VILÁGVÁROSI REGÉNYEK

ASZLÁNYI KÁROLY

A TOLVAJKIRÁLY

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5557-80-4 (online)

MEK-15393

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/15300/15393

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A TOLVAJOK MICHELANGELOJA.

PAT VIZITEL.

AZ OLAJKIRÁLY.

A NYOMOZÁS MEGLEPETÉSEI.

PAT NAGY FORMÁBAN.

PRIM.

HARC, ÉLETRE ÉS HALÁLRA.

NE LOPJ.

A TOLVAJOK MICHELANGELOJA.

Lord Travers elsőszülött fia, Pat Cornes ötéves korában olyan képességeket kezdett elárulni, amelyek egy grófi cim várományosánál megdöbbentők voltak.

Lopott. De nem ugy lopott, mint egy kleptomániás, beteges izgalommal; sem ügyetlen buzgósággal, még kevésbé erőszakosan.

Szépen, könnyedén, ötletesen lopott. Ellopta a vendégek óráit és mielőtt észrevették volna, visszalopta. L’art pour l’art lopott. A lopás kedvéért.

Később megtette, hogy az egyik vendégtől ellopta az arany szelencéjét és belelopta a másik vendég zsebébe. Azután élvezte a botrányt.

Ha valaki megsimogatta a kis Pat szőke fejét, ez annak okvetlenül a pénztárcájába került. A gyerek bámulatosan ügyes volt. Nem lehetett rajtakapni.

Minden szidás, verés, oktatás, nevelés hiábavalónak bizonyult. Pat nem volt makacs gyerek, szorgalmasan tanult és szó nélkül engedelmeskedett.

De képtelen volt megérteni, hogy miféle erkölcs nevében tiltják meg a lopást neki. Talán nem is a megfelelő oldalról közeledtek hozzá. A család főérve az volt: hogy „miért lopsz, hiszen nincs szükséged rá.”

Pat Cornes egy tanulmányt irt tizennyolc éves korában, amely a Daily Letters hasábjain meg is jelent a szerző nevével.

„A magasabb müvészet nevében - irta Pat - felszólitom önöket, bizonyitsák be, hogy mindenki dilettáns, aki gazdag. Bizonyitsák be, hogy a Quartier Latin nyomorgó festője nagyobb és igazabb müvész Da Vincinél. Nálunk mindenkire, aki történetesen vagyont, vagy rangot örökölt, rásütik, hogy mükedvelő.”

Idáig szép és okos cikk volt. De itt jött a bomba.

„Az én müvészetem a lopás. Dicsekvés nélkül állithatom, hogy mindenünnen mindent ki tudok lopni, ha akarom. De most jönnek a magyarázók és megmagyarázzák, hogy az én müvészetem nem müvészet, mert nincs rá szükségem, hogy lopjak! De az ördögbe, dehogy nincs! Nincs szükségem arra, amit lopok, - de szükségem van arra, hogy lopjak. És ez a szikra, ez a tehetség bennem nem tehet róla, hogy nem Whitechapel külvárosban született.”

A cikk megjelenése után összeült a családi tanács. Pat nagybátyja elnökölt, a gyarmatügyi miniszter.

- Fiam, - mondta neki - te a vesztedbe rohansz. Hagyj fel ezzel a szenvedéllyel, amig nem késő.

- All right - felelte Pat és visszatette az órát a nagybácsi zsebébe. - Látom, nem értitek meg az embert, Hajlandó vagyok számkivetésbe menni.

*

A család ugy is döntött. Pat egy afrikai gyarmatra került. Természetesen eleinte élénken tiltakozott a terv ellen. Mit kezdjen ő egy gyarmaton, ahol a fehérek nem lopnak, mert nincs kitől - a feketék viszont mindent ellopnának, ami a kezük ügyébe kerül, dehát rendszerint nem kerül semmi a kezük ügyébe?!

De az afrikai nap gyilkos heve kiszáritja az agyvelőt. A tisztek egyik fele ivott, a másik fele egyéb szenvedélyeknek hódolt. De Pat Cornesben még jobban kifejlődött a tolvajszenvedély. Tiszttársainak minden holmiját összevissza lopta, ugy hogy egyetlen tárgy sem volt már az eredeti tulajdonosánál. Egy hatalmas néger törzsfőnök érkezett Mangóba - ez volt az állomáshely - és drágaköveket akart eladni, amelyeket a Kulari torkolatánál talált. Pat ellopta tőle az összes drágaköveket, mielőtt még a száját kinyithatta volna. M’Shoba M’Nyanza sirva ment panaszra a kormányzóhoz.

- Governor - védekezett Pat, - az ékszereket én nem loptam el ettől az embertől. Egész bizonyosan ott vannak nála, csak két bőrt akar lehuzni erről a rókáról.

M’Shoba M’Nyanzát megmotozták és megtalálták nála az ékszereket. A kormányzó harminc botütésre itélte a főnököt, de az itélet végrehajtását felfüggesztette.

Aztán még néhány ilyen apróság következett, - végül a kormányzó sürgönyileg kérte a gyarmatügyi államtitkárt, hogy Pat Cornest azonnal vigyék el Afrikából.

Ismét összeült a családi tanács. Két lehetőség volt még hátra: vagy szanatóriumba tenni Pat Cornest, hogy kigyógyuljon, mielőtt a Lord cim és a családi vagyon rászáll, vagy megházasitani.

Az első lehetőséget el kellett vetni. Egész Nagybritanniában nem akadt olyan szanatórium, amely hajlandó lett volna Pat Cornest felvenni. Ehhez tulontul ismerték a történetét.

Maradt volna a nősülés?! De ki megy hozzá egy ilyen fiatalemberhez?! Viszont az, aki Pathoz feleségül menne, azt Pat nem venné el. Mégis, a jelek szerint találtak valami megoldást, mert másnap kábel ment Mangóba.

„Azonnal gyere haza stop megnősülsz stop Lord Travers.”

*

A család kellemesen volt meglepve, amikor Pat beállitott s megállt a plénum előtt. Magas, erős, a gyarmati uniformisban nagyszerüen festő, barnára cserzett bőrü férfit láttak, rokonszenves mosollyal, amely mosoly két sor egészséges, vakitó fehér fog villogásában ragyogott. Aki Pat Cornest igy látta, el sem tudta képzelni, hogy ez a pompás, vidám és jóképü férfi lenne az a hirhedett amatőr-csirkefogó, a „tolvajok öregapja”, ahogy önmagát szerette nevezni. Ha ez lelki defektus volt nála, hát kifelé semmi sem látszott belőle.

- Pat - mondta Lord Travers, miután végignézett a fián, - szomoru dolgokat hallottunk felőled.

- Részemről a balszerencse, - felelte Pat közönyösen - kár, hogy ilyen jó a hirszolgálat.

- Légy szives, vedd komolyan a dolgot - rivallt rá apja, Lord Travers, - itt életről és halálról van szó. Nekem nem kell olyan örökös, aki lop.

- Értem - bólintott Pat szemtelenül - igen jól értem. Neked nem kell egy jövendőbeli Travers, aki tolvaj, viszont a társadalomnak nem kell egy tolvaj, aki jövendőbeli Travers. Tehát az egyikről le kell mondanom.

- Helyes - felelt a Lord, - tehát lemondasz a lopásról.

- Ellenkezőleg. A névről mondok le.

- Akkor a magad keresetéből kell megélned - rivallt rá Lord Travers.

- Éppen ezt akarom.

- Nem! - az öregur Pat vállára fektette jobbtenyerét - gondold meg te őrült.

Mélyet sóhajtott és végignézett a jelenlevőkön: - Pat fiam, meg fogsz nősülni, feleségül veszed Lord Chatham leányát. A lány nem kellemetlen, nagyszerüen zongorázik és mindössze huszonhárom éves.

- Nagyon örülök, - felelte Pat - hogy Lord Chatham lánya nem kellemetlen és mindössze huszonhárom éves, de én nem veszem feleségül.

Általános volt az elszörnyedés. A családfőnek ellentmondani amugyis hallatlan vétek, de különösen vétek az egész család előtt.

Lord Travers az asztalra ütött. - Ha pedig nem, - kiáltotta - akkor leveszed az egyenruhát és elmégy a háztól. Egyben beszüntetem anyagi támogatásomat, - teljesen beszüntetem, érted?!

Pat csodálatos változáson ment keresztül. Szemei ragyogni kezdtek, arca felderült, szája széles mosolyra nyilt.

- Apám - kiáltotta - ennél nagyobb örömhirt nem is mondhattál volna. Egész életemre boldoggá teszel, ha megszabaditasz attól az átoktól, hogy mindent készen kapjak, amire szükségem van. Ez a tulzott kényelem rontotta meg az életemet. Remélem, ki is tagadsz.

Lord Travers magába roskadt. - Nem foglak kitagadni - mondta végül szintelen hangon - csak azon a napon, amikor majd börtönbe kerülsz. De bizonyos vagyok benne - és mindenki itt, hogy nem kell sokáig várnunk. Most pedig távozz innen.

És Pat Cornes felemelt fejjel, fütyörészve ment el a házból, amely elől ellopta egy távoli rokonának az autóját.

Csakhamar szürke zakóban, elegánsan állt a Piccadilly sarkán. Olyan kellemes lámpaláza volt, mint egy diáknak. Most fogja az első lopást elkövetni, amelyre nem a játékos kedve, hanem a szükség hajtja.

A járókelők tömegében feltünt neki egy fiatal lány, aki gyámoltalanul türte a siető emberek lökdösését, olyan édes kis Madonnaarccal, hogy az embernek kedve lett volna a karjába kapni és átvinni a tömegen. De Pat nem törődött a Madonnaarccal. A lány füleiben hatalmas brilliánsok ragyogtak. Pat melléfurakodott a tömegben. Egy kis mozdulat és az egyik brilliáns Pat zsebében hevert.

Pat zseniálisan csinálta a dolgot. Miután a két fülbevalót, mutató- és hüvelykujjának egyetlen finom mozdulatával leakasztotta, még egy darabig a lány mellett lépkedett, hogy ne legyen feltünő a dolog. Azután hirtelen levágott és eltünt a tömegben.

Amint kellő távolságban volt, elégedett mosollyal nyult a zsebébe és... megfagyott az arca. Kezei belemarkoltak a zsebbe. Szivverése meggyorsult, majd ellankadt. Szemei kimeredtek.

Mi ez?

Ebbe a zsebbe süllyesztette a fülbevalókat. Ebbe a zsebbe, közvetlenül a lopás után. De a fülbevalók már nem voltak a szóbanforgó zsebben. Pedig kétségtelenül ott kellett lenniök, hacsak...

Hacsak valaki ki nem lopta őket! Dehát ez elképzelhetetlen. Először is, ki merné meglopni a tolvajok koronázatlan fejedelmét? Másodszor, kinek lett volna ideje erre?! A fülbevalók mindössze egy perccel ezelőtt kerültek Pat zsebébe és már nincsenek is ott!

Megállt és töprengett. Végigkutatta a többi zsebét is, habár pontosan érezte, hogy ez már hiábavaló és fölösleges munka. Kövér erek dagadtak ki a homlokán. Valósággal rosszul érezte magát. Valami csoda történt vele, vagy rossz szellemek játéka az egész?

Nekirugaszkodott a tömegnek és jobbra-balra nézegetve, sietett az előbbi irányba. De senkit se látott, aki gyanus lett volna és az angyalarcu leányt se látta.

Egyszerre a Ciro lámpáinak fényében állt. Nagy elkeseredésében is rájött, hogy éhes. Egy kis bor sem fog ártani az ijedtségre. Bement.

Egy pillanatig elvakitotta a fényár. Azután meglátta egy asztalnál a lányt, akitől a fülbevalót lopta. Ott ült, egyedül és három pincér sürgött-forgott körülötte.

A fülében ott ragyogott a két brilliáns.

Ez már sok volt Patnak. Forogni kezdett vele a világ.

Nagy erőfeszitéssel összeszedte magát. Odament a lányhoz és megkérdezte, hogy leülhet-e?

A lány ijedt csodálkozással nézett rá. Ibolyakék szemeinek olyan tekintete volt, mint a riadt őzikéé, fokozva a szemek világoskék fénye által.

- Nem - mondta a lány vékony, ezüstcsengésü hangján - nem ülhet le.

De Pat leült. - Bocsásson meg, - mondta rekedten - de velem az ördög játszik. Én az imént, az utcán elloptam a kegyed füléből a brilliánsait.

- Az én fülemből?! A brilliánsokat?! - csodálkozott a lány, tágranyitva két szemét. - Miket beszél!?

- De igen, - erősködött Pat - hajlandó vagyok a biróság előtt megesküdni, hogy elloptam a fülbevalóit. És most itt vannak mégis a maga füleiben.

Szinte halálos rémülettel nézett a megbabonázott ékszerekre. A lány, ártatlanságában nem is érthette, hogy mi megy végbe a férfi lelkében. Nevetett.

- Azt hiszem - mondta - nem igen tévedek, ha felteszem, hogy részeg. De uralkodjék magán, üljön illedelmesen és főleg, mutatkozzék be.

- Bocsánat - hajolt meg a férfi - a nevem Pat Cornes.

- Örülök a szerencsének, Mr. Cornes - bólintott a lány - az én nevem Primrose West. Apám Chatham lordja.

- Szent ég! - Pat felugrott - hiszen akkor magát kellett volna feleségül vennem!

Felugrott és kirohant a vendéglőből. A vendégek tátott szájjal néztek utána.

PAT VIZITEL.

Lord Chatham magas, vörösbőrü uriember volt, akit orvosai tiz év előtt eltiltottak a vadászattól.

Ennek következtében Lord Chatham meggyülölte az orvosokat és ha lehet, még százszor jobban imádta a vadászatot. Persze, most már csak plátói alapon.

Lakásából valóságos céllövöldét csinált. Az ebédlő falát mozivá alakitotta át, ahol mozgó állatokat vetitettek. Ezekre lőtt őméltósága, az évszakok változása szerint, télen rókát, tavasszal őzbakot, ősszel fácánt. A hallban céltáblák feszitettek a falakon. A szekrények golyós és serétes puskákkal voltak tele.

Vendégek nem szivesen jártak ide, mert életveszélyesnek találták fütyülő golyók közt ebédelni. Orvost pedig kötéllel sem lehetett a Chatham-kastélyba cipelni. Őméltósága egyszerüen két céltábla közé állitotta őket s aztán figyelhették a saját érverésüket.

Egyetlen lánya volt, Primrose s kettejükből állt a család. Primroseval igen jól megértették egymást. Ritkán mutatkoztak nyilvánosan s az izlésük csaknem egyforma volt.

Lord Chatham távoli rokona volt Traverséknak, de a családi tanácson nem vett részt. Később értesült a Pat körüli dolgokról és akkor azt mondta Travers lordnak, hogy csak bizzák rá a fiatalembert: majd ő összeházasitja Primroseval. De senki sem vette komolyan az igéretet, mert ismerték Pat Cornest és tudták, hogy Primrose milyen válogatós.

Közben Pat végleg eltünt a család elől és mindenki el volt készülve a legrosszabbra. És Chatham lordja Primrose társaságában nagyokat nevetett az eseten.

Egy délután az inas Pat Cornest jelentette Chatham lordnak.

Primrose elhagyta a szobát és Pat bejött. Kellemesen elbeszélgettek, aminek természetesen az lett a vége, hogy lord Chatham be akarta mutatni céllövő tudományát.

- Állj csak oda az ajtóhoz - mondta - és én kirajzolom az alakodat golyókkal az ajtón.

Ez volt a kedvenc szórakozása. Pat csöppet sem ellenkezett. Nyugodtan odaállt az ajtó elé. Amugy sem volt ideges természetü, de különösen megnyugtatta őt az a tudat, hogy lord Chatham töltényeit az utolsó szálig ellopta, azalatt, amig az inasra várakozott.

A házigazda az egész lakást felturta, de egyetlen szál töltényt sem talált. Ettől ugy elkeseredett, hogy otthagyta a vendéget magára.

Pat körülnézett. A sarokban hatalmas pénzszekrény állott. Rugalmas léptekkel átment a szobán és megállt a páncélszörnyeteg előtt.

Néhányszor megforgatta a zárat, amely nem volt kulcsra zárva. Fülét a hideg acélra nyomta és hallgatózott. Rövid ideig hallgatta a fém-leffentyük halk - és a laikus fül számára egyenletes - esését, majd négy rövid fordulattal kinyitotta a hatalmas ajtót.

Gyors pillantást vetett a szekrény belsejébe. Az első, amin a szeme megakadt, ugyanaz a fülbevaló-pár volt, amelyet Primrose füléből kilopott s ami oly rejtélyes körülmények között visszakerült a lányhoz.

Kivette a brilliánsokat és bezárta az ajtót, azután dobozostul a belső zsebébe tette az ékszert és kiment a szobából.

Csaknem összeütközött Primrose-val. A lány ráfüggesztette világoskék szemeit és elmosolyodott. - Már kijózanult?! - kérdezte szelid szemrehányással - jöjjön igyon meg egy teát velem.

- Köszönöm, - felelte Pat - ez kedves lesz. Sajnálom a multkori viselkedésemet. Éppen az életem fordulópontján álltam.

Egy meleg tónusu kis szalónban telepedtek le. Pat élénken és kiváncsian nézett a lányra. - Miss Primrose - mondta - ha nem foglalna el ez a változás az életemben minden helyet, akkor hevesen udvarolnék magának.

A lány elsiklott a kétes értékü bók felett.

- Milyen változásról beszél?! - kérdezte.

Pat legyintett. - Szóra sem érdemes, - mondta. - Szakitottam a családommal és a magam erejéből fogok megélni.

- És ez kizárja, hogy udvaroljon?! - nevetett a lány.

- Igen, mert olyasmivel foglalkozom, ami ártatlan fiatal lányok előtt nem tünhetik rokonszenvesnek.

- Kiváncsivá tesz, - mondta a lány - de nem kérdezősködöm. De talán jobb lenne, ha inkább a családjával békülne ki.

- Nem - rázta a fejét Pat - szenvedélyesen szeretem a mesterségemet.

- Nyilván nagyon ért hozzá - bámult el a lány.

- Igen - volt a válasz - igaza van. Ezt szeretem benne. Azt, hogy senki sincs, aki legyőzne a magam szakmájában.

Most már szerette volna, ha a lány megkérdezi, hogy milyen „szakmáról” van szó. De Prim nem kérdezett semmit, csak nézte nagy, ártatlan angyalszemével a fiut.

- Romantikus, amit mond - felelte végül - és én szeretem a romantikát.

Pat közelebb huzódott hozzá. - A romantika szép dolog - mondta - és fiatal lányoknak igazán ajánlhatom.

- Öntse ki a szivét, - biztatta Prim - akármilyen moslék van benne.

- Köszönöm. - Pat bólintott. - De azt hiszem, maga mégis buta ahhoz, hogy megértsen olyasmit, ami nem minden bokorban terem.

- Lehet. Nagyon érdekesek a célzásai - nem is értem, hogy miért unom őket.

- Nézze Prim, maga már bizonyosan hallott az én kivételes tehetségemről. Talán megérti ezt, amin ezek a fickók felháborodnak. Én...

- Igen, Pat - mondta a lány - én megértem.

- Igazán boldoggá tesz. Aranyos magától. És nem itél el, mint ezek a...

- Nem. Nem, határozottam nem itélem el. És bármi történjék, mindig szivesen látom. Én is, apám is.

Mind a ketten felálltak. Pat arcán öröm és elégedettség tükröződött. Jobbkezével, - mintha a zsebkendőjéhez nyulna - a bal belső zsebébe nyult, hogy kitapintsa a ékszertokot.

A tok nem volt a zsebében.

Pat eltorzult arccal nézett a lányra.

- Maga... maga boszorkány! - lihegte - megint... megint visszalopta a fülbevalót.

Prim méltatlankodva nézett rá. - Magának ez a fülbevaló a rögeszméje - mondta. - A fülbevalóim a páncélszekrényben vannak.

- Nem igaz! - kiáltotta Pat gyülöletteljes kétségbeeséssel - mert én az elébb kiloptam onnan.

- Nem hiszem - ámuldozott a lány - nézzük meg. Nem hiszem.

És azonnal az apja dolgozószobája felé indult. Pat utána.

A lány kinyitotta a szekrényt. A két brilliáns ott volt a szekrényben.

- Itt vannak - mondta ártatlanul. A férfi elképedt arccal nézett rá.

- Értem - mondta - értem, maga boszorkány. Most már tisztában vagyunk egymással. De ne gondolja, hogy tönkretette az önbizalmamat. Még találkozunk.

A lány tekintetében szelid bizakodás ragyogott. Hosszu szempillái alatt bársonyosan ragyogtak nagy szemei.

- Remélem - suttogta, - hogy találkozunk még. Mr. Cornes. De ehhez meg kell változnia.

AZ OLAJKIRÁLY.

Az olajkirályról nemcsak azért irtak sokat a lapok, mert olajkirály volt, hanem azért is, mert minden városban, ahol megfordult, összevásárolta a legszebb ékszereket. Ezért állandóan három magándetektiv kisérte, akiknek nyugdijas állásuk volt és nem éppen nehéz feladatuk. Az a tudat ugyanis, hogy Sam Terding közelében három detektiv tartózkodik, eleve elvette a pályázók kedvét bármilyen merénylettől Terding ékszerei ellen.

Pat Cornes kedvét nem vették el. Miután megvárta, hogy Terding bevásárolja a maga londoni ékszerszükségletét, elment a pimlicoi Selyem Osztrigába és ott leült a Dróthaju Bunders asztalához.

- Bunders - mondta neki - akarsz a Terding ékszereiből?!

Bunders megfordult. Derekára tett kézzel végignézte Pat Cornest, aztán a szája szegletéből mondta: - Korábban keljen fel, ficsur, ha engem héklizni akar.

- Én vagyok Pat Cornes - sugta a „ficsur”, - a tolvajok királya.

Bunders visszaült a székére és megtörölte a bajuszát. - Örülök, uram, hogy megismertem - mondta tisztelettel. - De nem hiszem, hogy Terdinget meg lehessen vágni.

- Semmi se lehetetlen - mosolygott Pat - csak hajoljon közelebb.

*

Másnap este Bunders bemászott a hotel Splendid padlásán át a teherlift aknájába és onnan a folyosókra jutott. Terding ebben az időben az étteremben tartózkodott.

Bunders fényes taktikával, ugy, ahogyan Pat kieszelte, kinyitotta a safet és kivett egy széria topázt, néhány hatalmas zafirt és egy közepes kék gyémántot.

Ezeket összecsomagolta és ugy tette a zsebébe - utasitáshoz hiven - hogy azok feltünően kidomborodjanak.

Ezután a maga mocskos öltözetében végigment a folyosón, le a lépcsőkön és kilépett a hallba. Tudta, hogy ott a detektivek, a vendégek, vagy a portás azonnal megállitják. Lehetetlen volt, hogy ne keltsen feltünést.

Mindazonáltal látszólag nyugodtan ment előre, amig egy magas, elegáns, szőke szakállu ur meg nem állitotta. Bunders nem ismerte meg a szőkeszakállu urat és komolyan aggódni kezdett a szabadságáért.

- Hohó, barátom! - rivallt rá a szakállas - hova ezekkel a duzzadt zsebekkel?! Mutassa csak!

- Semmi, én... - dadogta Bunders. De a szakállas rákiáltott.

- Fel a kezekkel! Ide emberek! Majd megmotozzuk, öregem.

Mindenki odagyült. A szakállas megmotozta, de eredmény nélkül. Csalódott arcot vágott. - Nincs nála semmi, motyogta zavartan - de nézzék meg maguk is, hátha valami elkerülte a figyelmemet.

Egyik ember a másik után kutatta ki Bunderst. De egyik se talált semmit. Végre Bunders szóhoz jutott és megmagyarázta, hogy ő csomagot hozott az egyik vendégnek és éppen hazafelé tartott.

- Máskor ne pont a hallon át menjen, - mordult rá a portás és Bunders békén elszabadult. De a szőkeszakállas ur már rég nem volt sehol.

Bunders sugárzó arccal ment a Selyem Osztriga felé. Amikor odaért, Pat Cornes már ott ült az asztalnál, ahol az előző napon.

- Gratulálok! - sugta Bunders elégedetten - mestermunka volt, az ördög vigye el, mestermunka volt, főnök. Ahogy a motozás ürügye alatt elszedte tőlem az ékszereket... hát főnököm, le a kalappal, na! Ezt én mondom, Bunders. Maga a tolvajok királya, ugy, ahogyan a hire szólt. Hol vannak az ékszerek?!

- Nem tudom - suttogta Pat Cornes halálravált arccal - ellopták tőlem.

- Főnök -- mondta Bunders fenyegetően közelhajolva - azt hittem, tisztességes emberrel dolgozom. Ezt a mókát ne is próbálja meg velem, mert...

- Esküszöm - Pat egészen összeroskadt - valaki ellopta tőlem, még ott a szállodában.

*

A rendőrségen este rögtönzött értekezlet volt. Elhatározták, hogy nem adnak ki hivatalos jelentést a dologról, ellenben az egyik fiatal és kezdő detektivet a rendőrfőnökhöz menesztik jelentéstétel végett.

Az irásbeli jelentés igy szólt:

„Ma este az olajkirály, Sam Terding safejéből elloptak néhány széria brilliánst és ékszernemüt. Tettes nincs, bár tudjuk, ki volt. Sőt, kik voltak. A lopást Bunders hajtotta végre, föltevésünk szerint, de tőle már a hallban ellopta egy szőkeszakállu ur, akitől szintén továbblopta valaki. Egy emberünk kihallgatta a szakállas és Bunders vitáját erről. Egyelőre szemmel tartjuk őket.”

Ez nem volt igaz, mert csakis Bunderst tartották szemmel. A másikat elveszitették a hosszu Birmingham Roadon. Dehát az ember nem vallhat be mindent a főnökeinek.

Másnap azonban már lényegesen többet tudtak.

*

Ilyen csapás után, mint a tegnapi volt, a legtöbb ember rosszul aludna. De Pat jól aludt. Bántotta a dolog, de egy üveg Portói és néhány jó cigaretta elfujta a kellemetlen hangulatot.

Ez tegnap este volt. Pat szinjózannak hitte magát és ezt a véleményét a rendőrrel is közölte. A rendőr ugyanis az Allughan-Streeten sétált és megkérdezte Pat Cornest, hogy miért énekel hangosan és ha már hangosan énekel, miért formál tölcsért a tenyeréből a szája elé; de ha már mindezt elkerülhetetlenül szükségesnek tartja, akkor miért fekszik a földön?!

Pat homlokára tolta a cilinderét és félszemét kinyitva, a rendőrre nézett.

- Azért fekszem a földön, - mondta határozottan, - mert vizszintes helyzetben akarok lenni. Tekintetbe véve, hogy szabad polgár vagyok, merem állitani, hogy ehhez jogom van.

Ezzel feltápászkodott és kihivóan nézett a rendőrre. A rendőr meg is jegyezte:

- Jobban tenné, ha az ágyába igyekezne.

- Talán azt akarja mondani, hogy részeg vagyok?! - firtatta Pat és elindult, szorosan a fal mellett.

- Micsoda folyékony falak, - morgott. Ugy érezte, hogy a fal minduntalan elhuzódik tőle.

Amikor reggel felébredt, az első gondolata volt, hogy valami keményen fekszik. Valóban a vizzel teli fürdőkádban feküdt és a cilindere még a fején volt. Barátságtalan arc hajolt fölé.

- Maga az, Bunders?! - motyogta Pat. - Mit akar?!

- Uram, - mondta Bunders, - nem értem. Azért jöttem ide fel, hogy végzek magával, őszintén szólva. Mert a mi szakmánkban hidegre tesszük azt, aki tul akar járni az eszünkön. De...

- De?! - Pat kimászott a fürdőkádból. - Mi az, hogy de?!

- Olvastam a reggeli lapot. Itt feküdt az ajtó mögött. Szó sincs benne arról, hogy Mr. Terding ékszereit ellopták volna.

- És?! Maga mit következtet ebből?! - Pat teljesen kijózanodott.

- Ugylátszik, uram, mi nem loptuk el az ékszereit. Igazságtalan voltam magához. Itt valami pokoli dolog történt.

- Nesze egy üveg whisky - tolta elé Pat - egy óra mulva visszajövök.

Pat elment egy információs irodába.

- Helló, Sherlock Holmes! - üdvözölte a főnököt, Bing urat - kérek félórán belül információt Chatham lordról és leányáról. Kerüljön akármennyibe!

Bing ur utasitást adott a házitelefonon. Félóráig szivarozgattak, majd megérkezett a jelentés, amely igy szólt:

„Chatham lord teljesen elszegényedett és visszavonultan él. Beteges is. Vagyona nincs, a ház és a berendezés mindene. A leánya Primrose West tartja el. Valami állása van a lánynak, de hogy hol és milyen természetü, azt senki sem tudja. Ilyen rövid idő alatt nem is lehet kinyomozni.”

Ez volt a jelentés. Pat kifizetett érte öt fontot, de a távozás pillanatában vissza is lopta.

Elment Chathamékhoz. Az inast félretolta és felment az emeletre. Négy szobába benyitott, mig az ötödikben megtalálta Primrose Westet.

- Hello, Prim, - köszönt kifejezéstelen arccal, - beszélgetnünk kell.

Prim letette a könyvet és rábámult: - Tessék.

Pat leült. - Volt maga tegnap este a Hotel Splendidben?! - tért rá a tárgyra Pat.

- Voltam, - felelte a lány.

- Ugy. És mit keresett ott?!

- Meg akartam akadályozni, hogy maga bünt kövessen el, - mondta a mártirok arckifejezésével.

- Oh, - förmedt rá a férfi, - mit nem mond! De honnan tudta, hogy én „bünt akarok elkövetni?!” - folytatta dühösen.

- Valaki hallotta a Selyem Osztrigában...

Pat felugrott.

- Vannak kémeim, - mondta lord Chatham leánya szeliden.

- Szóval... - Pat kezdte komolyan venni a dolgot, - szóval maga volt az, aki ellopta tőlem az ékszereket!

- A lopott ékszereket, - javitotta ki a lány. - És visszatettem őket Terding safejébe.

- A fene egye meg! - tört ki a férfiből, - hát ez már mégis...

A lány kék szemét elöntötte a könny.

- Kérem, - mondta elcsukló hangon és szenvedő arccal, - ne gorombáskodjék velem.

- Jó, jó - felelt Pat, - de minek ártja magát az én dolgomba?! Mit akar velem?! Mit...

- Mr. Cornes - mondta Prim, - önt én legyőztem, tuljártam az eszén. Önből a sértett hiuság beszél.

- Nem igaz! - orditott fel Pat. - Tulajdonképpen miért csinálja az egészet?! Legalább tudjam.

- Nem maga miatt, - pattant fel a lány, - hanem mert Terding ékszerei a Bristol Assurancénál voltak biztositva. És én a Bristol Assurance alkalmazottja vagyok. Megvan a listám azokról az emberekről, akik az értékeiket nálunk biztositották, lopás ellen. Az én feladatom: megakadályozni, hogy a listán szereplő személyektől ellopjanak valamit és igy a cégnek kára legyen.

- Kérem, Miss Primrose, - szólt Pat - megmutathatná nekem azt a listát?!

- Miért ne?!

Prim előhozta a listát, amelyen London leggazdagabb emberei szerepeltek. Pat csak egy pillantást vetett a papirosra.

- Sir Oliver Marsitt, - olvasta hangosan. - Köszönöm, ez elég egyelőre.

Az ajtónál meghajtotta magát.

- A viszontlátásra, - mondta elégedett mosollyal.

*

Visszament a lakására. A whisky közben az üvegből átvándorolt Bundersbe. Bunders tökrészeg volt. Pat átnyalábolta és kivitte a konyhába.

Miután megebédelt, megnézte Sir Oliver Marsitt mayfairi házát. Kis barokk palota volt, egyemeletes. A földszinti ablakokat rostély védte. Nehéz tölgyfakapu, kovácsolt vassal.

Végre eljött az este. Pat megvacsorázott, hazament, felnyalábolta Bunderst, aki még mindig tökrészeg volt és mélyen aludt, s cipelte a sötét utcán át. Sir Oliver Marsitt háza elé érve, letette a részeg embert a földre és becsöngetett. Már nem sok hiányzott az éjfélhez.

Libériás inas nyitott ajtót, gyanakodva és ellenséges arckifejezéssel. Magas, elegáns, szőke kecskeszakállas, bizalmat keltő urat látott maga előtt.

- Mi tetszik?! - kérdezte az inas valamivel barátságosabban.

- A barátom rosszul lett, -- mondta Pat, - szivrohamot kapott. Sehol nincs telefon a közelben. Ha volna olyan kedves megengedni, hogy egy pillanatra lefektessem és telefonozzak a mentőkért.

- Tessék, mondta az inas, - talán segithetek is?!

- Köszönöm, nem kell, - felelte Pat. Felkapta a tehetetlen Bunderst és bevitte a hallba.

- Majd én lefektetem addig, - ajánlkozott az inas, - csak tessék addig telefonozni. Ott van a készülék.

Pat leakasztotta a kagylót. Amint azonban az inas eltünt Bundersszel egy ajtó mögött, Pat felrohant a lépcsőkön. Végigsuhant egy folyosón és munkához látott. Bársonyos tapintásu ujjai nesztelenül siklottak a falon.

Az inas közben megpróbált ecetet szagoltatni a beteggel. Amikor azonban az ecetet elrakta, ugy tünt neki, hogy alkohol-szagot érez.

Odahajolt és felkiáltott meglepetésében. Megfordult és kiment a hallba.

A szőkeszakállas ekkor már ismét a készülék mellett állt. Éppen letette a kagylót és a zsebében volt a város harminc legnagyobb és legszebb gyöngyszeme.

- Uram, - lihegte az inas, - az ön barátja részeg.

Pat meghőkölt. - Mi?! Részeg?!

- Határozottan, uram. Nyugodjék meg, egyenletesen lélegzik, részeg. A legokosabb, ha azonnal hazaviszi.

- Az áldóját, - Pat dühös arcot vágott, - hát várjon, elszaladok taxiért.

Ezzel, miután tiz shilling borravalót adott az inasnak, tényleg elszaladt. Meg sem állt a Hope Innig. Itt már fekete szakálla volt, szobát bérelt és meghagyta, hogy ne zavarják.

Bezárkózván, egy fekete selyemdarabra kiteritette a gyöngyöket és sokáig gyönyörködött bennük. Diadalmas izzás volt a szemeiben.

*

A inas türelme végre is elfogyott. Felemelte Bunderst és kidobta az utcára; a kaput bezárta mögötte.

Bunders a hideg levegő hatása alatt kijózanodott, hajnaltájban felkelt és a saját lábán hazament.

A NYOMOZÁS MEGLEPETÉSEI.

Másnap felfedezték a lopást. Sir Oliver titkára azonnal a rendőrségre ment és feljelentést tett. A gyöngyszemek tizenhatezer fontig voltak biztositva. A Bristol Assurance a maga részéről szintén csatlakozott a feljelentéshez.

King Pederson kapta az ügyet. Ezt a felügyelőt K. P. néven ismerték. Szerette az ügyeit röviden elintézni: ha az ügyek hagyták magukat.

Behozatta az inast és elmondatta magának a részeg ember históriáját. Aztán egy albumot tett elé, amelyben az inas sokáig lapozott.

Végül az egyik fényképre határozottan rámutatott: - Ez volt az. A részeg.

- Bunders?! - csodálkozott K. P. - pedig ez az ember nem elég intelligens ahhoz, hogy komédiázni tudjon. Akkor ez valóban részeg volt.

- Valóban, uram, - mondta az inas.

- Különös, - K. P. arcából kidülledtek a szemek, - na elmehet.

Az inas elment és K. P. felhivta Sir Olivert.

- Tudom, hogy ki volt az egyik, - mondta, - két órán belül nálam lesznek a gyöngyök.

Pedig valami nem tetszett neki a dologban. És ez a valami nem volt más, mint hogy Bunders tényleg részeg volt. K. P. tudta, hogy nincsenek uj módszerek és egyik ügy olyan, mint a másik. De ebben az ügyben volt egy csekélység, ami nem hasonlitott semmihez, az alvilág fortélyai közül.

Két óra mulva nem voltak nála a gyöngyök; de ami példátlan volt, Bunderst se találták meg az emberei.

K. P.-t módfelett bosszantotta ez a balsiker. Tudta, hogy ha Bunders kezei között van, akkor öt percen belül ismeri a másiknak a nevét is. Dehát Bunders nem volt a kezei között, pedig K. P. foga éppen arra a másikra fájt.

*

London külvárosaiban hemzsegtek az olyan kabarék, amelyek nonstop müsort adnak. Ezekben állandóan folyik az előadás, délután háromtól, éjjel egyig. Ezekbe bármikor be lehet ülni és bármeddig bent maradni.

Egy ilyen kabaréban, a Potter’s Showban lépett fel Orsini, a büvész és Pansa, a büvészinas. Reggel jelentkeztek az igazgatónál próbára. Orsini kilopta az igazgató szájából a müfogsorát és hasonlóan kedves dolgokat müvelt. Azonnal szerződtették őket és minden órában tizenöt percig ők dolgoztak, a közönség óriási érdeklődése és tetszése mellett.

Már másnap jelentkezett a Maidenhead-i Alhambra igazgatója és szerződést kinált nekik. Az Alhambra elsőrendü szinház, volt, a gázsi biztató. Csak egy görlre volt szükségük, a kibővitett produkcióhoz.

A reggeli lapokban megjelent egy hirdetés és délben már seregestől jöttek a jelentkező lányok. Orsini kiválasztott egy szőke és kissé öreges mozgásu nőt, aki már kiváló büvészeknek segédkezett és értette a dolgát.

Orsini mester az Alhambra diszes öltözőjében ült a diszbemutató előtt. Frakkjának rengeteg titkos zsebe volt és az egyikben, a legtitkosabbikban, harminc darab nagy igazgyöngy rejtőzött.

Telt ház volt és Pat Cornes, Orsini minőségében, kellemes izgalmat érzett. Nincs kellemesebb érzés, mint ötezer embert bolonddá tenni.

Orsini a szokott büvésztrükkökkel kezdte. Azután felhivott a szinpadra öt gentlemant, akiket egymás mellé állitott. Néhányszor elsétált előttük, gyors mozdulatokat tett, mintha meg akarná simogatni az arcukat, de időközben meggondolta volna magát. Majd szerényen félreállt.

Az öt ember nyakkendőjét össze-vissza cserélte Orsini. Akinek pedig fehér zsebkendője volt, most pirosat viselt és viszont. Az egyik ember kétségbeesetten huzkodta felfelé a nadrágját, mert eltünt a nadrágtartója. Mind az öt kapkodott, nyulkált és keresgélt. Végül a közönség dörgő nevetése mellett levonultak a szinpadról és lent összevesztek. Jó öt percig tartott, amig mindenki visszakapta és visszaadta a holmikat, amiket Orsini összecserélt.

Most a büvész megköszönte a tapsot, majd a rivalda elé állt és leszólt egy kövér urnak, aki az első sorban ült s aki az öt között volt az imént.

- Felügyelő ur, - mondta Orsini szeretetreméltó mosollyal, - nálam felejtette a rendőri igazolványát.

És ledobta neki. K. P. majd megpukkadt mérgében.

Orsini diadalmas mosollyal vonult az öltözőjébe. Győzelmes estéje volt és elégedettebbnek érezhette magát, mint valaha. A rendőrség tehetetlen és vakon tapogatódzik. Primroset végre mégis legyőzte. Megmondta neki, hogy Sir Olivert fogja meglopni és meg is tette. És Prim sem tudta megakadályozni ezt.

Azonkivül örömet szerzett neki és felvillanyozta ez a szinházi siker is. Kellemesen csengett a fülében a tapsok ütemes zaja és a közönség boldog nevetése.

Megveregette Bunders vállát. - Csak aztán mindig mellettem maradj, öreg fiu, - mondta neki, - mert amint leszakadtál, a rendőrség rád teszi a bilincseket.

Ezt Bunders maga is belátta. De büvészinasi mivoltában olyan ügyetlen volt, mint a bot; azért behivták a sárgahaju, öregedő görlöt, aki rendberakta a kellékeket.

Bunders meleg vizet engedett a fürdőkádba és Pat elnyult benne.

Egyszerre eszébe jutott valami és kiugrott a vizből. Magára kapott egy fürdőköpenyt. Kirohant.

- Hol van a nő? - kiáltott Bundersre.

- Most ment el, - felelte az. Közben Pat már belenyult a frakk legbelső zsebébe és konstatálta, hogy a gyöngyök eltüntek, ugyanakkor eszébe jutott, hogy a sárgahaju lánynak kék szemei voltak.

Lement a lépcsőn, sétabotjával nagyokat suhintva mérgében. A kapu előtt ott állt Prim és szendén nézett rá.

- Magára vártam, - mondta. - Jó, hogy ilyen hamar lejött, legalább nem kellett sokáig várnom.

A férfi tehetetlen dühvel nézett rá. - És miért akart találkozni velem?! - kérdezte.

Prim elpirult. - Nehezeket kérdez, - mondta zavartan. - Szeretek találkozni magával. De nem csak magával; szeretek mindenkivel találkozni. Általában.

A férfi agyában gyorsan kergették egymást a gondolatok. Meg kellene szabadulni a lánytól, - hosszu időre meg kell szabadulni tőle.

Felnézett az égre és a legbarátságosabb arccal mondta. - Gyönyörü idő van. Csináljunk egy kis kirándulást. Üljön be a kocsimba.

- Boldogan! - ujjongott a lány és beült.

Amig Pat a Kent Road széles sikjára vezette a kocsiját, agyában elkészült a terv.

De mikor a Dentling Square és Lonmoore-Street sarkán feltárult előttük egy országut, a kocsi megállt.

- Mi az? - káromkodott Pat - hát ezzel mi a fene történt? Megállt a motor.

- Most mi lesz?! - kérdezte Prim.

Pat a motorba bámult. - Nem tudom - felelte mérgesen, - nem tudom, mi történt ezzel a büdös motorral.

- Én tudom, - felelte csöndesen a lány.

- Mi?! - horkant fel Pat.

Prim makacsul hallgatott. Pat már egészen vörös volt a méregtől.

- Hej, azt a nemjóját! - orditott Pat, - fog beszélni végre?!

Prim szégyenlős mosollyal nézett rá: - Elloptam a tankdugót és a karburátorcsövet.

Pat csipőre rakta a kezeit. - Mi szükség volt erre, mi?! - Ezzel akart sikert elérni, vagy mi?!

Prim legyintett. - Dehogy! Gyerekség. Valahogy az volt az érzésem, hogy maga meg akar szöktetni engem. És nálunk a személyes szabadság megsértését nagyon szigoruan büntetik. Fölösleges bünbe esnie, amikor...

- Hogy érti ezt?!

Prim előkotorta az ülés alól a hiányzó alkatrészeket és a férfinek nyujtotta. Közben nem vette le róla a szemeit.

- Én önként követem magát, - mondta - kár minden ravaszkodásért. Azt tehet velem, amit akar.

Pat nem felelt. Mintegy tizenöt percig dolgozott a kocsin, némán és összeszoritott ajakkal. Aztán begyujtotta a motort és visszavitte a lányt a városba. A Chatham ház előtt tette le.

- Prim, - mondta neki szokatlan komolysággal a hangjában - maga ugyanolyan tolvaj, mint én, csak éppen maga valamilyen erkölcsi világrend nevében lop, én pedig a saját nevemben. Nekem volt egy elképzelésem a tehetségemről és a jövőmről. Ebből semmi se lett: maga miatt. Elhatároztam, hogy nem fogom többé keresztezni a maga utjait, de maga is hagyjon nekem békét.

- Azt akarja mondani, - kérdezte a lány bizakodva, - hogy felhagy a tolvajlással?!

- Nem - rázta a fejét Pat, - csak azokat hagyom ki a játékból ezután, akik a Bristol Assurancenál vannak biztositva.

- Jó, - mondta a lány, de a fejét lehorgasztotta. - Szerettem volna, ha egyébként sem...

- Nos, - vetett véget a beszélgetésnek Pat, - remélem, nem akarja azt mondani, hogy nincs szükségem rá, hogy lopjak. Ebből a bölcsességből nem kérek. És ha nem sértem meg a Bristol Assurance társaság érdekeit, akkor magának semmi jogcime nincs, beleavatkozni az ügyeimbe. Érje be azzal, hogy ezen a téren legyőzött.

- Igen, - felelt a lány, csöndesen. - Igaza van. Be fogom érni ezzel.

*

K. P. elreferálta a Scotland Yard államtitkárfőnökének a Sir Oliver Marsitt elrabolt gyöngyeinek az ügyét. Elmondta, hogy a tettesek nem kerültek kézre, de az ellopott gyöngyöket Sir Oliver postán harmadnap visszakapta.

- Ugy, - mondta élesen az államtitkár, - valószinüleg a Scotland Yard küldte vissza neki.

- Nem, Sir. Miss Primrose West küldte vissza őket.

- Jellemző. Még szerencse, hogy az a hölgy időnkint beleavatkozik a rendőrség munkájába. Igy legalább néha megkerül valami.

K. P. fanyarul mosolygott. - Még egy jelenteni valóm van, Sir, - mondta, - még pedig elég kellemetlen. A Bristol Assurance épületét kirabolták. Semmi nyom. A tettes három pénzszekrényt kinyitott erőszak nélkül és negyvenezer fontnak megfelelő, könnyen értékesithető papirokat vitt el. A nyomozással Dill főfelügyelő csoportját biztuk meg. Egyelőre semmi eredmény.

Az államtitkár felállt. Az arca egészen merev volt. - Hozzák ide nekem azt a kleptomániás gentlemant.

- Letartóztassuk?! - hüledezett K. P. - Lord Travers fiát, bizonyitékok nélkül?!

Az államtitkár nem felelt. És ez azt jelentette, hogy vállalja a felelősséget.

PAT NAGY FORMÁBAN.

Pat Cornes, akiben a század legnagyobb gonosztevője veszett el - sajnos, a gonoszság kissé hiányzott belőle, - igen egyszerü módon rabolta ki a Bristol Assurance trezorjait.

Persze, ez az „egyszerü”: holmi nehézkes kispolgár szemében rettenetesen nehéznek és körmönfontnak tünhetett. Ehhez pontosság, hidegvér és leleményesség kellett, mindenekelőtt.

A Dover Streeten félkilenckor jelent meg Pat Cornes, egy öreg éjjeliőr ruhájában. Lassan végigballagott a Dover Streeten és megállt az Assurance kapuja előtt. A nehéz vaskapun lehetetlen volt bejutni.

Kihuzott a zsebéből egy kanócot, amelynek a végén hengeralaku doboz fityegett. A legjobban elzárt épületnek is vannak ablakai, amelyeken egy kis rés mindig akad. És pedig a pinceablakon. Pat jó megfigyelő volt és tudta ezt. Meggyujtotta a kanócot és körüljárta az épületet vele. A Berrington-streeti fronton talált egy pinceablakot, amely be volt törve. Itt ledobta a füstbombát és elsietett.

Telefonozott a legközelebbi tüzoltóállomásnak, azután visszaballagott a hatalmas épület Beverley Street-i oldalára. A pinceablakon ekkorra már vastagon tódult ki a füst.

Pat becsengetett a kapun. Csakhamar megjelent az éjjeli őr. - Jóestét, kolléga, - mondta Pat, a sapkája felé bökve, - ég a ház.

- Mi?!

- A pince, - erősitette Pat, - az egész Beverley oldal csupa füst. Egy ur már telefonozott a tüzoltóknak.

Ugyanebben a pillanatban felharsant az első tüzoltóautó szirénája. Három érkezett egymás mögött. Az utca tele lett sisakos emberekkel. Kitárták az ajtót és csövekkel, motorral, csákánnyal felszerelve megrohanták az épületet. Orditozás, parancsszavak, füst- és gázszag töltötte meg a levegőt.

Pat kényelmesen elvégezte feladatát és zavartalanul kisétált az épületből. Negyvenezer font volt a zsebében, egy darab viaszkosvászonba csavarva.

*

A British Assurance vezérigazgatója, Mr. Mac Corbett, telefonon, éjfél után hivatta magához Miss Primrose Westet.

PRIM.

A lány felöltözött és taxit rendelt. Egy pillanat alatt átviharzott rajta minden tévedése. Pat, amikor azt mondta, hogy nem fog többé olyan egyéneket bántani, akik a Bristol Assurancenál biztositották értékeiket, - akkor elsősorban a Bristol Assurancera gondolt. A B. A. egy idegen biztositóvállalatnál volt bebiztositva, természetesen.

Prim kis kezei ökölbe szorultak. Ebben a törékeny, angyalarcu lányban hallatlan akaraterő, a régi vikingek leszürt energiája élt.

Nem haragudott Patra. Tisztában volt vele, hogy Pat nem képes a mai világba beilleszkedni, ördögi ügyessége és fojtott vadsága kalandból kalandba kergeti - és hát milyen kalandok léteznek ma még?! Aki nem rendőr, az csak tolvaj lehet.

Csak egy dolog volt, amit Prim nem tudott megbocsátani neki.

Prim az a lány volt, aki sohasem lesz szerelmes, - mindig csak őt szeretik. Legalább is az a fajta volt, - de itt, ez a vad, zabolátlan fickó, akiben a legcsunyább bünök keverednek a gyerekes naivitásokkal - és ime, Prim az, aki szerelmes lett bele és ez a csirkefogó még csak észre sem veszi. Sőt...!

Ezek villantak át az agyán, amikor a taxi Mac Corbett irodájába rohant vele.

A vezérigazgató sápadt és türelmetlen volt. Hellyel és cigarettával kinálta meg a lányt.

- Kedves Primrose, - mondta Mac Corbett, - maga már annyiszor segitett rajtunk. Kirabolták a 2-es és 3-as trezorokat. Lehetséges, hogy nem tudjuk majd igazolni a trezorok tartalmát és akkor a kárunk jelentős része nem is térül vissza. De fontos szerződéseink is voltak ott. Csak maga segithet itt.

- Nem olyan nehéz a feladatom, Mr. Mac Corbett, - mondta szerényen a lány, - mert tudom, hogy ki a tettes.

- Igen?! - a vezérigazgató érdeklődve hajolt előre.

- Természetesen a méltányosság azt parancsolja, hogy elvállaljam az ügyet, bár nem tartozik a feladataim közé. De az a kikötésem, hogy a tettes nevét titokban tarthassam és bántatlanságot biztosithassak neki.

Mac Corbett felcsattant. - Azt nem lehet! - mondta. - A tüzoltókat idebolonditotta. Mindezért felelni kell valakinek.

- Ha a rendőrség megtalálja, - felelte Prim, - azt természetesen nem akadályozhatjuk meg. De én nem vállalhatok mást, mint hogy igyekszem visszaszerezni az ellopott értékeket.

- Dehát...

- Vagy pedig azt se! - mondta a leány.

Mac Corbett vállat vont. - Kérem. Vállalja el, belemegyek mindenbe. De azért... nagyon rosszul teszi, Prim, hogy exponálja magát ezért a...

- Ne beszéljünk arról, hogy kiért! - emelte fel tiltakozóan a kezét Prim. - Férfiaknak is vannak ilyen gyöngeségeik. Miért ne lehetne egy leánynak is?!

*

Prim maga sem tudta, hogy min töri most a fejét; azon-e, hogy megszerezze az értékpapirokat, vagy azon, hogy mimódon menthetné meg Pat Cornest.

Hogy Pat veszélyben forog, eziránt nem maradt kétségben, miután a Scotland Yarddal beszélt. Primrose West nagy tiszteletben állt a Yard emberei előtt és könnyen kapott meg mindennemü felvilágositást.

Látnia kellett, hogy a gyanu - éppen a büntény végrehajtásának pokoli ügyessége miatt, - Patra terelődött. Amikor Prim megtudta, hogy Pat ellen letartóztatási parancsot adtak ki és az már Dill főfelügyelőnél is van, csaknem elállt a szivverése.

Pat lehet akármilyen ügyes, - gondolta, - de tagadni és hazudni nem tud. Ha egyszer a Scotland Yard malomkövei közé kerül, elveszett.

Két lakásáról is tudott: taxiba ugrott és mind a kettőbe felszaladt. De sehol sem találta Pat Cornest.

Kétségbeesve járt-kelt az utcákon, amikor K. P.-vel találkozott. A felügyelő kidüllesztette a pocakját és barátságosan nézett a lányra.

- Maga is a tolvaj királyfit keresi?! - kérdezte.

A lány bólintott: - De nem azért, amiért maga! - mondta őszintén.

K. P. elgondolkodott. - Szivecském, - mondta, - próbálja megtalálni Bunderst.

- Persze, a rendőrség szeretne engem vérebnek használni, - mondta Prim.

- Isten vele, kékszemü véreb, - szólt vissza a felügyelő.

Prim ugy maradt állva, amig K. P. eltünt a sarkon. Kis szive borzasztóan kalapált. Bunders! Hol lehet most Bunders?

- Jó estét - szólalt meg mögötte Pat Cornes.

Prim halálra rémült.

- Az Istenért! - suttogta, - maga igy mutatkozik itt!? a rendőrség keresi.

- Nem baj, - nevetett a fiu.

- Maga őrült, könnyelmü gazember, - a lány csaknem elsirta magát dühében, - maga butaságában tönkre akarja tenni magát, a családját és - engem. Jöjjön azonnal velem.

Pat mosolygott. Egy kis, ezüsttel kivert revolvert látott a lány kezében.

- Magamtól is megyek, - mondta Pat, - elment a kedvem az egésztől. Szóljon annak a rendőrnek ott és tegye el azt a játékrevolvert. Nem szököm már meg.

Prim az ellenkező irányba mutatott. - Azonnal indul. Érti?!

- Személyesen akar letartóztatni?! - nevetett a férfi, - jó. Indulok.

- Utálatos, - toporzékolt a lány, - siessen és ne tegyen ugy, mintha jó kedve volna. Nem tudja, mit tesz!

- Dehogynem tudom, - mondta a férfi, - jó kedvem van. Elmegyek a Scotland Yardra és bevallok mindent.

- Az ördögbe is, dehogy vall be! Semmit se vall be. - A lány már olyan dühös volt, hogy azt se tudta, mit beszél, - ugorjon be a taxiba.

Igy értek Chatham lord háza elé. A férfi nem vette tudomásul a veszedelmet és ingerkedett, szántszándékkal bosszantotta a lányt. Prim végül is nem felelt semmire. A ház előtt oldalbaütötte a foglyát a revolver csövével.

A hallban ott állt Chatham lordja és két revolver volt kezében. A kapásból lövést gyakorolta.

- A lánya erőszakkal idecipelt, - mondta Pat, - azt akarom, hogy hagyjanak békén.

Ugyanebben a pillanatban csöngettek a kapun. Lord Chatham közömbös tekintettel nézett el Pat feje fölött.

K. P. lépett be, négy rendőrrel a háta mögött.

- Itt van! - mondta a felügyelő bocsánatkérő mozdulattal Prim felé. Ez a mozdulat megpecsételte Pat sorsát.

A négy rendőr előbbre lépett.

Ekkor Chatham lord felemelte a kezeit és egy-egy lövést küldött a négy rendőr között a falba.

- Bámulatosan preciz, - mosolygott, mint egy eszeveszett. Ujra felemelte a kezeit és ujra lőtt. A rendőrök hanyathomlok menekültek ki az utcára. K. P. bólogatott.

- Majd visszajövünk erősitéssel, Sir, - mondta. - De hát ön ellen most nem tehetünk semmit. Ne bántsátok, emberek, ugylátszik, megőrült, őrültekkel szemben nem használ semmi.

Bevágta az ajtót maga mögött és elment.

Pat tágranyilt szemmel nézett az öregemberre, aki ismét leengedte a kezeit és fáradtan mosolygott.

- Lord Chatham, - kérdezte Pat halkan, - miért tette ezt?!

Az öregember legyintett. - Nem szeretem, ha Prim rosszkedvü. Nem birom nézni. Nézd, most hogy sugárzik az arca.

Pat hol a lányra nézett, hol az apjára. Azután lehajtotta a fejét.

- Pfuj, - mondta, - de piszkos alak voltam. - És elindult az ajtó felé.

De Prim utánaszaladt. - Pat, - mondta könnyes szemmel, - nehogy a Yardra menjen.

- Hanem?! - Pat a vállait vonogatta. Valahogy egyszerre egészen másképp látott mindent.

- Pat, - suttogta a lány, - ha feladja magát, akkor bünrészesség miatt mi is bajba kerülünk. És magának is vége. Ki kell, hogy vágja magát.

- De hogyan?! A rendőrök alkalmasint kint várnak.

- Vissza kell vinnie mindent a 4-es és ötös trezorba, amit a 2-es és 3-masból ellopott. Akkor azt fogják mondani, hogy tévedtek, nem is hiányzott semmi.

- Ez az egyetlen mód?! - kérdezte komoran Pat.

- Az egyetlen. És még ma estig meg kell történnie.

- De tudja, mit jelent az, most, amikor köröznek, amikor kétszeres készültség védi az épületet, fényes nappal, a lopott holmival bejutni a páncélterembe és visszatenni mindent...?! Százszor, ezerszer nehezebb, mint amilyen nehéz volt kivenni onnan.

- Én hiszem, hogy sikerülni fog. Ez olyan tett, amire én nem lennék képes. Amiért mindig csodálni fogom magát.

Pat felemelte a fejét. - Sir, - mondta az öregur felé, - köszönöm, amit értem és a leányáért tett. Ha vállalkozásom sikerül, akkor egyszerüen elkésve jöttem rá, hogy az életben más is van, nem csak gyerekes csinyek. Ha sikerül, akkor még lesz egy kis beszédünk egymással. Viszontlátásra.

Természetesen nem ment ki az épületből, hanem lesietett a souterrainbe, ahol a személyzeti lakások voltak. Itt felvette az inas libériáját és a szakácsnéval karonfogva sétált ki a házból, az épületet körülálló rendőrök között. Elhatározta, hogy a történtek után nem adja fel a küzdelmet és ha az mégis vesztésre állna, akkor főbelövi magát. Most már az élet csak tisztán ér valamit.

Beült egy olcsó teaházba, ahol sofőrök, inasok és adóvégrehajtók teáztak, - a közelben volt az adóhivatal. Itt kitette maga elé a Bristol Assurance prospektusát és hosszasan, elmerülve nézte.

Olyan terv kellett ide, amely vakmerőségében és ravaszságában minden eddigit felülmul.

Jó félóráig gondolkodott. Akkor egyszerre felugrott és elrohant. Egyenesen a „War Office Civil Section” Armanonville-Sreeten levő irodájába ment. Itt Lord Travers részére vásárolt negyvenöt darab gázmaszkot. Ebben nem volt semmi szokatlan. London minden nagyobb áruházában árusitanak gázmaszkokat és minden ház fel van készülve az esetleges légi támadásra.

A gázmaszkokat összecsomagoltatta és gyalogszerrel elindult a Dover-Street felé.

Egy inas, aki csomagot cipel, nem éppen feltünő látvány egy nagy pénz- és biztositóintézet halljában. A portás meg se szólitotta. Félkettő volt, amikor a hivatalokban, pénztáraknál és irodahelyiségekben aránylag kevés a munka. Pat mégegyszer emlékezetébe idézte az Intézet prospektusát, amelyben ott volt az épület pontos tervrajza is.

Benyitott az első irodahelyiségbe. Itt négy tisztviselő tereferélt.

Habozás nélkül odalépett a csoporthoz.

- Gázcsőrepedés történt, - mondta, - tessék felvenni a maszkokat és fenthagyni, amig szólnak.

Kiosztott négy darab gázmaszkot, amit az ijedt és meglepett tisztviselők felcsatoltak. Ő maga kötötte össze a zsinórt a nyakszirtjükön.

Továbbrohant. A következő szobában két aligazgató ült. Az egyik éppen telefonált.

- Gázcsőrepedés van! - kiáltotta Pat, - tessék azonnal felvenni a maszkokat.

Egyikük lecsapta a kagylót, a másik kikapta Pat kezéből a gázmaszkokat.

Pat itt is a fejükre kötötte a két zsákot és meghagyta, hogy le ne vegyék, amig értesités nem jön, hogy levehetik.

A könyvelési-terem következett. Itt két hosszu asztalnál huszonhét tisztviselő ült. Amikor Pat elkiáltotta magát, mind a huszonhét ember felugrott és majd szétszedték őt is, meg a gázmaszkokat is. Itt már nem sokáig időzött Pat, - a hivatalnokok alaposan megcsomózták egymás gázmaszkjait.

A pénztáros következett, három igazgató, két fontos klienssel egyetemben. A házi detektiv a halálos rémület pillanatait élte át, mert Pat ugy találta, hogy kevés lesz a gázmaszk és nem akart neki adni. A detektiv már ugy vélte, hogy érzi a gázszagot, amikor Pat megkönyörült rajta.

Legvégül Mac Corbet vezérigazgató kapta meg a gázmaszkot. Most az alsó emeleten minden élő ember fejére csomózott gázmaszkkal állt és remegett; és hosszu ideig moccanni se mernek majd, nem hogy a gázmaszkot levennék a fejükről. Pat lezárta a kapukat és a felfelé vezető lépcsőket kötéllel huzta keresztül. Ezután az utolsó gázmaszkot a saját fejére huzta és elindult a pincék felé.

Pokoli dolog volt. A szobákban és folyosókon gázmaszkos emberek ültek, álltak és integettek egymásnak, halálos rémületben; és abban a meggyőződésben, hogy köröskörül gázzal telt levegőben mozognak. Holott a levegőnek igazán semmi baja sem volt, - nem volt az rosszabb, mint bárhol a Cityben.

Telefonozni nem tudtak, a gázmaszkkal a fejükön: és ez volt az ötletben a legzseniálisabb.

HARC, ÉLETRE ÉS HALÁLRA.

Pat könnyü szivvel ment le a lépcsőn. A dolog igazán szépen kezdődött. Felgyujtotta a villanyt és a páncélterem ajtaja előtt állt.

De még másvalaki is állt az ajtó előtt. Dill főfelügyelő.

Bulldogképü, tagbaszakadt ember. Az angol rendőrnek az a tipusa, akit se megijeszteni, se megtéveszteni nem lehet semmivel: mert nem fél semmitől és nem hisz el semmit.

Gunyos mosollyal nézte a közeledő gázmaszkos alakot.

- Vegye le azt a maskarát, - mondta Dill - és halljuk, mit akar.

Pat most igen sulyos helyzetbe került. Ha leveszi a gázmaszkot, Dill azonnal ráismer és akkor vége a tervnek. Ha nem veszi le, akkor elárulta magát. Ahol Dillnek nincs szüksége gázmaszkra, ott Patnak sem lehet szüksége rá.

Közelebb lépett és gyors, váratlan mozdulattal Dill arcába sujtott.

A bulldogképü megingott, de csak egy pillanatra. Azután teljes erejével Patra vetette magát. Miután az arcát nem érhette el, gyomronvágta a fiut, aki összecsuklott. De amikor Dill lehajolt hozzá, Pat elkapta a lábát és most egymásra hemperedtek. A detektiv elkapta a gázmaszk zsinórját és fojtogatni kezdte ellenfelét. Pat fuldoklott, de át tudott fordulni a másik oldalára és a jobbkezével halántékon vágta Dillt. A főfelügyelő elnyult a földön.

Pat feltápászkodott. Még arra is volt ideje, közben, hogy Dill zsebéből kilopja a kulcsokat. Igy legalább nem kellett arra vesztegetnie az idejét, hogy a zárakon hallgatózzék. Dill alkalmasint éppen a páncélteremből jött, ahol ujjnyomokat keresett.

Pat kinyitotta a nehéz páncélajtót és bevonszolta magával Dill főfelügyelőt is. Betette az ajtót maguk mögött. Öt perc alatt készen volt. A lopott holmit berakta az ötös és hatos trezorokba. Egyszerre neszt hallott a háta mögül.

Dill feltápászkodott. A bal könyökén támaszkodva a gázálarcos emberre bámult.

- Mit csinál? - kérdezte rekedten.

- Megállapitom, - felelte Pat - hogy a British Assurance biztositási csalást szándékozik elkövetni. Mindaz, amiről azt állitják, hogy eltünt: itt van, csakhogy más trezorokban.

Odadobta a kulcsokat Dill mellé, a földre és kivülről rázárta az ajtót.

A tisztviselők most már tömegesen gyülekeztek a folyosókon. Egyikük lement az utcára és fogott egy macskát. A macskával visszament az épületbe.

Az egész tisztviselői kar körülvette a macskát. Az állatnak semmi baja sem történt.

Erre ledobálták a gázmaszkokat magukról.

- Még csak gázszag sincs, - állapitotta meg Mac Corbett, rosszat sejtve.

Mintegy fél óra mulva, amikor a tisztviselők már elhagyták az épületet, megérkezett a First Albion Biztositóintézet vezérkara és ellenőrei, hogy a negyvenezerfontos kárról szemlét tartsanak.

- Az a gyanum, uraim, - mondta Mac Corbett, - hogy azóta még nagyobb kárunk esett.

És elmondta a gázmaszk-históriát, amely az urak előtt teljesen érthetetlennek, de igen aggályosnak tünt.

Libasorban lementek a föld alá. Mac Corbett a saját kulcsaival kinyitotta a páncélterem ajtaját.

Egy dühös rendőrtisztet találtak ott, aki a halántékát tapogatta és nem adott semminemü felvilágositást a nyomozásról, amelyet lefolytatott.

A második és harmadik számu trezorból eltünt negyvenezer fontot megtalálták az ötös és hatos számu trezorban. Mac Corbett a haját tépte. És a konkurrens vállalat vezére csak annyit mondott:

- Időnként a legkisebb háztartásban is illik nagytakaritást tartani; akkor az ember mindig tudja, hogy mit hol keressen.

Ennél nagyobb sértést pedig egy bank- és biztositóvezérnek nem is lehet mondani.

NE LOPJ.

Mac Corbettre várt az a feladat is, hogy a rendőrségtől az alaptalan feljelentésért bocsánatot kérjen. Az aktát félretették, csak Dill főfelügyelő lángolt és fortyogott, mint egy vulkán és a maga részéről korántsem tartotta elintézettnek az ügyet.

Pat zsakettet huzott és elment Chathamékhoz. Prim szomoruan fogadta.

- Mi baja van?! - érdeklődött Pat.

- Örülök, hogy kimászott a bajból, - mondta Prim, - de szeretném, ha az édesapjával is kibékülne.

- Ennek egy akadálya van, - mondta a férfi - és pedig az, hogy maga nem a feleségem.

- Mért nem vesz el?! - kérdezte a lány, nagy ibolyakék szemeit a férfire emelve. Ekkor belépett a szobába Chatham lord és az időjárásról kezdett beszélni.

Pat nem birta sokáig.

- Szükségesnek érzem - mondta ünnepélyesen mély hangon, - annak a megállapitását, hogy bármennyire is kinőttem a gyermekbetegségekből, a visszaesés veszélye sohasem mulhatik el a fejem felől, amig Miss Primrose a maga módján tovább folytatja a lopás, vagy visszalopás terén elkezdett müködését.

- Nem folytathatom, - szólt közbe Primrose - mert ma reggel kirugtak a Bristol Assurancetől. Azt mondták, hogy hagytam, hogy csuffá tedd őket és ez sulyos kötelességmulasztás.

- Brávó, - mondta Pat, - sohasem engedném meg neked, szivem, hogy utálatos tolvajokkal érintkezzél. Nincs rondább dolog a világon, mint lopni. Mindig mondtam.

*

Amikor Jackson Pat Cornest jelentette Travers lordnak, az az asztalra csapott.

- Kidobni! - csak ennyit mondott.

- De - szólalt meg ujra Jackson - a fiatalur annak a figyelembevételét kéri lordságodtól, hogy a feleségével együtt jelent meg a kastélyban.

- A feleségével?! Nem hiszem.

Később, miután megbizonyosodott róla, hogy mégis ugy van, bizonyos fokig elérzékenyült és azt mondta:

- Mindig tudtam, hogy az én véremből született gyerek nem lehet javithatatlanul romlott.

Pat erre ijedten visszacsusztatta az aranyórát Lord Travers zsebébe, miután már félig kihuzta.

Prim meg is mondta neki a véleményét, amikor ismét az autójukban voltak. - Ha én mégegyszer meglátom, hogy...

Pat zavartan mosolygott.

- Igazán szivecském, csak gyakorolni akartam magamat, nehogy egészen elfelejtsem és...

- Gyakorold magad másban, - mondta a szigoru feleség és odanyujtotta a száját.

Dill felügyelő állt az autó mellett, amikor a motor begyulladt. Nevetett is, de a homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek az elfojtott méregtől.

- Csak csókolózzon - mondta dühösen vigyorogva, - csak csókolózzon, kis gázmaszkos. Azt a knock-outot még visszakapja tőlem.

VÉGE.

TARTALOM

Kezdőoldal

A MEK Egyesület támogatása

A TOLVAJOK MICHELANGELOJA.

PAT VIZITEL.

AZ OLAJKIRÁLY.

A NYOMOZÁS MEGLEPETÉSEI.

PAT NAGY FORMÁBAN.

PRIM.

HARC, ÉLETRE ÉS HALÁLRA.

NE LOPJ.