentés előbbi faja nem olyan teljes, mint a második, a megszégyenítésnek bizonyos árnyalatát tartalmazza.
Mindezt a bíróság meglehetősen egyhangúan döntötte el. Az igazi tárgyalás csak most kezdődött: amikor Rohanról kellett határozniuk.
A tárgyalás tizenhét óra hosszat tartott, csak este tízkor hirdettek ítéletet. A parlament tagjai, az udvar esküdt ellenségei, Fréteau de Saint-Just, Robert de Saint-Vincent nagy szónoklatot mondtak Rohan mellett. Az eredmény az lett, hogy valamennyien Rohan felmentésére szavaztak, csak éppen a módban nem voltak egységesek. Huszonhat szó esett Rohan teljes felmentése mellett, huszonketten pedig csak hors de cour akarták bocsátani. De végül is a többség döntött: Rohan bíbornokot minden vád alól teljesen felmentették és nevéhez a megszégyenítés árnya sem tapadt.
Az ítéletet Páris nagy népünnepéllyel fogadta. A parlament népszerűsége megint megnövekedett, mindenfelé a kardinálist és a parlamentet éltették. A halaskofák, a párisi nép szimbolikus és büszke képviselői, az udvarban rózsa- és jázmincsokrokkal várták a bíborost és keblükre ölelték örömükben.
Rohan és Cagliostro másnap hagyta el a Bastillet. Cagliostro később hazaérkezéséről ezt a megható képet rajzolta:
„Este féltizenkettő felé távoztam a Bastilleból. Sötét éjszaka volt és a városnegyed, ahol lakom, meglehetősen elhagyatott. Mekkora volt tehát meglepetésem, amikor hirtelen nyolc- vagy tízezer ember üdvözölt. Feltörték házam kapuját. Az udvar, a lépcsőház, a termek, minden tele volt. Úgy visznek be feleségem karjai közé. Szívem nem bírja elviselni a sok érzelmet, amely benne az uralomért viaskodik. Térdem meginog. Eszméletlenül esem a padlóra. Feleségem felsikolt és elájul. Barátaink reszketve gyűlnek körénk, nem tudván, nem lesz-e életünk legszebb pillanata az utolsó is. A zajos vidámságot zordon csend váltja fel. De magamhoz térek. Szememből könnyek áradata hull és végre anélkül, hogy meghalnék belé, keblemhez ölelhetem... de itt abbahagyom. Ó ti kiváltságos lények, akiknek az ég megadta az izzó lélek és az érzékeny szív ritka és gyászos ajándékát, csak ti érthettek meg; csak ti tudjátok, mit jelent, tíz hónapi szenvedés után a boldogság szép pillanata!”
Ne is zavarjuk a boldog házaspárt. Nézzük inkább, hogyan fogadja a hírt egy sokkal fontosabb és sokkal boldogtalanabb házaspár, a király és a királyné. A királyné sértett szomorúsága határtalan. Abban bízott, hogy végre a törvény nyilvánosan megbélyegzi azokat, akik rágalmakat szórnak ellene, és az ellenkezője történt. Nem is érti, hogyan lehetséges ez? A királyok évkönyvei nem ismernek hasonló esetet. Hiszen Spanyolországban, amikor ott Marie Antoinette Habsburg rokonai uralkodtak, halálbüntetés várt arra, aki véletlenül hozzáért a királyné lábához; és itt valaki szentségtörő kézzel hozzányult a királyné jóhíréhez, női tisztességéhez és az ország első bírósága felmenti! Nem érti. Nem tudja, hogy ez az eset már nem a királyi történelem lapjaira tartozik, hanem a forradalom első fejezete.
Ime, mondja Funck-Brentano, a király rábízza a királyné becsületének megvédését egy törvényszékre, amely tőle független és vele szemben ellenséges érzületű. A per folyamán a pénzügyminiszter, az igazságügyiminiszter és Le Noire, a királyi könyvtáros, tehát a király bizalmi emberei nem is nagyon titokban áskálódnak, hogy Rohant felmentsék. És senki sem csodálkozik. Vajjon van ma olyan kormány, amely ekkora szabadságot engedne meg? - Ez a szemforgató szofizma azt bizonyítja, hogy az emberek sosem voltak olyan szabadok, mint az Ancien Régimeben, rendkívül jellemző a francia royalista írók rosszhiszemű észjárására. Mert azt Funck-Brentano is bizonyára éppolyan jól tudja, mint mi, hogy ami itt történt, nem a szabadság jele, hanem az impotenciáé; az Ancien Régime végnapjaiban nem azért eshetett meg ilyesmi, mert nem volt zsarnokság, hanem azért, mert a zsarnokság már gyenge volt. És a gyenge zsarnokság az erőszakosnál is gyűlöletesebb. A helyzet csakugyan megért 1789 tisztító viharára.
XVI. Lajos egyébként sietett a Nyaklánc-perben elkövetett baklövéseit egy harmadikkal megkoronázni. Az egyetlen okos dolog, amit ilyen körülmények közt tehet, az, ha úgy tesz, mintha semmi sem történt volna; egy igazi király sosem ismerheti be, hogy alattvalói megbántották. XVI. Lajos ehelyett szabad folyást engedett ressentimentjának és a felmentett Rohant igyekezett annyira megbüntetni, amennyire nagyobb megrázkódtatás kockázata nélkül megbüntethette; le kellett mondania nagy-alamizsnási tisztjéről, három napon belül el kellett hagynia Párist, hogy visszavonuljon Chaise-Dieube, amely kolostor apátja volt. Cagliostro pedig nyolc napi haladékot kapott Páris és három hetet a francia királyság elhagyására.
A tündérnagynénik természetesen nem tudtak megnyugodni. Mme de Marsan felkereste a királyt, emlékeztette, ki tudja, hányadszor, hogy ő nevelte és ápolta mint kisgyermeket, könyörgött, hogy küldje máshová száműzetésbe Rohant, mert Chaise-Dieu éghajlata nagyon rosszat tesz a térdének; fenyegetőzött, hogy soha többé nem teszi a lábát az udvarba. De XVI. Lajos most, amikor semmi szükség nem volt rá, hajthatatlan maradt. Illetve ne túlozzuk el a dolgot; idővel azért mégis beleegyezett, hogy Rohan székhelyét Marmotiersbe tegye át, a Loire szépséges vidékére.
* * *
És most már csak az utolsó jelenet van hátra: Jeanne de Valois de la Motte elszenvedi megérdemelt büntetését. Jeanne, amikor megtudta, hogy a kardinálist felmentették, szabályos rohamot kapott, dühöngeni kezdett. Gonosz indulatokkal eltelt lelkének saját szerencsétlenségénél sokkal jobban fájt a mások szerencséje; nem tudta elviselni, hogy a kardinális, aki hozzá mindig oly jóságos és lovagias volt, megmenekült a veszedelemtől, amelyet ő idézett a fejére.
1786 június 21-én reggel öt órakor Jeannet felébresztették börtönőrei. Azt hitte, valami újabb kihallgatásról van szó és nem volt hajlandó felkelni. Nagylassan mégis rászánta magát és lement az udvarba. Itt négy hatalmas hóhér, akinek két inas is segédkezett, megragadta és a lépcső lábához cipelte. Jeanne harapott, rugott és közben a szidalmak végtelen és végtelenül mocskos áradatát zúdította magából. Térdre kényszerítették, hogy úgy hallgassa végig, amint felolvassák ítéletét. Mikor meghallotta, hogy megvesszőzik:
- A Valois-k vérét ontjátok! - sikoltotta. Kiáltozása betöltötte az egész palotát:
- Eltűritek, hogy így bánjanak királyaitok vérével?
A lármára a hajnali óra ellenére is összegyűlt vagy két-háromszáz ember. Ők voltak a tanui annak, amint a kézzel, lábbal, foggal védekező nőről letépték a ruhát és vesszővel vállára vertek.
Jeanne ekkor kitépte magát a hóhérok kezéből és hisztérikus görcsben ide-oda vetette magát az udvar kőkockáin. Szoknyája hátracsúszott és Jeanne egy obszcén pózban fejezte ki a világgal szemben érzett dacos, ördögi indulatát. Minden más lehullott róla: ez a póz volt Jeanne legőszintébb mozdulata.
A hóhér a tüzes vassal csak az egyik V betűt (Voleuse, tolvajnő) tudta vállába égetni; amikor a másikat akarta beégetni, a vas a rángatózó Jeanne mellére csúszott. Jeanne felszökött és a ruhán keresztül véresre harapta az egyik hóhér vállát. Azután összeesett.
Később átszállították a Salpetrière-kórházba, ahol foglyokat is őriztek. Itt rabruhát kellett öltenie; füléből kivették az aranykarikát és egy orvos 12 fontot ajánlott érte. Jeanne, aki eddig apatikus hallgatásba süllyedt, egyszerre magához tért:
- Micsoda? Tizenkét font? Hiszen maga az arany többet ér!
Becsapni nem hagyta magát.
Nemsokára végrehajtották az ítélet másik részét is. Bar-sur-Aubeban elárverezték a kincstár javára La Motteék minden ingó és ingatlan vagyonát.
A francia királyság, nagy napjaiban, bizonyára módot talált volna arra, hogy Jeannet, a Salpetrière foglyát feltűnés nélkül eltávolítsa az élők világából. Egy ilyen lény életbenmaradását semmiféle igazi hatalom nem viselheti el. Az Ancien Régime ehhez is gyenge volt.
És így történt, hogy Jeanne idővel egy jószívű apáca segítségével könnyen és nyugodtan megszökött a Salpetrièreből. Az apáca állítólag ezt a szójátékot kiáltotta utána:
- Adieu, Madame, prenez garde de vous faire remarquer.
Londonba ment, ahol férje várta. Itt élt, talán abból a pénzből, ami megmaradt a gyémántok árából, talán segítették titokban a király ellenségei, esetleg maga az orléansi herceg - és főkép irodalomból. Sem Rétaux de Villette, sem ő nem hagyta kiaknázatlanul a feléje forduló tömegérdeklődést, mindkettő ontotta a pamfleteket és emlékiratokat.
Jeanne írói fantáziája nem volt olyan elsőrangú, mint cselekvő fantáziája, amely cselszövéseiben nyilvánult meg. Írói fantáziája a hisztérikus szobalányé, aki hosszú meséket költ urainak bemocskolására; itt látszik, hogy hiába volt a Valois-vér, mégis inkább Figaro családjához tartozott.
Legnevezetesebb irodalmi műve az 1788-ban Londonban megjelent Mémoires justificatifs de la Comtesse de Valois de la Motte, écrits par elle-même. E könyv tanúsága szerint a dolog Marie Antoinette és Rohan közt már Bécsben kezdődött. Viszonyuknak vége szakadt, mert Marie Antoinette átpártolt egy német katonatiszthez, mire Rohan megbántott férfiúi önérzetében indiszkréciókat követett el; ezzel vonta magára Marie Antoinette haragját. Párisban azt remélte, hogy az oda érkező Marie Antoinette szívét megint magához hajlíthatja, de most meg Artois gróf állt közéjük.
Marie Antoinette Jeannet megismerkedésük után hamarosan szívébe zárta és 10.000 fontot adott neki, minthogy kicsi ajándékok erősítik a barátságot. Jeanne jószívűségből közbejárt Rohan érdekében, de Rohannak sokkal hatalmasabb pártfogója is akadt: II. József császár, aki úgy gondolta, az osztrák érdek azt követeli, hogy barátja, Rohan legyen Franciaország miniszterelnöke. (Jeanne itt ügyesen beleszőtte a Marie Antoinette elleni legfőbb vádat: azt, hogy idegen érdekeket szolgál.) Marie Antoinette ugyan nem szerette Rohant, de vakon engedelmeskedett bátyjának és ezért kibékült Rohannal és szerelmük újra fellángolt. A kifejezés persze inkább képes, mint helyes, mert mindkettő csak tettette a szerelmet, Marie Antoinette politikából, osztrák érdekből, Rohan pedig ambicióból. Rohan ekkor már erkölcsileg és testileg rokkant férfi volt, rendezvousira Cagliostro csodapiluláit kellett magával vinnie, és útközben - ó gyönyörűséges cselédképzelet! - mindíg benézett Passyban szép fiatal szeretőjéhez, „pour monter sa tête...”
Ezután közli levelezésüket. Mind a kétszáz levelet nem őrizte meg, csak mintegy harmincról készített, úgymond, annakidején másolatot. A levelek szerelmes levelek, de nem nagyon mulatságosak. Egy kis szemelvény mégis álljon itt belőlük, annak szemléltetésére, hogy mit voltak képesek a franciák elhinni királynéjukról.
1784. augusztus 16.
Tegnap egy kiváncsi és gyanakvó megjegyzés hangzott el s ez megakadályoz abban, hogy ma T...-ba (Trianon) menjek; de azért nem fosztom meg magam kedves rabszolgám látásától. A miniszter (a király) 11-kor távozik, hogy vadászni menjen R...-ba (Rambouillet); későn jön majd haza illetve helyesebben csak reggel; remélem távollétében kárpótolhatom magam az unalomért és bosszúságokért, amelyeket az utóbbi két napon átéltem...
... Minthogy tervemben te fogod a főszerepet játszani, szükséges, hogy e tárgyra vonatkozólag éppolyan egyetértés legyen közöttünk, mint múlt pénteken a S...-n (sopha). Ezen a hasonlaton bizonyára nevetsz, de minthogy a hasonlat helyes és minthogy ma este bizonyítékokat akarok neked adni, mielőtt komoly dolgokról beszélünk: öltözz küldöncnek, legyen egy csomag a kezedben és 11 órakor sétálj fel és alá a kápolna oszlopai közt; odaküldöm majd a grófnét, aki elkalauzol egy rejtett kis lépcsőn át egy terembe, ahol megleled majd vágyaid tárgyát.
* * *
Itt az idő, hogy néhány szót szóljunk Marie Antoinette szörnyű és egyre fokozódó népszerűtlenségéről, amely mint érzelmi mozgató, oly nagy szerepet játszott a forradalom kitörésében.
Amikor Marie Antoinette férjével 1773-ban bevonult Párisba és az Hotel de Ville erkélyéről fogadta a nép lelkes hódolatát, Brissac marsal, a fínom öreg gavallér ezt mondta neki:
- Madame, ime kétszázezer szerelmese áll most Ön előtt!
És ez nem is volt nagy túlzás. A franciák rajongtak a szépséges kis fejedelemasszonyért, aki elhozta a fiatalságot a Bourbonok öreg udvarába. Érezte ezt Marie Antoinette is és boldog volt ebben a tudatban. Ezidőtájt így ír anyjának:
„Mielőtt visszavonultunk, kezünkkel intettünk a népnek és az nagyon örült. Milyen boldogság is a mi helyzetünkben, hogy az ember ilyen olcsón megnyerheti egy nép barátságát!” Ami nem jelenti azt, hogy Marie Antoinette nem fizetett volna szívesen nagyobb árat is érte.
Népszerűsége akkor kezd csökkenni, amikor az évek múlnak és a türelmetlenül várt Dauphin csak nem születik meg. Amikor Artois grófnak fia születik, a Versaillesbe tóduló halaskofák szembe megszidják Marie Antoinettet, hogy miért nem követi a példát. De amikor végre megszületik a Dauphin, a lelkesedés már nem az, ami uralkodása elején lett volna. Marie Antoinette közben észrevétlenül elvesztette a nép szeretetét.
És lassankint mindenért ő a felelős, ami nem tetszik a közvéleménynek. Még azt is az ő szemére hányják, hogy a király sehogy sem akarja beoltatni magát. Úgy tudják, hogy a királyné mindenható - tehát felelős mindenért, ami történik és ami nem történik. Pedig Marie Antoinette távolról sem mindenható: legfőbb politikai kívánsága, hogy Choiseult visszahívják száműzetéséből, mindvégig nem teljesül. Ezzel szemben minden tiltakozása ellenére Calonne lesz a contrôleur général, pénzügyminiszter és ekkor Calonne pazarlásaiért, ügyetlen és végzetes pénzügyi politikájáért is Marie Antoinette ellen fordulnak és Madame Déficitnek csúfolják.
Amikor 1785 márciusában Marie Antoinette a Notre Dameba megy hálaadó istentiszteletre második fiának, a normandiai hercegnek megszületése után, a tömeg fagyos hallgatással fogadja. A királyné sírva tér vissza Versaillesba:
- Mais que leur ai-je donc fait? Dehát mit tettem nekik? - kérdi tanácstalan környezetétől.
Egy év mulva, a Nyaklánc-per után, a királynét már olyan szenvedélyesen gyűlöli a társadalom valamennyi rétege, hogy a jóságos öreg Penthièvre herceg azt tanácsolja a királynak, az ország nyugalma érdekében zárassa el Marie Antoinettet a Val-de-Grace kolostorba.
Mais que leur ai-je donc fait? Mi az oka ennek a feneketlen gyűlöletnek?
A Goncourtok szerint a gyűlölet az udvarból indult ki és onnan táplálták mesterségesen és igyekeztek minél szélesebb körben elterjeszteni. Hogy az udvar nagyrésze miért haragudott rá, arról már beszéltünk: az öregebbek haragudtak rá, mert fiatal volt és a fiatalok közt érezte jól magát, a vakbuzgók gyűlölték vidám életéért, a „régi franciák” pártja gyűlölte, mert az osztrák szövetséget jelentette; akik nem tartoztak a Polignacok körébe, gyűlölték, mert mellőzve érezték magukat és a többség gyűlölte, mert környezetének szellemes fölénye bántotta önérzetüket.
A történelemben igen gyakori eset, hogy az udvaroncok nem rajonganak különösebben királynéjukért, de igen ritka, hogy ilyen hatalmas és messzeterjedő intrikát indítsanak ellene; és egészen páratlan, hogy szövetségesül a népet válasszák. Ez már az idők jele. Nemcsak abban látjuk az idők jelét, hogy a közvélemény tényezővé válik egy teljesen intern palotaforradalomban; hanem abban is, hogy az udvar ennyire elvesztette minden politikai ösztönét. Legfőbb erőforrása, a királyi tekintély ellen szövetkezik legfőbb ellenségével, az utcával. Ez a tény már magában hordozza a vezető réteg ítéletét. Ha a forradalom nem dönti meg az arisztokrácia hatalmát, akkor az magától omlik össze, mert elvesztette alapvető ösztöneit, elvesztette létjogosultságát, amelyet éppen ez a vezetésre hivató politikai ösztön adott meg - elvesztette életképességét.
Ha egy akkori józan francia polgárt kérdezünk meg, mi a kifogása a királyné ellen, bizonyára három pontban foglalja össze: pazarlása, erkölcstelen élete, hazafiatlansága. Az első vádról, annak alapos vagy alaptalan voltáról más összefüggésben már beszéltünk. Beszéltünk a másodikról is annyiban, hogy megemlítettük, hány szeretőt költöttek a franciák királynéjuknak. Ez a vád a Nyaklánc-per után, Jeanne de la Motte és a pamfletisták irodalmi működésének hatása alatt természetesen rendkívül megerősödött.
A királyné immár semmit sem tehet, hogy Páris házmesteri lelkületű lakosságának piszkos fantáziája ne lásson belé mindjárt erotikus kicsapongásokat. Ha a királyné nyári estéken szeret kint időzni a versaillesi park terraszán, ezt nyilván azért teszi, hogy a sötétben... Nemsokára már úgy tudják, hogy a királyné és köre, Coigny, Vaudreuil, Besenval és a többiek szarvas-kosztűmöt rendeltek „és miután szarvasbikának és ünőnek öltözve kóboroltak a kertben, átadták magukat a szarvasbikák és ünők élvezeteinek”. Ez csak magátólértetődő. Mások szerint Marie Antoinette amazonnak öltözve bolyong éjszakánkint a versaillesi parkban és odaadja magát annak a férfinak vagy nőnek, akivel éppen összetalálkozik. Különösen egy fiatal hadügyminisztériumi hivatalnok, egy igazi Adonis, nyerte meg tetszését; de Artois féltékeny lett és a fiatalember nemsokára nyom nélkül eltűnt, családja azóta sem hallott róla. És így tovább, és így tovább.
A közvélemény bepiszkolta és a legrosszabbra magyarázta a királyné vidámságát, a szép és szabadabb mozgású élet iránt való szeretetét, baráti hajlandóságát, ártatlan kacérságát, amellyel mindenkinek tetszeni akart, les plus belles vertus de sa jeunesse, ahogy a Goncourtok mondják, ifjúsága legszebb erényeit. De ha a királyné esetleg nem is volt Vesta-szűz, vajjon jogában állott-e az egyáltalán nem puritán természetű francia közönségnek ennyire felháborodnia? „Különös szigorúság, - kiáltanak fel a Goncourtok és igazuk van - a nők századában éppen a királynénak nem bocsátanak meg semmit, ami nőiség?” A franciák történelmüknek ebben a legfrivolabb időszakában mindenkinek megengedték a galantériát, elvárták, természetesnek találták - miért éppen a királynőjüknek nem volt szabad?
A feleletet erre a kérdésre talán akkor kapjuk meg, ha szembenézünk a harmadik vádponttal. A franciák nem azért nem szerették Marie Antoinettet, mert erkölcstelennek tartották, hanem fordítva, azért tartották erkölcstelennek, azért ürítették rá fantáziájuk minden bomlási termékét, mert nem szerették. És hogy nem szerették, annak legfőbb oka, úgy hisszük, az lehetett, hogy nem volt francia.
A királynét, ezt nem lehet tagadni, ezer érzelmi és politikai szál fűzte szülőhazájához és ahhoz a hatalmas családhoz, amelyből származott. Természetesen jóhiszeműen; egy pillanatig sem gondolta, hogy a két szövetséges, Franciaország és Ausztria érdekei esetleg nem egyeznek mindenben. A közvélemény, amely nem nagyon rajongott az osztrákokért (a franciák mindíg szenvedélyesen utálják szövetségeseiket), eltúlozta Marie Antoinette osztrák kapcsolatait, milliókról beszélt, amelyeket Marie Antoinette fivérének küldött és kéjjel adta szájról-szájra az ilyenfajta történeteket:
Amikor II. József a Schelde folyó megnyitását követelte, Marie Antoinette minden erejéből támogatta a francia udvarban és ezt mondta Vergennes külügyminiszternek:
- Végül is gondoljon mindig arra, hogy a császár az én fivérem.
- Nem feledkezem meg erről, - felelte Vergennes - de mindenekelőtt arra kell gondolnom, hogy Monseigneur le Dauphin az Ön fia.
A franciaság zárt világ, ahol másnak mint franciának helye nincs; nincs még egy népe a fehér ember civilizációjának, amely az idegennel szemben oly kevéssé volna megértő, mint a francia. Az idegen eredetű, idegen érdekek felé húzó királyné nem lehetett népszerű és amikor az ellenszenv a tetőfokára hágott, legfőbb szidalomként így emlegették: L’Autrichienne, az osztrák nő.
Ezt talán csak az érti igazán, aki járt kint Franciaországban és a saját bőrén tanulta meg. Ha nálunk valakire azt mondják: - Te nem vagy magyar, - az természetesen nem hízelgő, de nem is feltétlenül sértő, lehet egyszerű ténymegállapítás is. Az angolok egyenesen büszkék arra, ha nem tiszta angolok, hanem skót vagy walesi vér van bennük. De ha Franciaországban azt mondják neked: - Ön nem francia! - az annyit jelent, hogy híjával vagy a legalapvetőbb erkölcsi tulajdonságoknak, titokban éjszaka álszakállban kilopod a vak koldusok kalapjából az aprópénzt, azonkívül fizikailag is visszataszító vagy, mert ki tudja, milyen kiütéseket rejtegetsz a ruhád alatt és egyáltalán, emberalatti lény vagy, de sokkal kevésbbé rokonszenves, mint az állatok.
Úgy képzeljük, ez a nagy francia xenophobia lehetett Marie Antoinette népszerűtlenségének alapja.
Pedig, amint már mondtuk, Marie Antoinette nem volt démon, mint ahogy a forradalom, és nem volt angyal, mint ahogy az ellenforradalom látta. Talán igaza van Stefan Zweignek, éppen az volt a baj, hogy annyira középszerű volt. Mártíromsága megindító; de életében nincs semmi olyan vonás, amelyért különös tisztelettel vagy meghatottsággal kellene rá gondolnunk. Búcsúzva tőle idézzük, szépségükért eredetiben, Lamartine szavait, amelyekkel a királynét jellemezte:
„Favorite charmante et dangereuse d’une monarchie vieillie, plutôt que reine d’une monarchie nouvelle, elle n’eut ni le prestige de l’ancienne royauté, le respect; ni le prestige du nouveau règne: la popularité. Elle ne sut que charmer, égarer et mourir.”

EPILÓGUS
Amikor történetünk végére értünk és átolvassuk azt, amit eddig írtunk, némi riadalommal vesszük észre, hogy bármennyire is igyekeztünk sokoldalúan megvilágított képet rajzolni a korról, mégsem érvényesül az összhatásban kellőképen az, amit Talleyrand az élet édességének nevezett. Könyvünk hatása alatt az olvasó esetleg azt érezheti, hogy az Ancien Régime végórája dúlt és nyomasztó volt, „erkölcsi fertő”, vihar előtti tikkadtság ideje, és talán még örül is, hogy nem akkor élt. Ami pedig teljesen téves. Élni akkor lehetett a legkellemesebb az európai évszázadok folyamán.
Huizinga más összefüggésben rámutat arra, hogy a krónikák, történelmi művek, irodalmi alkotások általában mindig inkább sötét képet rajzolnak korukról, mert elevenen tartják a kor panaszait; aki egy kor derűjét, szépségét, boldogságát akarja megismerni, annak a művészet emlékeihez kell fordulnia. És ha megfogadjuk a nagy hollandus tanácsát és eudaimonisztikus szempontból összehasonlítjuk az egyes századok festőit, vajjon találunk-e még egy kort, amelynek festményei oly intenzíven tükröznék az élet édességét, mint a Watteautól Fragonardig hullámzó csodálatos vonal?
A XVIII. századi francia festők most nincsenek túlságosan divatban; a századközép nagy mesterének, Bouchernak szinte a nevét sem illik kiejteni hozzáértők előtt. Ami természetes is; ők lezártak egy nagy korszakot és utánuk valami egészen más kezdődött. Távol áll tőlünk, hogy vitába merjünk szállni a hivatottakkal, bár magunkban azt hisszük, eljön még az idő, mely újra értékeli őket. Bennünket nem is festői nagyságuk érdekel, hanem az élet édessége, amely képeiken tükröződik.
Watteau és Fragonard... a Goncourtok szerint ők a XVIII. századi Franciaország egyedüli költői. A versírók a kor racionalista szárazságában szenvedtek és a két nagy festő mondta el azt, amit máskor a költők dolga elmondani: az álmot, a mesét, a mámort és a nosztalgiát.
Watteau a század legelején élt; a mi korszakunk nagy reprezentánsa az örök-boldog provencei, a grasse-i virágmezők küldöttje, Fragonard. Festményei álomszerű intenzitással idézik fel a nagy parkok örök legendáját a lélekben; hatalmas fák, kicsiny alakok; a fák lehajló bánata alatt az alakok valami emberentúli örömben élnek, örömben, amely már csaknem komollyá teszi babaarcukat, örömben, amely már szinte fáj, mint a zene. Watteau és Fragonard képeinek közös különössége az, hogy az ember úgy érzi, ezek a festmények jeleneteket mutatnak be valami nagyon szép, erotikus és halk melankóliával átcsipkézett régi regényből, mithológiai történetből vagy egy olyan csodálatos meséből, mint amilyen az Amor és Psyche. A szemlélőt gazdag, összetett vágy fogja el: vágy megtudni a képek titkát, az elhallgatott mesét, vágy vissza ebbe a mindennél édesebb park-világba és végül vágy, az ember nem is tudja, mi után, az a nagy és kimondhatatlan nosztalgia, amelyet az igazi alkotás ébreszt fel a lélekben.
És akkor megértjük: ez a kor olyan szép volt, mint a legfínomabban áttört csipke, mint egy múlhatatlan bájú és törékenységű sèvresi porcellán, olyan volt, mint a szőlő aszú nedve, telt és sűrűn édes, olyan volt, mint a magyar ősz levegője, amikor az ember pirosló levelek közt a halál kimondhatatlan édességét szagolja.
Csak a vers tudja ezt elmondani, csak a vers. Verlaine verse, a Fêtes galantes kötetből:
CLAIR DE LUNE.
Votre âme est un paysage choisi
Que vont charmant masques et bergamasques
Jouant du luth et dansant et quasi
Tristes sous leur déguisements fantasques.
Tout en chantant sur le mode mineur
L’amour vainqueur et la vie opportune,
Ils n’ont pas l’air de croire à leur bonheur
Et leur chanson se mêle au clair de lune,
Au calme clair de lune triste et beau,
Qui fait rêver les oiseaux dans les arbres
Et sangloter d’extase les jets d’eau,
Les grands jets d’eau sveltes parmi les marbres.
A Nyaklánc-per 1786-ban folyt le. Három év mulva kitört a forradalom.
A forradalmat, mint zendülést, mint pusztító vulkanikus kitörést, természetesen a nép „csinálta”, vagyis pontosabban a párisi utca népe, a Saint-Antoine külváros sötét tömege, a munkások, akik az ügyetlen francia-angol kereskedelmi szerződés következtében átmenetileg munkanélküliekké váltak és az ügyetlen gabonapolitika miatt átmenetileg nem jutottak kenyérhez - és azután tágabb értelemben az egész francia nép, a falvak adóktól sanyargatott népe, amely felbátorodva a párisi példán, bosszút állt a sokszázados kisemmiztetésért.
De tárt kapukat döngetnénk, ha azt bizonyítanók, hogy a nép nem önmagától rohant a forradalomba, hanem azért, mert belévezették; hogy csak eszköz volt a felsőbbek kezében, ha, mint Victor Hugo elszabadult ágyúja, később el is pusztította tüzéreit. A francia forradalmárok, mindenki tudja, citoyen-nek, polgárnak szólították egymást és a forradalom lényegében és kihatásában nem népi, nem proletár, hanem polgári forradalom volt, a Harmadik Rend döntötte meg vele a kiváltságosak hatalmát.
A forradalom oka, ma már nem kétséges, nem annyira a nép nyomora, mint inkább a polgárság jóléte volt. A parasztságnak csakugyan nagyon rosszul ment; de a parasztságnak évszázadok óta nagyon rosszul ment és XVI. Lajos korában végre elkezdtek gondolkozni azon, hogy segíteni kellene rajtuk. Egyébként a földművelő nép helyzete nem volt egyhangúan sötét. A híres földesúri visszaélések nem mindenütt egyformán nyomasztóak. Wahl felhívja a figyelmet arra, hogy a parasztok ezidőtájt az uradalmi erdőket az uraság megkérdezése és tiltakozása nélkül szántóföldekké alakították át. A jobbágyság intézménye, amely Közép- és Kelet-Európa népeit még oly sokáig gyötri, Franciaországban ebben az időben már csak a keleti tartományokban található. XVI. Lajos felszabadítja saját jobbágyait és példáját sok főúr önként követi. A többit is felszabadítják, ha van a kincstárban elég pénz a földesurak kártalanítására.
És a nép nem ott volt forradalmár, ahol igazán rosszul ment neki. Már Tocquevillenak is feltűnt, hogy azok a tartományok voltak a legforradalmibbak, amelyek a legkevésbbé szenvedtek a mult intézményeitől, pl. a gazdag Ile de France; a legtöbbet szenvedők viszont, a Loire torkolata, a Bretagne, lettek az ellenforradalom tűzfészkei.
A nemességnek, legalább is elvben, nagyon jól ment, hiszen a nemesi előjogok sosem voltak ilyen erősek, mint közvetlenül megszüntük előtt. De a gyakorlatban mégsem ment jól nekik, mert a kötelező életnívó fenntartása egyre költségesebb lett; számos nagy családnak kellett csődbe mennie.
A polgárságnak viszont, ha elvben nem is, annál jobban ment a gyakorlatban. Őt táplálja és gyarapítja az a nagy gazdasági fellendülés, amelyről a könyv elején beszéltünk és ő gazdagodik nemcsak a francia, hanem még a külföldi arisztokrácia fényűzésén is.
Elsősorban nem az iparűző és kereskedő kispolgárságra gondolunk. XVI. Lajos idejében a polgári házakban télen még az egész család a konyhában étkezett, mert el sem tudták képzelni azt a pazarlást, hogy a háznak egyszerre két helyiségében égessék a tüzelőt. Ennek a rétegnek hagyománytisztelő felfogását még nem kezdte ki a felvilágosodás; XVI. Lajos vallásossága a korban egyáltalán nem magában álló. A forradalmi nyugtalanság a polgárság legfelsőbb rétegéből indult ki, Franciaország címnélküli, de valóságos vezető rétegéből: ez a noblesse de robe, vagyis a jogászvilág, továbbá a pénz és a szellem kiválóságai.
A nagyburzsoázia és az intelligencia akkor már száz éve szenvedett amiatt, hogy a valóságos hatalom az ő kezében volt, de a hatalmat megillető minden pompa és dicsőség a nemesség kezében maradt. És a nemesség arroganciája abban a mértékben növekedett, amint valóságos hatalma csökkent. A század második felében a nemesség kísérletet tesz arra, hogy a hatalmat ismét magához ragadja: nemcsak a magasabb katonai és igazságszolgáltatási rangokat kötik nemesi származáshoz, hanem azt is megpróbálják, hogy elavult okiratok alapján a régóta szabad parasztsággal szemben is érvényesítsék egykori földesúri jogaikat. E kísérlet csődöt mond, a hadsereg és az igazságszolgáltatás kisajátítása is csak papiros marad, mert a polgárság vezető rétege már rég nemességet vásárolt magának. De e kísérlettel, valamint a nagypolgárság nemesítésével csak még jobban elmélyült a szakadék a régi kiváltságosok és az új vezetők közt. A szellem emberei és a gazdagok - mondja Rivarol, minden jobboldali ideológus őse - elviselhetetlennek érezték a nemesség fölényét és ezért többnyire nemességet vásároltak maguknak; de ekkor egy új kínszenvedés kezdődött a számukra, nemesített emberek lettek, nem nemesemberek. „A francia királyok alattvalóikat a polgárságból is úgy gyógyították ki, mint a görvélykórból: úgy, hogy nyoma maradt.”
Nem-nemes voltuk megalázóságát legerősebben a vezető intellektuellek érezték, akiket a szellemességet olyannyira kedvelő arisztokrácia meghívott szalonjába, vendégül látott kastélyában, elhalmozott mindenféle ajándékkal és kitüntetéssel, de - valószínűleg a legtöbb esetben öntudatlanul - mégsem ismert el egyenrangúnak. Az író gőgje a legnagyobb és legagresszívebb a gőg minden formája közt: ezt a gőgöt sértették meg a kiváltságosok, éppen kedvességükkel és jóindulatukkal. A legélénkebb példa Beaumarchais és Chamfort.
- Herceg úr - mondta Chamfort valakinek -, nagyon jól tudom azt, amit tudnom kell, de azt is tudom, hogy könnyebb felettem állni, mint velem egyenrangúnak lenni.
Az író önérzetét nem lehetne pontosabban kifejezni. Történetünk idején nagy visszhangot vert fel egy bizonyos Abbé Rousseau esete, aki, mint egykor Abélard, beleszeretett előkelő tanítványnőjébe és „érthetetlennek találván az ellentétet érzelmeinek nemessége és származásának alacsonysága közt”, - amint búcsúlevelében írta, - megvacsorázott a Palais Royalban és szíven lőtte magát.
A Pénz és a Szellem közt - mondja Spengler - titokzatos véd- és dacszövetség állt fenn a közös ellenség, a Vér ellen. A Szellem érvekkel támasztotta alá azt, amire a Pénz tompa mindenhatóságával törekedett: az előjogok lerombolását, az irracionális, kegyelemszerű, származási kiválasztás detronizálását az észszerű, tehát a tehetségen és vagyonon alapuló kiválasztás javára. „Ki hinné - mondja ugyancsak Rivarol - hogy nem az adók, nem a lettre de cachet-k, sem a hatalom többi visszaélése, nem az intendánsok okozta bosszúságok és nem is az igazságszolgáltatás hosszadalmassága dühítette fel leginkább a nemzetet, hanem a nemesség előjogai; ami azt bizonyítja, hogy a burzsoák, az írók, a pénzemberek és mindazok, akik féltékenyek a nemességre, voltak azok, akik fellázították a városi kisembereket és a falvak parasztságát.”
Chamfort az Ancien Régime napjaiban azon panaszkodott, hogy nem tarthat hintót, holott gyenge szervezetének feltétlen szüksége volna rá. Később pedig ezt mondta:
- Addig nem hiszek a forradalomban, amíg a hintók elgázolhatják a gyalogosokat.
„Az emberek - mondja erre Sainte-Beuve - 1782-ben hintót kívántak maguknak és minthogy nem kapták meg, 1792-ben azt akarták, hogy senkinek se legyen hintója.”
De jusson eszünkbe a sokat bántott Hegel örökérvényű tanítása is: a „Weltgeist” az emberek önzését, irígységét és egyéb szenvedélyeit használja fel mozgató erőnek, hogy segítségével terelje az emberiséget célja felé, amelyet az emberiség maga sem ismer, a történelem végső célja, a szabadság felé. És ez igaz akkor is, ha nem is hiszünk a nagy német Weltgeistben.

Amikor az ostromolt vár végül is elesik, ott kétféle esemény ment végbe: az ostromlók elfoglalták a várat, az ostromlottak pedig, akarva nem akarva, de engedték, hogy a várat elfoglalják. Amikor a forradalomban a monarchia összeomlik, ez is kettős jelenség: a Harmadik Rend és a nép lerombolja az évszázadok épületét, de a nemesség és a királyság engedi, hogy lerombolják. És ez a második mozzanat talán épannyira fontos, mint az első. A francia arisztokrácia és a királyság maga is a legnagyobb mértékben hozzájárult a forradalom felidézéséhez. Jelképes történetünknek éppen ez a kulcsa, az értelme.
A XVIII. század második felében, amint már mondtuk, egy nagy ízlésváltozás következett fokozatosan be, amelyet a preromantika összefoglaló nevével szoktak illetni. De XVI. Lajos Franciaországában vannak ez ízlésváltozásnak bizonyos tünetei, amelyeket nehéz közvetlen kapcsolatba hozni a preromantika érzelmességével és nyugtalanságával. E tünetek az első pillantásra mintegy ellenkező előjelűek.
Merciertől tudjuk pl. azt, hogy ekkor már nincsenek petit maître-ek, akik pillangóként röpködnek páholyról-páholyra, kikukucskálnak a színpadi függöny lyukain, a folyosón a színésznők nyakába akaszkodnak, megállnak az előcsarnokban és előrehajlott testtel bírálgatják a hintóból kilépő hölgyek lábát. Nincsenek már bureau d’esprit-k, kékharisnya nők által vezetett szalonok, ahol csak okos dolgokról szabad beszélni, a nőknek nem becsvágyuk többé, hogy okosak legyenek. A petit-maître-ek helyét az élégantok foglalták el; a szó mindmáig használatban van és értelme sem változott sokat.
Az élégant nem beszél többé hercegi barátairól és hercegnői szeretőiről. Magányáról beszél, ahol kémiával foglalkozik; de általában nem beszél sokat. Alig észrevehető gúnyos mosoly ül ajkán, arcán álmodó tekintet, sehol sem marad sokáig, rövidesen feltűnés nélkül távozik. A nők kerülik már a felsőfokot, nem mondják többé: délicieux vagy étonnant, keresett egyszerűséggel és közömbösséggel beszélnek. A nők a férfiakban is a délicatesse-et, a finomságot becsülik. A „beszéd művészete” kiszorítja az ékesszólást. Igen sokan nem isznak bort, csak vizet. A párisiak sokkal halkabban beszélnek, mint a vidékiek. Soványak és ecetet isznak, ha netalán hízásnak indulnának.
Az ízlés inkább a déshabilléban mutatkozik meg, mint a díszruhában. A férfiak kezdenek kard helyett botot hordani. Sokkal ritkábban párbajoznak már; a becsületbeli kérdések távolról sem izgatják őket annyira, mint a régebbi nemzedéket. Míg azok nagy vagyonukat tették közszemlére, ma mindenki azzal dicsekszik, hogy a csőd szélén áll. Divatba jön a fekete ruha, lassankint kiszorítja XV. Lajos udvarának csodálatos színpompáját.
És ezekután, ha Mme Campan nem is írná, akkor is sejtenők: „Az anglománia olyan fokot ért el, hogy Párist nem lehet többé megkülönböztetni Londontól. A francia, akit eddig egész Európa utánzott, most maga vált utánzóvá... Az 1783-as békekötésben megállapított kereskedelmi szerződés óta nemcsak a hintók, hanem minden, a szallagokig és a közönséges fayenceig, angol gyártmány.” A fiatalemberek frakkot öltenek és alkotmányról, felsőházról, alsóházról, egyensúlyról, Magna Chartáról beszélnek.
Mit jelent ez a sok apróság? Ez a vég.
Bármilyen pathétikusan is hangzik, csakugyan ez a vég, az arisztokratikus kultúra vége. Eszménye, a savoir-vivre, az élet művészete XV. Lajos udvarában, és az akkori Párisban elérte a zenitjét - nem fejlődhetett tovább. Az emberek olyan előkelőek, oly finomak és tökéletesek lettek, hogy már az előkelőség nagy barokk formáiról, a klasszikus pompáról és méltóságról is lemondtak; következett a kecsesség, az árnyalat, a kis dolgok művészetének a kora, a rokokó. És azután XVI. Lajos uralkodásának utolsó éveiben már ez is túlságosan színes, túlságosan kiáltó; következik a halk beszéd és a hallgatás divatja, az „anglománia”.
De akik ez anglomániában egyszerűen utánzást látnak, nem veszik figyelembe a jelenség társadalmi gyökereit. Az angol akkor lett olyanná, amilyennek azóta is ismerjük vagy elképzeljük, amióta az arisztokrácia szövetséget kötött a nagyburzsoáziával és átvette a nagypolgári életformát, vagyis az 1688-ban megindult fokozatos és lassú átalakulás révén. Azelőtt az angolok voltak a világ legharsányabb népe, tanu rá az Erzsébetkori dráma harsogása és bőbeszédűsége. A francia arisztokrácia, amikor az angolt utánozza, nem egy másik arisztokráciához igazodik, hanem egy másik társadalmi réteghez, a nagypolgársághoz. Ez a pillanat, amikor az arisztokratikus kultúra túljut önmagán.
Max Weber az uralom szociológiájáról írva azt állítja, hogy minden történelmi, nem észszerűségi alapon nyugvó uralom lényege az a titokzatos valami, amit ő „charizmá”-nak nevez: egy embert társai úgy tekintenek, mint aki valami felülről ráhullott kegyelem birtokosa, és ezért engedelmeskednek neki. A charizmatikus uralom a közvetlen élményen alapul és ezért nem is tarthat soká, legfeljebb a charizmát hordozó személy haláláig. A hatalom megszilárdítása és állandósítása érdekében tehát a charizmát „mindennaposítani” kell: intézményesítik, a valódi élményt jelképes cselekedetekkel pótolják. Az első Karolingok pl. még charizmájuk erejével uralkodtak népükön; a későbbi francia király már egy jelképes cselekedet: a szentelt olajjal való felkenés és megkoronáztatás, a Sacre erejénél fogva. Alattvalói már nem a személyéből kisugárzó ellenállhatatlan hatalomnak engedelmeskednek, hanem a királyság intézményének, amely szankciókkal tud élni a nem-engedelmeskedőkkel szemben.
A charizmatikus személy kiválasztottságának erejét átsugározza környezetére is, így keletkezik a nemesség. Később már a nemesség is intézmény, amelynek hatalma nem önmagában van, hanem a törvényekben, amelyek védik.
E földi létünkben, az Időben való létben minden az Időnek engedelmeskedik. Minden kopik és fogy az idővel; nemcsak a paloták omlanak össze, nemcsak a díszruhák selyme és bársonya fakul ki, kopnak az eszmék is, after many a summer dies the swan, sok nyár után meghal a hattyú is, sok század után elfogy a charizma ereje is. - A francia királyság összeomlásának igen sok oka volt. De ha nagy távolságból nézzük, olyan távolságból, ahonnan összeolvadnak a részletek, talán mégis ez látszik az alapvető oknak, amely egységbe foglalja a részlet-okokat: elkopott a charizma, a nép már nem érezte a királynak és környezetének kegyelemszerű kiválasztottságát és nem érezte már maga a király és maga a nemesség sem.
Igen kevés ember hal meg végelgyengülésben. A nagyon öreg emberek is többnyire betegségnek vagy balesetnek esnek áldozatul. De legtöbbször olyan betegségnek vagy balesetnek, amelyet fiatal éveikben könnyűszerrel kihevertek volna. Végeredményben tehát az Idő végez velük. Ez történt az Ancien Régime-mel is.
Az arisztokrácia részben a hosszú tétlenség, részben a szellem felől jött behatások következtében, amint már mondtuk, maga is elvesztette hivatástudatát. Nem hitt többé önmagában. Vágya volt a s’encanailler és főkép rossz volt a lelkiismerete. Talán ez magyarázza meg azt a jelenséget is, amelyet Wahl a francia forradalom egyik legfőbb előidézőjének tart: hogy a XVIII. századi Franciaországban nem akadtak nagy tettemberek. Nem akadtak, mert a társadalom szerkezete olyan volt, hogy csak az arisztokrácia sorából kerülhettek volna ki és a hivatásavesztett arisztokrácia elvesztette azt a legfőbb létjogosultságát is, hogy vezető egyéniségeket termel ki az ország számára.
De a monarchia szerencsétlensége leginkább mégis az volt, hogy a forradalom előtti két uralkodónak, XV. és kiváltkép XVI. Lajosnak magának is rossz volt a lelkiismerete. XVI. Lajos jó szíve tele szép szándékokkal és miniszterei tele reformtervekkel. Annyi évszázad óta ő az első francia király, aki őszintén, tiszta szívből segíteni akar a népén. Ez a végzete. Hogy ismét Tocqueville nagyszerű könyvét idézzük: „Csak egy jó géniusz mentheti meg azt a fejedelmet, aki arra vállalkozik, hogy alattvalóinak hosszú elnyomatás után könnyebbséget szerezzen.” Az elnyomatást csak fokozni lehet - vagy pedig minden hatalomról lemondani.
Tocqueville is sejtette, de a tények kétségbevonhatatlan tömegével csak a német Wahl bizonyította be, hogy a forradalom nem azért tört ki, mert a francia királyok nagyon zsarnokian uralkodtak, hanem azért, mert az utolsó francia királyok nem uralkodtak eléggé zsarnokian. Önkényes rendeleteket hoztak, de nem volt erejük, hogy végrehajtassák azokat. A forradalom nem tört ki más országokban, ahol a visszaélések sokkal súlyosabbak voltak, de a királyi hatalom ereje nem csökkent; és talán Franciaországban is meg lehetett volna akadályozni. Persze henye az ilyen kijelentés, a történelemben könnyelmű és játékos minden „volna” - de a forradalom kezdeti történetének számos olyan pontja van, amikor az ember úgy érzi, ha XVI. Lajos máskép cselekszik, elkerülheti a forradalmat. Jelképes történetünk is egy ilyen pillanat. A Nyaklánc-pert a kortársak úgy fogták fel, mint a királyi, miniszteri önkény égbekiáltó példáját - pedig ma, amikor tisztázódtak a részletek, látjuk, hogy a király tehetetlenségének égbekiáltó példája volt. És már a forradalmár Condorcet is felismerte: az emberek, amikor azt hitték, hogy a zsarnokság súlya alatt nyögnek, tulajdonképen a fejetlen anarchia miatt szenvedtek.
Nagyon kérünk, kedves olvasó, úgy-e nem értesz félre bennünket; távolról sem áll szándékunkban elsiratni a francia monarchiát, mint ahogy a modern francia történetírók teszik, nem is bosszankodunk, mint a német Wahl, azon, hogy miért nem használt a király erőszakosabb eszközöket. Mi valami furcsa és bizonytalan módon, de mégis hiszünk abban, hogy a történelemben, legalább is többek közt, erkölcsi erők is érvényesülnek és a nemzetek nagy tetteiben a Jó és Rossz küzd egymással öröktől fogva. XVI. Lajos jósága és gyengesége a rossz lelkiismeret szülötte volt és a francia király lelkiismeretének valóban sok oka volt arra, hogy rossz legyen. Mert az Ancien Régime minden csipkézett, édes és őszies szépsége és a király minden szívbéli jószándéka, amely a kor nagy érzelmességének és csodavárásának visszatükröződése volt, mind nem éri fel a Szabadság sós, tavaszi, éles fuvallatát. És ami XVI. Lajos után jött: nem feledkezünk meg a Terror borzalmairól, de mégis, azok az évek, a század lángoló alkonyata... engedd meg, olvasóm, hogy még egyszer, utoljára, Tocquevillenak adjam át a szót:
„... fiatal lelkesedés kora volt az, nemes és őszinte érzelmeké, és tévedései ellenére is örökre él majd az emberiség emlékezetében és még sokáig rettenti fel álmukból azokat, akik embertársaikat tönkre akarják tenni vagy szolgaságba akarják igázni.”
* * *
The Diamond Necklace vanished through the Horn Gate of Dreams, a gyémántnyaklánc eltünt az álmok elefántcsont kapuján át; de híre-neve bejárta egész Európát. A forradalom előtti évtizedek egyik eseményének sem volt ekkora „sajtója”. A kortársak ösztönösen megérezték végzetes jelentőségét.
Még a távoli, a világesemények sodrából akkoriban nagyon is kieső Magyarországon is ott kísértett az emberek képzeletében. Ezt tanusítja az, hogy Szerdahely György Alajos, a jezsuita atya és újlatin költő, verset írt róla, szép jezsuita-humanista modorban, felemlegetve mindazokat a mithológiai személyeket, akik nyakék miatt kerültek bajba.
DE MONILI FAMIGERATO, QUOD IN GALLIA MAGNAM LITEM, 
IN EUROPA EXPECTATIONEM CONCITAVIT ANNO MDCCLXXXV ET VI.
Quae Furia est? Certe illa fuit; fortasse Megaera
        Quae Stygio retulit tale Monile specu?
Parcite Francigenae dirum adfectare Monile!
        Thebaidem Statii Patria vestra legat.
Harmonie et Semele, Iocasta, nocensque Eriphyle,
        Atque alii interitu vos monuere suo.
Fatale est; et quisquis adhuc mortalis habebat,
        Morte, vel infami labe Monile luit.
Lemnius huic varias pestes, laetumque venenum
        Miscuit, et propriis hostibus ipse dedit.
Frustra ago. Romano vestitus murice Princeps
        Heu! domino semper triste Monile petit.
Quid tibi femineo cum cultu et merce Sacerdos?
        Femincum nescis hic recubare malum.
Infelix, quicumque putat se posse placere,
        Dum sibi feminea credulitate placet.
Vos damna et poenas emitis? La Motthe feroces
        Ad Furias salvus triste Monile tulit.
A legerősebb irodalmi visszhangot a Nyaklánc-per legnagyobb kortársaiból, a német klasszicizmus óriásaiból váltotta ki. Goethe, amint már említettük, meglátogatta Cagliostro családját Palermóban és színdarabot írt a Nyaklánc-perről Der Gross-Kophta címen. A színdarab nem tartozik a nagy Weimári java alkotásai közé - de viszont írt még gyengébbeket is. A szereplőknek nincs nevük, csak rangjelzésük. Goethe kissé lefokozza egyiküket-másikukat: a királyné csak hercegnő, a bíboros csak Domherr; igaz, hogy Cagliostro megmarad grófnak, La Motte és Jeanne pedig Marquis és Marquise lesz. A színmű, nyilván színpadi okokból, happy endinggel végződik: egy Ritter, aki szerelmes az Olivának megfelelő személybe, idejében felfedezi a cselszövést és a bűnösök elveszik méltó büntetésüket, közvetlenül a leleplezett Lugas-jelenet után. A darabban a Graf vagyis Cagliostro képviseli a komikus elemet és csakugyan nagyon mulatságos figura, jó példa Goethe humorára és jókedvére.
Schiller pedig Cagliostro történetének hatása alatt írta nagyszerű és sajnos befejezetlenül maradt kísértethistóriáját, a Geistersehert. És ha már Schillernél vagyunk, nehezünkre esnék elhallgatni azt a kevéssé bizonyítható feltevésünket, hogy a Nyaklánc-per esetleg a világirodalom egyik igazán nagy alkotásának is ihletője volt, t. i. Schiller Don Carlosának. Tudjuk ugyan, hogy Schiller ezt a darabot egy Saint-Real nevű szerző elbeszélése alapján írta és szabadság-páthoszára Lessing Nathan der Weise-ja bátorította fel; de ha az ember a Nyaklánc-perrel a tudatában nézi meg vagy olvassa el a Don Carlost, érdekes hangulati rokonságot talál. Mindjárt a darab kezdete: Don Carlos hosszú időn át reménytelenül epekedett az után, hogy négyszemközt beszélhessen a királynéval. Valaki közbelép és hozzásegíti a találkozáshoz. A királyné az etikett boldogtalan és tiltakozó rabja, akárcsak Marie Antoinette. A továbbiakban az egész cselekmény ellopott és átadott és visszaszerzett és helytelen kezekbe került levelek körül forog, az ember már nem is igen ismeri ki magát a rengeteg ügyirat közt: Marie Antoinette levelei Rohanhoz, Rohan levelei Jeannehoz, az egész levél-köd, amelyet Jeanne árasztott maga körül. És a király rejtett és tragikus gyötrelmei, amint trónusa magányában feleségének hűségén töpreng: vajjon nem gondolt Schiller XVI. Lajosra? - Az időpont megfelelni látszik feltevésünknek: Schiller hosszú időn át írta ezt a darabot, egy felvonása már 1785-ben készen volt, az egész 1787-ben jelent meg; tehát a Nyaklánc esztendeiben íródott. Hogy Schiller mindig is figyelemmel, sőt a legnagyobb érdeklődéssel viseltetett a szenzációs francia bűnperek iránt, az ismeretes.
Most pedig, amint illik, búcsúzóul röviden beszámolunk az olvasónak szereplőink további sorsáról; röviden, mert további sorsuknak már kevés a jelképes értelme. A királyi párt természetesen kivéve: ők a mi történetünk befejeződése után lépnek igazán a História premier planjába, a szenvedés és a mártiromság megnövekedett arányai közé. Történetüket úgyis ismeri az olvasó; mi csak a többiekről beszélünk.
Jeanne de la Motte 1787-ben szökött át Angliába. Rövid ideig még élt és ragyogott a Nyaklánc-per híréből, ártó memoárjaiból és üldözöttségéből. Azután elsüllyedt a londoni alvilágba. Rettenetes nyomorba jutott és 1791-ben, talán egy hirtelen hisztérikus rohamában, kivetette magát az ablakon. Meghalt. La Motte sokáig túlélte, sorsáról nem sokat tudunk, de nem lehetett nagyon díszes; 1831-ben halt meg koldusszegényen egy párisi kórházban. Az elátkozott Niebelung-kincs nem hozott rájuk szerencsét, még csak gazdagságot sem, „halállal vagy súlyos gyalázattal vezekeltek”, amint Szerdahely György Alajos megjósolta.
Rohan herceg két évig volt kolostori számüzetésben, azután visszatérhetett Strassburgba; tehát éppen a forradalom kitörésekor. Mint főpap tagja volt az États Généraux-nak. Később ellenforradalmi üzelmekkel vádolták, de nem jelent meg bírái előtt. 1793-tól kezdve életét egyházmegyéjének a Német-Római Birodalomba eső részén, Ettenheimben töltötte, mint birodalmi herceg, mert többek közt az is volt. Amikor a Köztársaság IX. esztendejében a pápa és a Köztársaság konkordátumot kötött, amelynek értelmében a Köztársaság magának tartotta a püspöki kinevezések jogát, Rohan lemondott püspöki székéről és ettől kezdve kastélyában visszavonultan élt 1803-ban bekövetkezett haláláig, mint az Ancien Régime ittfelejtett, büszke és hallgatag emléke.
Nicole d’Oliva árfolyamértéke a szenzációs per következtében természetesen rendkívül felemelkedett. Előkelő fiatal udvarlók versengtek kegyeiért. Oliva először Blondelt, lelkes fiatal ügyvédjét tüntette ki, már csak hálából is; de később számos kérője közül mégis Toussaint de Beausiret, gyermeke atyját részesítette előnyben. Carlyle úgy tudja, hogy Beausire később, a forradalom alatt mint nevezetes besúgó nagy szerepet játszott.
Mme Campan megható és hősies hűséggel szolgálta úrnőjét, majd annak halála után leányiskolát alapított Saint Germain-en-Laye-ben, majd Napoléon megbízta az écoueni nemeskisasszony-iskola vezetésével. A sors iróniája, hogy Mme Campant, aki szerencsésen átvészelte a forradalmat és a császárságot, végül is a trónjukra visszatérő Bourbonok, egykori gazdái bocsátották el állásából. Ekkor írja meg kitűnő emlékiratait, hogy tisztázza a királyné emlékét. 1822-ben halt meg.
Cagliostrónak és feleségének még hányatott esztendőket szánt a sors. A Nyaklánc-per tragikus fordulópont varázslónk életében; ettől kezdve útja lefelé vezet. A hívek zokogva kísérik el a Nagy-Kophtát Boulogneba, ahol hajóra száll és átkel a Csatornán. Londonban Cagliostrónak sosem volt szerencséje, most sem sikerül semmi sem, amibe belekezd.
Üzleti ügyei egyelőre inkább vissza, Franciaország felé irányultak. Pert indít De Launay, a Bastille kormányzója, és Chenon, ama rendőrfelügyelő ellen, aki elfogatásakor lakását lepecsételtette. Azzal vádolja őket, hogy vigyázatlanságuk következtében 150.000 font értékű készpénzét és ékszereit ellopták, továbbá 50.000 font kártérítést követel az elszenvedett goromba bánásmódért. Sajnos, minthogy jegyzőkönyvileg elismerte, hogy minden holmiját hiány nélkül átvette és többször kinyilatkoztatta, hogy Bastille-beli bánásmódjával nagyon elégedett, perét nem nyerhette meg.
Londonban megpróbálkozott csodadoktori mesterségével, de az angolok valahogy nem voltak fogékonyak kúrái iránt. Megpróbált érintkezésbe lépni az okkult tudományok művelőivel, felvette a fonalat a szabadkőművesekkel, de a józan angolok gúnyt űztek a szerencsétlen, nagygesztusú olaszból.
És ekkor ráadásul egy félelmetes ellensége akadt Théveneau de Morande személyében. Théveneau de Morande a Londonban élő újságírókból és pamfletistákból álló francia alvilág legaljasabb tagja volt. Ebben az időben már nem írt pamfleteket, nem volt rászorulva, rablóból pandur lett. A francia király jól fizetett kéme; szerkeszti a Courrier de l’Europe c. francianyelvű londoni lapot, a francia kormány innen meríti a londoni közfelfogásra vonatkozó értesüléseit.
Cagliostro nagyszerű téma Théveneau de Morandenak: támadhat valakit és ennek a támadásnak a francia kormány is örül; az is lehet, hogy Franciaországból utasították Théveneau de Morande-ot Cagliostro diszkreditálására. Az ujságíró egy detektív buzgalmával és alaposságával nyomozta ki Cagliostro régebbi, különösen londoni viselt dolgait, szégyenteljes kicsi pöreit, és mindent kiteregetett. És többek közt szemére hányta Cagliostrónak azt a hazugságát, hogy Arábiában a sejkek, rokonai, úgy irtogatják a felesszámú oroszlánokat és tigriseket, hogy disznókat kiskoruktól fogva arzénes étellel táplálnak; a fokozatosan növelt méreg-adag nem árt a disznóknak, ellenben húsukat annyira átjárja, hogy a vadállatok, ha esznek belőle, elpusztulnak.
Cagliostro egészen meglepő szellemességgel válaszolt. A kis piszkosságok felemlegetésére bölcsen és fölényesen nem reagált. Annyira élvezte, írja, Théveneau de Morande úr kitűnő francia stílusát, hogy szeretne személyesen megismerkedni vele; evégből meghívja november 9-ére reggelire. Kéri a szerkesztő urat, hozzon magával bort és minden más hozzávalót, a húst azonban ő, Cagliostro fogja szolgáltatni: egy kis malacot, amelyet az ő eljárása szerint tápláltak. A malac megölését és elkészítését Théveneau de Morandera bízza; és azt a részét eheti meg, amelyhez a legtöbb gusztusa van. „Másnapra négy dolog lehetséges: vagy mind a ketten meghaltunk, vagy egyikünk sem halt meg, vagy én meghaltam és Ön nem, vagy Ön halt meg és én nem. Az első három esetben Ön nyert, a negyedikben én. De fogadok 5000 guineaben, hogy Ön másnap halott, én pedig jól érzem magam.”
Théveneau de Morande erre meghátrált. Mit lehet tudni, hátha mégis igaza van, gondolja jellegzetes XVIII. századi hiszékenységgel, amely alól még az ilyen minden hájjal megkent csirkefogók sem voltak mentek. Azt ajánlotta, talán inkább egy kutya vagy macska kóstolja meg a kis malacot helyette. Cagliostro erre már maró gúnnyal válaszolt:
- Ön azt inditványozza, hogy egy húsevő állat helyettesítse Önt a reggelin. De egy ilyen asztaltárs nagyon tökéletlenül képviselné önt. Hol találok ugyanis a húsevő állatok közt olyant, amely az lenne az állatok közt, mint ami Ön az emberek közt?
Théveneau de Morande szégyenszemre visszavonult; de Cagliostro győzelme pirrhusi győzelem volt. A vita hatása alatt hitelezői megrohanták és fojtogatni kezdték. A varázsló nemsokára jobbnak látta elhagyni Londont; magával vitte felesége gyémántjait, de hátrahagyta pénz nélkül feleségét, aki bosszúból azt hiresztelte, hogy Théveneau de Morandenak mindenben igaza van.
Cagliostro megint keresztülutazik Európán, de milyen más ez az utazás, mint egykor fénykorában! Rossz híre mindenütt előtte jár és vele a szegénység utazik. Kiutasítják Svejcből, majd kiutasítják az osztrák Trientből is, ahol pedig egy jóindulatú érsekre talált, aki esetleg idővel egy második Rohan lehetett volna.
Felesége közben utánajött. A szép Lorenzát honvágy gyötri; annyi nyugtalan vándorság után hazakívánkozik Rómába, családja körébe, csendes, egyszerű házias életről ábrándozik. Talán azt remélte, hogy idővel Cagliostróból is rendes polgárember lesz, szétfoszolván prófétai álmai, talán még dolgozni is fog... S a fáradt, öregedő, üldözött Cagliostro végre is engedett feleségének. Engedett és beleszaladt a farkas torkába.
Cagliostro, úgylátszik már csak megszokásból is, Rómában is felvette a kapcsolatot az ottani szabadkőművesekkel. Mert még itt is akadtak, az ellenséges vár kellős közepén, ha nem is sokan, és ha ezúttal csakugyan nagyon komolyan kellett venniük a szabadkőművesi titoktartást, nehogy a Szent Inkvizició kezébe kerüljenek.
De az inkvizició figyelemmel kísérte a „nemes utazó” minden lépését. És mikor már elégséges bizonyíték gyűlt össze, 1789 decemberében a sbirrek elfogták Cagliostrót és bezárták az Angyalvárba, amelyhez képest a Bastille igazán tengerparti üdülőhely volt.
Az inkvizició örült, hogy végre elfogott egy híres szabadkőművest, mert példát akart statuálni. Azonkívül a kelleténél többre becsülte Cagliostro jelentőségét, ami Cagliostro állandó nagyzolásából következett. Cagliostro leveleket írt külföldi barátainak és arra szólította fel őket, hogy elfogatása esetén lépjenek közös akcióra a világ szabadkőművesei és ostromolják meg az Angyalvárat. Az inkvizició azt hitte, komoly összeesküvésről van szó.
Cagliostro időtlen-időkig állt az inkvizíció törvényszéke előtt. Végig abban reménykedett, hogy felmentik; nem érezte ugyanis bűnösnek magát. Hiszen mindig Istenről beszélt és híveiben mindig a vallásos érzést fejlesztette. Theológiai szempontból úgylátszik sokkal műveletlenebb volt, semhogy átláthassa, micsoda hajmeresztő eretnekségeket hirdetett.
Eleinte tehát mindegyre azt bizonyítgatta, teljes jóhiszeműséggel, hogy nála hívebb fia nincs is az Egyháznak. Személyesen akart beszélni a pápával, hogy meggyőzhesse. Azután lassankint megértette, hogy eretnek tanokat hirdetett; ekkor kijelentette, hogy bűnbánatot érez, megtér és ha szabadon engedik, megtéríti az Egyiptomi Ritus egymillió hívét is, az Egyház nagy nyereségére.
A törvényszéket főkép az érdekelte, vajjon Cagliostro mágikus gyakorlatai közben érintkezésbe lépett-e a Sátánnal vagy sem. És ekkor Cagliostro végzete az lett, hogy a mindig is megbízhatatlan, a dolgok súlyát felmérni nemtudó babaangyal, Lorenza, pillanatnyi elkeseredésében ellene vallott, elárulta őt. Kijelentette, hogy a médiumok a legtöbb esetben előre utasítást kaptak, hogy mit kell felelniük Cagliostro kérdéseire, de azért nem egyszer a Sátán is közbelépett.
Végre 1791 áprilisában ítéletet hoztak. A törvényszék elállt attól, hogy átadja Cagliostrót a világi karnak vagyis kivégeztesse, de mint veszedelmes eretneket és sátánost, élethossziglan való fogságra ítélte.
Cagliostróban valószínűleg csak most kezdett felderengeni, hogy minden elveszett. A világ kapui végleg bezárultak, mindhalálig az Angyalvár szomorú foglya lesz, ő, aki lármában, ünnepeltetésben vagy izgalmas gyalázatban, színpadi fényben és örökös emberentúli feszültségben élte eddig az életét. Még csak negyvenöt éves volt.
A kalandor klasszikus életrajza nem volna teljes, ha hiányoznék belőle a merész szökési kísérlet. Cagliostro bejelentette az Angyalvár parancsnokának, hogy szánja-bánja bűneit és gyónni szeretne. Egy kapucinust küldtek el hozzá, aki örömmel vette tudomásul a híres eretnek szívbéli töredelmét. Cagliostro töredelmességben addig ment, hogy arra kérte a kapucinust, részesítse üdvös fenyítésben. A kapucinus engedett a kérésnek, lecsatolta derekáról kötelét és néhány csapást mért a bűnös vállára. Ekkor Cagliostro hirtelen kiragadta kezéből a kötelet, a szerzetes nyakába vetette és fojtogatni kezdte. De a végzet úgy akarta, hogy a kapucinus nem valami öreg szikár aszkéta volt, mint ahogy Cagliostro kitervezte, hanem egy erőteljes parasztfiú; lerázta magáról a kövér varázslót és segítséget hívott. A terv füstbe ment.
Nem sokkal ezután a pápai kormány egy éjszaka elvitette Cagliostrót valami távoli Istenhátamögötti várbörtönbe, az urbinói hercegségbe. Itt örökre nyoma vész Cagliostrónak; úgy gondolják, 1795-ben halhatott meg.
Ne feledkezzünk meg Haga grófjáról sem, bár történetünkhöz nincsen sok köze. De nagyon tanulságos az, hogy ennek az aggálytalan, leheletkönnyű uralkodónak minden sikerült, amibe XVI. Lajos tönkrement. Lassankint teljesen kiküszöbölte a nemesi alkotmány maradékait is, a Harmadik Rendre támaszkodva virágzó királyi diktatúrát teremtett és a kiváltságosakat egészen háttérbe szorította. Közben országa prosperált, Gusztáv hősiesen harcolt az orosz túlerő ellen, 1790-ben megkötötte a Väsälä-i békét, amely nem tartalmazott semmi Svédországra megalázó feltételt és egy év mulva már szövetséget kötött Katalin cárnővel. A cárnő 300.000 rubel évjáradékot biztosított, amire Gusztávnak alapos szüksége is volt, minthogy franciaországi jövedelmét elvesztette a forradalom miatt.
1792 március 16-án egy főúri összeesküvés áldozatává esett: hátulról lelőtték Anckarströmben egy álarcosbálon. Hol is halhatott meg egy nagy rokokó fejedelem?
És most már csak egy szereplőnk van hátra, a nememberi, a démoni főszemély, maga a Nyakék. Illetve annak is csak a kísértete: az adósság, amely utána maradt.
A gavalléros lelkű kardinális kártalanítani akarta az ékszerészeket, akik pedig hazugul ellene vallottak a tárgyalások folyamán. Felajánlotta nekik leggazdagabb javadalmának, a Saint Vaast-i apátságnak 200.000 fontnyi évi járadékát az adósság törlesztésére. Az ékszerészek nem fogadták el, mert ha Rohan előbb halna meg, az adósság végleg rendezetlen maradna. Csak akkor mentek bele, amikor a király elrendelte, hogy az összeget a Saint Vaasti apátság hozadékából Rohan halála után is folyósítsák az ékszerészeknek mindaddig, amíg a Nyakék ki nincs fizetve.
De közbejött a forradalom. Az apátság vagyonát konfiskálták. Boehmerék a Nemzetgyűléshez fordultak és követelték, hogy a kincstár fizessen. A kincstár nem fizetett. Az idők nagy fordulata következtében Boehmerék tönkrementek. Boehmer meghalt, felesége hozzáment Bassengehoz, az üzlettárshoz. A per folyt tovább.
1860-ban Devillenek, Boehmer egyik hitelezőjének örökösei bepörölték Rohan-Rochefort herceget, Rohan bíbornok örökösének örökösét, a felgyűlt kamatokkal együtt kétmillió frankot követeltek. 1863-ban a polgári törvényszék ítéletet hozott és a Deville-örökösök követelését elvetette. 1864-ben a császári kúria ezt az ítéletet megerősítette, majd a fellebbezést 1867-ben elutasította. Ezzel ért véget a Nyaklánc-per.

A Nyakéket máig sem fizették ki.