Debreceni Egyetem

Mezőgazdazdaság-, Élelmiszertudományi és Környezetgazdálkodási Kar

Kertészettudományi Intézet

Gyümölcstermesztés

Írta:

DR. GONDA ISTVÁN

egyetemi tanár

VASZILY BARBARA

tanszéki mérnök

Debreceni Egyetemi Kiadó

Debrecen University Press

2014

Kiadta a Debreceni Egyetemi Kiadó Debrecen University Press

Felelős kiadó: Karácsony Gyöngyi

E-könyvesítés: Bátfai Erika, Posta Lajos

Tartalomjegyzék

Tartalomjegyzék

1. A nemzetközi és hazai gyümölcstermesztés fejlődésének irányvonalai

1.2. Hazai helyzet

1.3. A hazai gyümölcstermesztés rövid története

2. A gyümölcstermő növények rendszertana és gyakorlati csoportosítása

3. A gyümölcstermő növények alaktani és biológiai jellemzői

3.1. A gyökérrendszer

3.2. A fa és cserje testalakulása

3.3. A virágrügyek differenciálódása

3.4. Gyümölcstermő növények virágzási és termékenyülési viszonyai

3.5. A gyümölcs fejlődése és érése

4. A gyümölcstermesztés ökológiai alapjai

4.1. Gyümölcsfélék ökológiai igénye

4.2. Környezeti tényezők

5. Ültetvénylétesítés

5.1. Ültetvények területmegválasztása

5.2. A telepítési terv

5.3. Alany– és fajtamegválasztás

5.4. Ültetési rendszer

5.5. Terület– és talajelőkészítés

5.6. Telepítés

6. A gyümölcstermesztésben alkalmazott faalakok, koronaformák

7. Gyümölcsösök ápolása

7.1. A termőfelület alakítása és fenntartása

7.2. A koronaalakítás elméleti alapjai

7.3. Karbantartó metszés

7.4. A metszés időpontja

7.5. Metszést kiegészítő eljárások

7.6. Egyéb ápolási eljárások

8. Gyümölcsösök talajművelése

9. Tápanyaggazdálkodás

9.1. A tápanyaggazdálkodás feladata és jelentősége

9.2. A legfontosabb makro– és mikroelemek szerepe, utánpótlásuk általános kérdései a gyümölcsültetvényekben

9.3. A tápanyagszükséglet meghatározása

9.4. A szervestrágyázás

10. Öntözés

10.1. Az öntözés szerepe, hatásai

10.2. Öntözési módok és célok

11. A gyümölcsösök növényvédelmének általános kérdései

11.1. Az ökológiai szemlélet érvényesítése a növényvédelemben

11.2. Integrált növényvédelem

11.3. Biológiai növényvédelem

12. Gyümölcsszüret

12.1. A szüreti időpont meghatározása

12.2. A gyümölcsbetakarítás általános szempontjai

12.3. A gyümölcsfajok betakarítási sajátosságai

13. Gyümölcstárolás

13.1. A gyümölcsök tárolhatósága, a tárolásra ható tényezők

13.2. Tárolási veszteségek és betegségek

Felhasznált irodalom

1. A nemzetközi és hazai gyümölcstermesztés fejlődésének irányvonalai

Nemzetközi helyzet

A világ gyümölcstermesztése a népesség és az életszínvonal növekedésével együtt folyamatosan növekszik. A fejlett országokban, illetve földrészeken már ma is magas szintű a gyümölcsfogyasztás, a gyümölcstermesztés növekedése viszont lassú (Észak–Amerika), illetve csökkenés is tapasztalható (Európai Unió országai). Legintenzívebb a növekedés a fejlődő országokban, elsősorban Ázsiában (pl. Kína). A világ gyümölcstermelésének harmadát már az ázsiai országok adják.

A mérsékelt égövi gyümölcsöket termesztő legfontosabb országok az északi féltekén helyezkednek el (lásd 1. táblázat).

1. táblázat. A mérsékelt égövi gyümölcsök legjelentősebb termelői 1994–ben (1000t)(Forrás: FAO évkönyv, 1994)

Ország

Alma

Körte

Szilva

Kajszi

Őszibarack

Ribiszke

Málna

Szamóca

Mandula

Dió

Gesztenye

Mogyoró

Össz. term.

USA

4948

940

765

144

1357

–

29

736

476

207

–

18

29716

Argentína

1000

400

56

23

237

–

–

8

–

9

–

–

6775

Dél–Korea

631

168

30

5

120

–

–

117

–

2

–

87

2124

India

1238

140

58

7

84

–

–

–

–

20

–

–

33405

Irán

1690

179

133

118

123

–

–

13

67

66

–

5

9370

Japán

1048

431

113

–

174

–

–

207

–

–

33

–

4597

Kína

12007

3615

1870

60

2031

–

–

5

18

200

109

9

37695

Töröko.

2080

403

200

400

370

–

63

45

112

80

450

10424

Franciao.

2157

338

232

156

531

15

8

82

4

29

13

4

10700

Görögo.

335

76

11

80

1127

–

–

8

58

24

10

5

4497

Lengyelo.

1441

45

77

–

–

169

30

142

–

–

–

–

2111

Németo.

945

387

382

1

7

–

32

54

–

2

–

–

3433

Olaszo.

2103

946

154

192

1679

–

2

189

94

15

70

100

18252

Oroszo.

1700

120

200

25

120

50

50

20

–

–

–

–

3026

Románia

1451

109

750

42

52

–

–

7

–

28

–

–

3958

Spanyolo.

747

543

145

199

865

–

1

217

234

9

20

24

11940

Világ össz.

48890

11231

7261

2360

10935

551

267

2359

1273

949

450

618

392689

Az országok egy része (USA, Kína) önellátó, mind az export, mind az import elhanyagolható a megtermelt mennyiséghez viszonyítva. A gyümölcsexportáló országok (pl. Olaszország, Franciaország, Görögország) termésmennyiségei jóval meghaladják a belföldi igényeket.

Az importáló országok zöme a gyümölcstermesztés szempontjából kedvezőtlen adottságú fejlett országok (pl. Németország, Anglia). Az utóbbi néhány évtizedben jelentőssé vált a déli féltekén termelő országok mérsékelt égövi gyümölcsexportja az északi féltekére. A féléves évszakeltolódásból következően az ausztrál, új–zélandi, dél–afrikai, chilei termesztők télen és tavasszal friss gyümölcsöt tudnak szállítani az európai piacokra.

A mérsékelt égöv legjelentősebb gyümölcsfaja az alma. Az északi és déli félteke eltérő évszakai, a szállíthatóság és a tárolhatóság lehetővé teszi, hogy az alma az év minden hónapjában a szubtrópusi és trópusi gyümölcsfajok mellett a fogyasztók asztalán legyen.

A világon termelt főbb gyümölcsfajok termésmennyiségét tekintve az alma a harmadik helyet foglalja el (2. táblázat).

2. táblázat. A három fő gyümölcsfaj termésmennyisége (1000 t) FAO adatok

Gyümölcsfaj

1960–65.

átlag

1969–71.

átlag

1980.

1990.

1994

1998

1999

2000

Narancs, mandarin,

citrom

22.8

30.8

51.2

68.1

76,5

102,8

98,0

101,5

Banán

25.6

34.1

39.2

47.2

52,5

58,6

64,1

65,6

Alma

18.5

26.7

35.6

40.7

48,8

56,1

58,2

58,4

1980–ig a banán állt az első helyen, jelenleg pedig a citrusfélék (narancs, mandarin, citrom) együttes mennyisége. A banán ma már egyértelműen a második helyen található. A mennyiségi adatokat a táblázat szemlélteti. A citrusfélék (narancs, mandarin, citrom), a banán és az alma termésmennyiségének ilyen mértékű növekedése a fizetőképes kereslet folyamatos növekedésével magyarázható, és azzal, hogy a gyümölcs jelentős mértékben élelmiszerré vált.

Az európai országok kiemelkednek a csonthéjas gyümölcsűek termesztésében. Európa adja a világ kajszi–termesztésének egyharmadát, a szilva 37%–át, és az őszibarack termés 43%–át. A cseresznye (55%) és a meggy (60%) többsége Európában terem. Az Európai Unióban az alma és az őszibarack túltermelést a kivágások támogatásával tervezik megszüntetni. A kajszi termésmennyiségének növekedése megállt. A szilvatermésen belül növekszik a Japán típusú fajták aránya.

1.2. Hazai helyzet

A nemzetgazdaság sok más ágazatához hasonlóan gyümölcstermesztésünk is válságban van. A társadalmi, gazdasági átalakulás tulajdonviszonyokat érintő bizonytalanságai a korábbi, gyengébb minőségű terméket is levezető piacok összeomlása, a Nyugat–európai túltermelési válság, és nem utolsó sorban az inflációs rátánál is nagyobb mértékben növekvő termelési költségek hatásai eredőjeként jutottunk ebbe a helyzetbe.

Az utóbbi 10–15 évben felére csökkent gyümölcstermesztésünk volumene. Az ültetvények felaprózódása és elhanyagoltsága miatt a termésátlagok sem növekedtek, sőt egyes fajoknál jelentősen csökkentek. Gyümölcstermesztésünkben az alma továbbra is domináns, az összes termés több, mint 50%–át adja. A csonthéjasok együttesen csak 30–32%–ot képviselnek (3. táblázat).

3. táblázat. Magyarország gyümölcstermesztése (1000 t) (Forrás: Mezőgazdasági Statisztikai Zsebkönyvek)

Gyümölcs–faj

1. Évek

1961–65.

1981–85.

1986–90.

1994.

1996.

1998

2000

2003

2005

Összesen

955

1731

1631

1049

885

809

1013

700

712

Alma

396

1139

1070

657

500

481

694

507

510

Körte

65

105

798

43

40

36

36

18

19

Cseresznye

35

33

29

24

24

19

18

7

6

Meggy

42

60

73

73

60

49

48

48

48

Kajszi

91

45

38

27

40

17

21

30

25

Őszibarack

41

86

70

50

50

64

64

31

48

Szilva

243

169

186

116

115

103

91

45

35

Málna

9,8

21,3

24,2

18,1

20

19

19

9

6

Szamóca

7,4

16,4

14,5

12,1

12

13

12

3

3

Ribiszke

1,7

22,0

18,4

13,0

12

11

11

8

12

Köszméte

3,8

13,3

9,3

4,7

6

Almatermesztésünkben a minden korábbinál nehezebb helyzetet jól mutatja az ápolatlanul hagyott almaültetvények kieséséből adódó terméscsökkenés. Az utóbbi 5–6 évben a korábbi évek 800 ezer – 1,2 millió tonna körüli mennyiségeihez viszonyítva a termés az 500 ezer tonnát több alkalommal nem érte el. Ez számottevő hiányt okozott a hazai frissgyümölcs–fogyasztás és az ipari felhasználás területén egyaránt. A korábbi 300 ezer tonna körüli kivitelünk is csaknem tizedére esett vissza.

A jelenlegi igen nehéz helyzetből a nagyobb intenzitás, a gyorsabb fajtaváltás, és az ezekkel megcélzott korábbi megtérülés jelentheti a megoldást.

A körte rendkívül igényes gyümölcsfajunk, amely csak kiegyenlített klímájú, kiváló adottságokkal rendelkező mikrokörzetekben termeszthető eredményesen. Nyári és őszi fajtáink érési idejüknél fogva kevesebb meteorológiai stresszhatásban részesülnek, ezért termeszthetőségük is eredményesebb, mint a késői érésűeké. Jelenleg kevés fajtát használunk, remélhetőleg fajtaválasztékunk a jövőben növekedni fog.

A cseresznye elsősorban friss fogyasztásra termelt nyári gyümölcs. Az elöregedett, hagyományos fajta–összetételű, alacsony termésátlagú ültetvényekben termesztése nem gazdaságos. Mivel a nagy gyümölcsű, ropogós, tetszetősen csomagolt cseresznye jól exportálható, célszerű az ilyen típusú fajtákból intenzív ültetvényeket létesíteni.

A cseresznye meleg– és fényigényes, ezért elsősorban a mérsékelt égöv déli országaiban termesztik. Magyarországon Pest, Bács–Kiskun, Heves és Csongrád megyében jelentős termesztési körzetek alakultak ki, de az ország egész területén megtalálható.

A meggy sikernövényként értékelhető a magyar gyümölcstermesztésben. Termésmennyisége az öntermékenyülő fajták elterjedésével a 80–as években 70000 tonnára emelkedett és az utóbbi években sem esett vissza jelentősen. A meggy keresett, a hazai és külföldi piacokon is jól értékesíthető. Hazánkban igen magas a frissfogyasztás aránya (kb. 30%), de a feldolgozóipar igényei is nagyok (40000 tonna), gyümölcse sokoldalúan felhasználható (lé, befőtt, aszalvány, édesipar). Több nyugat–európai országban nagy arányban dolgozzák fel kompótnak a magyar fajtákat.

A meggy az ökológiai viszonyokhoz jól alkalmazkodó faj, ezért hazánkban mindenütt termeszthető. Fontosabb termőkörzetei Bács–Kiskun, Pest és Szabolcs–Szatmár–Bereg megyében vannak. A szélsőséges talajtípusok kivételével minden talajon eredményesen termeszthető.

A szilva termésmennyisége és a termesztés jövedelmezősége a 70–es évektől – a rázógépek bevezetését, az új öntermékenyülő, bőtermő fajták elterjedését követően – jelentősen emelkedett. Az utóbbi évtizedben az ültetvények elhanyagolása és az új telepítések hiánya miatt csökkent a termésmennyiség. A korai és kései érésű nagy gyümölcsű fajták a hazai és külföldi piacokon is jól értékesíthetők.

Kajszi–termesztésünk – sajnálatos módon – az utóbbi évtizedben erőteljesen csökkent. Ennek oka az ökológiai adottságokból és a termesztéstechnológiai hiányosságokból adódó termésingadozás, az ültetvények elöregedése, végső soron a termesztés gazdaságtalansága.

A magyar kajszifajták kiváló íz és zamatanyagaik miatt az európai piacokon jól értékesíthetők. A középkorai és kései nagy gyümölcsű fajtákkal, tetszetős csomagolással jó árat lehet elérni.

Őszibarack–termesztésünk és exportunk is jelentősen visszaesett az utóbbi évtizedben. A jelenlegi 40–50000 tonna évi termés a hazai igényeket fedezi. Korai és középérésű őszibarackokból (július végéig) importra szorolunk, későbbi érésű fajtákkal viszont jelentős piaci réseket elégíthetnénk ki elsősorban a tőlünk északabbra fekvő országok irányába.

Dióból a 80–90–es évek nagy arányú kivágásai miatt az utóbbi években behozatalra szorulunk, pedig hazai szelektált fajtáink kiváló minőséget produkálhatnának.

Bogyósgyümölcseink (málna, szamóca, ribiszke, köszméte) az 1–1,5 évtized előtt megtermelt 60–70000 tonnáról napjainkra 40–45000 tonnára esett vissza.

A bogyós gyümölcsűek közül a feketeribiszke, málna és köszméte csak jól körülhatárolt éghajlati viszonyok között termeszthető eredményesen. Hazánk az optimális éghajlati övezet déli határán helyezkedik el. A szárazabb, melegebb éghajlati viszonyokhoz a hazánkban kiválasztott fajták jobban alkalmazkodnak, biztonságosabban termeszthetők. A fenti fajoknál a fajtaszortiment korszerűsítését a hazai nemesítői bázisra célszerű alapozni, kiegészítve a külföldi fajták honosításával. A szamóca esetében a hazai szortimentet eddig is főként a külföldi fajtákra alapozták. A jövőben meg kell gyorsítani, hatékonyabbá kell tenni külföldi fajták kipróbálását, termesztésbe vonását.

A speciális fogyasztói és felhasználói igények kielégítésére a bogyós gyümölcsfajoknál a jelenleginél gazdagabb fajtaválasztékot kell kialakítani.

A nehéz helyzetben lévő magyarországi gyümölcstermesztés megújulását, a termőalapok csökkenéséből adódó terméskiesések ellensúlyozását a rövid– és hosszú távú gazdaságosság megteremtését az intenzív ültetvények széleskörű elterjedése jelentheti.

Intenzívnek akkor nevezhető egy ültetvény, ha korszerű termesztéstechnológiával nagy jövedelmet állítunk elő. Ennek összetevői a korai termőre fordulás, nagy termésátlag, kiváló minőségű gyümölcsök magas aránya, hatékony élő és gépi munka. A frisspiacra szánt gyümölcsfajok termesztésében tehát az intenzitás fokozása az egyetlen lehetséges megoldás. Ezt másképpen nem lehet megvalósítani, mint a fák méretének ésszerű (fiziológiai és ökonómiai) határokig történő csökkentésével, a hektáronkénti tőszám és az ápolási igényesség növelésével. Kis méretű, korán termőre forduló fák neveléséhez megfelelő alany–nemes kombináció és szigorúan betartott termesztés–technológia szükséges.

A technológiai elemek közül a minőség javítása tekintetében fontos szerep jut az öntözésnek, a gyümölcsritkításnak, a tápanyagutánpótlásnak és a szüret utáni műveleteknek.

Termőhelyi adottságaink sokféle gyümölcs termesztését teszik lehetővé. Ennek megfelelő kihasználása hosszút távú nemzetgazdasági érdek. A nálunk termett gyümölcsök különleges beltartalmi jellemzői (íz, zamat, illat, kedvező cukor–sav arány stb.) piaci értékké akkor válnak, ha alkuerős gyümölcskínálattal csatlakozunk az Európai Unióhoz, illetve veszünk részt a világ gyümölcskereskedelmében.

A magyar agrárgazdaság ágazatai közül várhatóan a zöldség– és a gyümölcságazat csatlakozhat legkedvezőbben az Európai Unióhoz. Lehetőséget teremt erre az is, hogy az ágazatnak 1997. január 1. óta új piacszabályozási rendszere működik az EU–ban, tehát ismeri az ágazat a vele szemben támasztott követelményeket. Ezen kívül e területen nincsenek kvóták, s csupán az dönti el, hogy mennyi magyar áru helyezhető el a piacon, hogy azt Magyarország milyen minőségben és gazdaságosan tudja előállítani.

1.3. A hazai gyümölcstermesztés rövid története

Magyarországon a módszeres gyümölcstermesztés a XV–XVII. században kezdődött meg.

Lippay János (1606–1666) a „Posoni kert” (1664–1667, Bécs) című 3 kötetes könyvének 3. kötetében, a Gyümölcsöskertben már fejlett gyümölcstermesztésről számol be.

A hazai őshonos gyümölcsfajok és tájfajták mellett a XV–XVII. században Kis–Ázsiából, Dél–Európából, a mediterrán országokból, a XVIII–XIX. században Nyugat–Európából, majd a XX. század elején Észak–Amerikából hoztunk be gyümölcsfajtákat és alanyokat, illetve termesztési módszereket.

A XIX. században meginduló gyümölcsfaiskola–fejlesztés az árugyümölcs–termesztést alapozta meg.

Entz Ferenc (1806–1887) irányításával a Kertészeti és Élelmiszeripari Egyetem jogelődjében 1853–ban önálló kertészeti szakoktatás kezdődött, 1857–1859 között kiadásra kerültek a Kertészeti Füzetek és számos gyümölcsöst létesítettek ebben az időszakban.

A századforduló időszaka a gyümölcstermesztés másodvirágzásának tekinthető. A gyümölcstermesztés fejlődését serkentette a XX. század első évtizedeiben az árugyümölcsösök létesítése (Rudinai Molnár István (1850–1920) kezdeménye–zésére), a gyümölcsfeldolgozás, az aszalás, a lekvár– és szeszfőzés, a bel– és külföldi gyümölcskereskedelem fellendülése.

A hazai árugyümölcs–termesztés megindulásához járult hozzá Bereczki Máté (1824–1895) pomológiai munkásságával, fajtagyűjteményével, 4 kötetes Gyümöl–csészeti Vázlatok (1882) című pomológiai művével.

A gyümölcstermesztés fejlődését a XX. század első évtizedeiben jól szemléltetik a korabeli statisztikai adatok. Az 1895–ös Keleti Károly által szervezett statisztikai összeírás alapján 21,9 millió gyümölcsfa volt hazánkban, 1935–re ez 32,3 millióra emelkedett.

A korszerűnek számító üzemi gyümölcstermesztés szervezésében Mohácsy Mátyás (1881–1970) végzett kiemelkedő munkát. Jól képzett tanítványaival, szakemberekkel, külföldi termesztési módszerek meghonosításával számos üzemi gyümölcsöst telepítettek a 20–as évek végén és a 30–as években. Nemzetközi szinten is elismerésre méltóak a zalaszentgróti, tuzséri, nagymágocsi gyümölcsösök több száz hektáros ültetvényei. Mohácsy Mátyás nagy súlyt helyezett az árufeldolgozás, csomagolás, értékesítés tanítására, szervezésére. 1929–ben a Pomológiai Bizottságot, 1932–ben a Magyar Faiskolai Szövetséget, 1933–ban a Gyümölcstermesztők Országos Egyesületét szervezték meg.

A gyümölcstermesztés biológiai alapjainak fejlesztésében Angyal Dezső (1852–1936), Magyar Gyula (1880–1945), Horn János (1881–1958), Porpáczy Aladár (1903–1963) és Maliga Pál (1913–1987) tevékenységét kell kiemelni. Nagy Sándor (1905–1970) a szabolcsi almatermesztés, Szőts Sándor (1900–1958) a kajszitermesztés, Porpáczy Aladár (1903–1965) a bogyós gyümölcsűek termesz–tésének fejlesztésében alkottak maradandót.

A gyümölcsültetvények művelési rendszereivel, az optimális térállás meg–határozásának kérdéseivel Szakátsy Gyula (1897–1958), és Pethő Ferenc (1929–), a metszési módok elemzésével pedig Gyúró Ferenc (1930–) foglalkozott részletesebben.

Brózik Sándor (1925–) a meggy– és cseresznye–, Nyújtó Ferenc (1922–1999) a kajszi–, Szentiványi Péter (1926–) a dió– és a gesztenye–fajtakutatás, Timon Béla (1936–) pedig az őszibarack–termesztés területén nyújtottak maradandót.

2. A gyümölcstermő növények rendszertana és gyakorlati csoportosítása

Gyümölcstermő növényeink rendszertanilag a következő kategóriákba sorolhatók:

Magvas növények – Spermatophyta

Zárvatermők – Angiospermatophyta (tagozat)

Kétszikűek – Dicotyledonopsida (osztály)

Rosales – Rózsavirágúak rendje

Saxifragales – Kőtörővirágúak rendje

Rosaceae – Rózsafélék családja

Grossulariaceae – Köszmétefélék családja

Maloideae – Almafélék alcsaládja

Ribes rubrum – Piros ribiszke

Malus domestica – Alma

Ribes nigra – Fekete ribiszke

Pyrus communis – Körte

Ribes uva–crispa – Köszméte

Cydonia oblonga – Birs

Mespilus germanica – Naspolya

Fagales – Bükkfavirágúak rendje

Prunoideae – Szilvafélék alcsaládja

Corylaceae – Mogyorófélék családja

Cerasus avium – Cseresznye

Corylus avellana – Mogyoró

Cerasus vulgaris – Meggy

Fagaceae – Bükkfafélék családja

Armeniaca vulgaris – Kajszi

Castanoideae alcsalád

Prunus domestica – Szilva

Castanea sativa – Szelídgesztenye

Persica vulgaris – Őszibarack

Amygdalus communis – Mandula

Juglandales – Dióvirágúak rendje

Rosoideae – Rózsafélék alcsaládja

Juglandaceae – Diófélék családja

Rubus idaeus – Málna

Juglans regia – Dió

Fragaria vesca – Szamóca

Rubus caesius – Szeder

A gyümölcstermő növények gyakorlati csoportosítása:

I. csoportosítás

a termés alakulása szerint történhet. Ez esetben a hasonló termesztési módszereket igénylő, hasonló gyümölcsű és felhasználású gyümölcstermő növények kerülnek azonos besorolásba:

- Almagyümölcsűek. A rózsafélék családjába tartoznak. Termésük meghúsosodott virágtengely a hozzá tartozó meghúsosodott zöld csészelevelek tövével együtt. Ide tartozik az alma, a körte, a birs és a naspolya.

- Csonthéjas gyümölcsűek. Szintén a rózsafélék családjába tartoznak. A csontkemény burokban lévő magot veszi körül a gyümölcshús, ez a termésük. Csonthéjas gyümölcsű a cseresznye, a meggy, a kajszibarack, a szilva és az őszibarack.

- Bogyós gyümölcsűek. Eltérő növényrendszertani családból származnak. A termésük hasonló, gömbölyű alakúak, hártyás vagy bőrszerű héjuk van, lédúsak, kocsonyaszerű belsejükben sok magot tartalmaznak. Ide tartozik a piros ribiszke, a fekete ribiszke, a köszméte, a málna, a szeder és a szamóca.

- Héjas gyümölcsűek. Ide is eltérő növényrendszertani családból származó növények sorolhatók. Termésük hasonlít a csonthéjasokéhoz, de ezeken a gyümölcshúshéj összeszárad, és tulajdonképpen a csonthéjban (kupacsban) levő magot fogyasztjuk. A dió, a mandula, a mogyoró és a szelídgesztenye sorolható ide.

II. csoportosítás

a testalakulás, azaz a föld feletti részek alakulása szerint a következő módon történhet:

- Fák (1. ábra). Főtengelyük a fatörzs. Ezen helyezkednek el az ágak, melyek a koronát képezik. A törzs és a korona alakulása külön is és együttesen is jellemző az egyes gyümölcsfajokra. Ide soroljuk az almát, a körtét, a cseresznyét, a meggyet, az őszibarackot, a szilvát, a kajszit, a mandulát, a diót és a gesztenyét.

1. ábra. A fatermetű gyümölcstermő növények részei

(a) fővezérvessző, (b) ikervezérvessző, (c) mellékvezérvessző, (d) oldalvezérvessző, (e) termőgally, (f) fattyúvessző, (h) tővessző/tősarj, (j) gallérágak

- Cserjék (2. ábra). Nincs főtengelyük, a talaj fölött a felszínhez közel elágaznak. Ilyen alakulású a birs, a naspolya, a mogyoró, a ribiszke és a köszméte.

2. ábra. A ribiszkebokor hajtásrendszere

a) cserjetörzs, b) járulékos gyökérrendszer, c) tővesszők, d) kétéves termőgallyak,
e) többéves termőgallyak

- Félcserjék. Főtengelyük nincs, de szemben a cserjékkel, már a földben elágazó hajtásokat nevelnek, melyek alsó része fásodik, a felső része lágy szárú. Az első évben a föld alatti szárból hajt ki a növény sarjakat, ez a következő évben termést hoz, majd ezt követően elpusztul. Ilyen növény a málna (3. ábra) és a szeder (4. ábra).

3. ábra. A málnanövény hajtásrendszere

(1) letermett vessző, (2–3) tősarjak, (4–8) gyökérsarjak, (9–10) a talaj felszíne alatt elhelyezkedő gyökérsarjkezdemények, (11) a tősarjakon és gyökérsarjakon található helyettesítőrügyek

4. ábra. A félig kúszó tüskementes szederfajták hajtásrendszere

(1) szedertő összetevői; a) tősarj, b) termővessző, c) másodrendű vessző,
d) termőhajtás

(2) szedervirág részei; a) vacok, b) kocsány, c) csészelevél, d) sziromlevél,
e) portok, f) bibeszál

(3) termőhajtás gyümölcsökkel

(4) érett szedergyümölcs a) vacok, b) kocsány, c) csészelevél

- Dudvaszárúak. Évelő növények, de föld feletti részük levélzet. Ezek fokozatosan elhalnak, de az áttelelő föld alatti gyöktörzsből minden évben új lombot hoznak. Ilyen gyümölcstermő növény a szamóca (5. ábra).

5. ábra. A szamócanövény felépítése

(1) gyökértörzs, (2) gyökérzet, (3) tőrózsában álló levelek, (4) inda, (5) indanövény, (6) tőkocsány, (7) virág és (8) gyümölcsA virág és a gyümölcs részei: a) csészelevelek, b) porzók, c) szirmok, d) termők (bibék), e) vacok, f) kocsány, g) gyümölcshús, h) aszmagtermés

A fenti csoportosítás genetikailag rögzített tulajdonságokon alapszik és elméleti jellegű. A gyakorlatban oltással és metszési beavatkozással a cserjékből törzses fák, a fákból cserje jellegű növények nevelhetők.

3. A gyümölcstermő növények alaktani és biológiai jellemzői

3.1. A gyökérrendszer

A gyümölcstermő növények alaktanilag két fő részből állnak, mégpedig a földben található gyökér– és a föld feletti hajtásrendszerből.

A gyökérzet rögzíti a növényt a talajban, és veszi fel a vízben oldott tápanyagokat. A gyümölcstermő növények gyökérrendszere a szaporítástól függően fő– vagy járulékos gyökérrendszer.

- Főgyökérrendszerű minden magról (generatív úton) szaporított növény, pl. a vadalma, vadkörte, vadcseresznye. Ezek erőteljes karógyökeret fejlesztenek, amelyből az első–, másodrendű stb. gyökerek ágaznak el.

- Járulékos gyökérrendszerűek a vegetatív úton szaporított növények. Jellemzőjük, hogy a talajban lévő szárrészen megközelítően azonos erősségű oldalgyökerek képződnek.

A gyökérzet elágazódása, a gyökerezés mélysége gyümölcsfajonként, de fajtánként is különböző. A gyenge növekedésű alanyok például lényegesen sekélyebben gyökeresednek, mint a vad alanyon lévő növények. A termőhely megválasztásakor ezt figyelembe kell venni.

A gyökérzet mélysége a talajviszonyok függvényében is változik. Ha a talaj levegőtlenebb, kötöttebb, a gyökérzet a talaj felszínéhez közelebb helyezkedik el, mint laza talajon. Megfelelő agrotechnikával, illetve talajműveléssel (pl. talajtakarás, mélyebb talajművelés) a gyökérzet növekedését és fejlődését befolyásolhatjuk.

Jobb tápanyag– és vízellátással ugyanaz a növény kisebb gyökérrendszert nevel, de nagyobb mértékben ágazódik el, mint a tápanyagban szegény és rossz vízgazdálkodású talajban.

Tősarjnak nevezzük a törzs föld alá került részéből kinövő hajtást, gyökérsarjnak pedig a felszínhez közeli gyökerek járulékos rügyeiből fejlődő hajtást. Gyümölcsfajok és fajták sarjképzési hajlama eltérő, mindenesetre termő gyümölcsösben mindkét sarj megjelenése káros, ezért azokat célszerű rendszeresen eltávolítani.

3.2. A fa és cserje testalakulása

Hajtásrendszernek nevezzük a gyümölcstermő növények gyökérnyaktól számított föld feletti részét. A fa termetű növények hajtásrendszere két fő részre tagolható: törzsre és koronára.

Törzs

Törzsnek nevezzük a növény gyökérnyak és legalsó koronaelágazás közé eső részét. A törzs feladata a korona tartása, a víznek és a tápanyagoknak a gyökérzetből a koronába való szállítása és az asszimilált anyagok gyökérzet felé szállítása, illetve raktározása.

A felvett tápanyagokat a törzs fás részein (szíjács) szállítják a koronába. Az asszimilált tápanyagok visszaszállítása a háncson keresztül megy végbe. Ezek a szövetek raktároznak is. Az osztódószövet, a kambium a háncs és a fa között helyezkedik el, és évente kifelé háncsot, befelé faszövetet hoz létre. Szerepe igen nagy a sebzések gyógyulásában és a vegetatív szaporításban is.

A törzs keresztmetszete (6. ábra) rendszerint kör, szeles vidékeken a szél irányának megfelelően vastagabb, ezért elliptikus.

6. ábra. Fatermetű gyümölcsfák törzsének keresztmetszete

A gyümölcsfák törzsmagasságát a faiskolában koronába metszéssel, vagy suhángtelepítés esetén a gyümölcsösben alakítjuk ki. A törzsmagasságot az egyes gyümölcsfajok biológiai igénye, valamint az alkalmazott művelésmód határozza meg.

A gyümölcsfák törzsmagassága a következő lehet:

- bokortörzs: 30–50 cm

- alacsony törzs: 60–80 cm

- közepes törzs: 90–120 cm

- magas törzs: 150 cm felett

A bokor– és alacsony törzsű fák mind a metszés, mind pedig a szedés munkáját megkönnyítik, mivel mindezek a műveletek nagyrészt a földön állva elvégezhetők. Az alacsony törzs élettani szempontból is előnyösebb, hiszen bennük a tápanyagoknak szállítás közben nem kell túl hosszú utat megtenniük ahhoz, hogy a gyökerekből az ágrendszerbe vagy az ágrendszerből a gyökerekbe jussanak. Az alacsony törzs rövid szállító pályája kevesebb akadályt jelent, ami kevesebb energiafelhasználással jár. Szintén élettani szempontból jelent előnyt az is, hogy az alacsony törzsű fák a talaj visszasugárzott hőjét jobban hasznosítják, ami kedvezően hat a termőrészek, illetve termőrügyek kialakulására, a gyümölcsök színeződésére és beltartalmi értékeire. Azt azonban meg kell jegyezni, hogy az intenzív koronaformákat illetően is szükség van minimum 60 cm–es törzsmagasságra ahhoz, hogy a korona alatti talajmunkát zavartalanul elvégezhessük, és az alsó vázkarok a termés súlya alatt ne hajoljanak le a talajra.

A közepes törzsű fák törzsmagasságuk miatt alkalmasak a rázógép megfelelő fogadására. A csonthéjas gyümölcsűeknél ez az uralkodó törzsmagasság, de a szedéshez szedőállvány szükséges. A magas törzsű fák korszerű gyümölcsösben már nem alkalmazhatók.

A cserje–termetű gyümölcstermő növényeknél cserjetörzsről és hajtásrendszerről beszélünk. A hajtásrendszer a cserjetörzsön képződő rügyekből rendszeresen felújul és felújítható. A hajtásrendszer részei azonos elrendezésűek, mint a fáknál.

Korona

A gyümölcsfa koronája a törzs feletti elágazott ágrendszer. Feladata az, hogy az asszimilációt, illetve a növény vegetatív és generatív tevékenységét lehetővé tegye.

A gyümölcsfák metszés, koronaalakítás nélkül a fajokra, illetve a fajtákra jellemző koronát fejlesztenek. A gyümölcsfajokon belül az egyes fajták is eltérő alakulású koronát nevelnek.

Megkülönböztetünk természetes és mesterséges koronaformát. Ahhoz, hogy az adott alany–fajta kombinációnak, termesztési módnak és ökológiai körülményeknek megfelelő mesterséges koronaformát alakítsunk ki, ismerni kell az illető faj természetes koronaalakulását is.

A korona részei: a korona részeinek ismertetését a legfiatalabb részek leírásával kezdjük és az idősebb részek jellemzésével folytatjuk:

Rügy (lásd 7. ábra)

A rügyeket minőségük, élettartamuk, elhelyezkedésük és fejlettségük alapján csoportosítjuk.

- Minőségük alapján a rügyek hajtásrügyek, virágrügyek és vegyes rügyek lehetnek.
A hajtásrügyekből mindig hajtások fejlődnek, amelyek a továbbnövekedést szolgálják. Rendszerint karcsúak, megnyúltak és egyesével állnak.
A virágrügyek zömökek, vaskosak, gömbölyűbbek, mint a hajtásrügyek. A terméshozás előtti évben alakulnak ki. Az olyan rügyeket, amelyekben nemcsak virág, hanem hajtáskezdemény is van, vegyes rügyeknek nevezzük (pl. alma, körte, birs).

- Kihajtás alapján alvó és hajtórügyeket különböztetünk meg.
Az alvórügyek csoportjába tartoznak mindazon hajtásrügyek, amelyek egy vagy több éven át nyugalmi állapotban maradnak. Rendszerint csak akkor hajtanak ki, ha a vesszőket, gallyakat, ágakat károsodás éri, vagy erősen megmetsszük őket.
A hajtórügyek még ugyanazon évben kihajtanak, és azokból hajtás, virág vagy virágzat képződik.

- Élettartamuk szerint egy évig és több évig élő rügyek lehetnek. Az egy évig élő rügy a csonthéjasokra jellemző.
Azok a rügyek, amelyek a tárgyévben nem hajtanak ki, leperegnek, ezért a csonthéjasokon ha nem alkalmazunk megfelelő metszést, nagymértékű lehet a felkopaszodás.
A több évig élő rügy az almatermésűekre jellemző. Ezek a rügyek több évig életben maradhatnak anélkül, hogy kihajtanának (lásd alvórügy).

- Elhelyezkedésük szerint a rügyek lehetnek csúcs– és oldalrügyek. A csúcsrügyeknek a hosszanti növekedést, az oldalrügyeknek a szélességi növekedést kell biztosítaniuk.
A visszametszéskor vagy mechanikai sérüléskor eltávolított csúcsrügyet a végálló rügy (a metszés előtt oldalrügy volt) pótolja.

7. ábra. Fontosabb rügyalakulások a vesszőn

- Járulékos rügyek.
A gyökereken és a szárképleteken alakulnak ki, sok esetben sérülések helyén. Sok járulékos rügyet és ennek megfelelően sok gyökérsarjat találunk például a málna, a meggy, a szilva stb. gyökerein.

Kor szerint beszélünk szemről, ezek a hajtáson (lásd lentebb) találhatók, és rügyről, ezek pedig a fás részeken találhatók.

Hajtás

A hajtás a rügyekből fejlődött első éves lombleveles szárképlet. A hajtás lehet csúcs– és oldalhajtás, attól függően, hogy milyen rügyből ered. Azt a csúcshajtást, amely a korona vázágainak (vázkarainak) növekedését folytatja, vezérhajtásnak nevezzük. Természetesen a korona vázágát képező vesszők, gallyak vagy ágak végálló csúcsrügyeiből fejlődik. Ha a függőleges növekedést szolgálják, akkor sudárhajtásnak (fővezérnek), ha az oldalirányú vázágak növekedését folytatják, oldalvezérnek nevezzük.

A víz– vagy fattyúhajtás a rejtett vagy járulékos rügyekből előtörő erőteljes hajtás.

Vessző

Vesszőnek nevezzük a lombhullás utáni megfásodott, beért hajtást, amely a fajtára jellemző színnel rendelkezik. Megkülönböztetünk növekedési– és termővesszőket.

- Növekedési vesszők. A növekedési vesszők egyúttal termővesszők is és fordítva. A vezérek, amíg a fák metszés alatt állnak, mindig növekedési hajtások, illetve vesszők. Később ezek oldalán és csúcsán termőrügy alakulhat. Az őszibarack növekedési vesszői egyben mindig termővesszők is. A rövid termővesszők nem tekinthetők növekedési vesszőknek, mert bár tovább növekednek, belőlük erőteljesebb hajtások nem fejlődnek.

- Termővesszők. A termővesszők beérett, nyugalmi állapotban levő, termőrügyes, egyéves szárrészek. Hosszúságuk szerint lehetnek rövid, középhosszú és hosszú termővesszők.

Rövid termőveszők: (8.–9. ábra)

Dárda: Rövid termővessző, 3–5 cm hosszú, hajtás– vagy virágrügyben végződik.

Gyűrűs termőnyárs: A dárdából alakul oly módon, hogy a dárda csúcsán található hajtásrügy rövid hajtást hoz, és a levelek lehullása után a levélripacsok helye évenként gyűrűszerűen alakul, végül a csúcsi rész virágrügyben zárul.

Sima termőnyárs: A 8–10 cm–es rövid vesszők rendszerint virágrügyben végződnek. A nyárson oldalrügyek is vannak.

Tövises termőnyárs: Olyan rövid termővessző, mely sok hasonlóságot mutat a sima termőnyárssal, a dárdával, de a csúcsa hosszabb–rövidebb tövis. A szilvára és a kajszira jellemző termőrész.

8. ábra. Termőveszők típusai I.

(dárda, sima termőnyárs, tövises termőnyárs)

Termőbog vagy termőkalács: Úgy keletkezik, hogy a virágrügyből képződött rövid hajtás és virágzati tengely megvastagszik, húsos állományú lesz. Fejlődése a gyümölcs fejlődésével egyidejű. Nagyon értékes termőrésze az alma és körtefának.

Bokrétás termőnyárs: Rendszerint rövid szártagú termővessző, amelynek csúcsi részén három, vagy annál több virágrügy és a csúcsán jól fejlett hajtásrügy van. Cseresznyére, meggyre, mandulára, őszibarackra és kajszira jellemző termővessző.

9. ábra. Termővesszők típusai II.
(termőbog, bokrétás termőnyárs)

Középhosszú termővesszők: (10. ábra)

A középhosszú termőveszők 10–40 cm hosszúak. A vesszőkön végig fejlett oldalrügyek találhatók, amelyek az almán és a körtén hajtás–, ritkán virágrügyek, a csonthéjasokon hajtás– és virágrügyek. Ez a termővessző a legjellemzőbb az őszibarackra, ahol lehet teljes és fogyatékos a középhosszú vessző.

A teljes termővessző általában hármas vegyes rügycsoportokkal van végig berakódva.

A fogyatékos (hiányos) termővessző magányos termőrügyekkel is, de zömmel hajtásrügyekkel van berakódva.

10. ábra. Középhosszú termővesszők

Hosszú termővesszők:

A hosszú termővesszők 40 cm–nél hosszabbak. Az összes gyümölcsfajnál előfordulnak. A csonthéjasok hosszú vesszei mindig hajtásrügyben zárulnak, ezért ha ezeket nem metsszük, akkor a vesszők csúcsrügyei és az alattuk levő rügyek közül néhány kihajt, a vessző elágazik, de alsó része felkopaszodik. Ezért ezeket megfelelő hosszúra kell visszametszeni, hogy az alsóbb helyzetű rügyeikből kapjunk elágazást. Ezáltal a gallyak felkopaszodása megakadályozható, és azokon végig termőnyársak nevelhetők.

Gally

A kihajtott vesszőből a következő évben gally lesz. A koronában található két– és négyéves fás részeket gallynak nevezzük.

Ág

Az ágak a fák 5 évesnél idősebb részei. Ezek tartják a fiatalabb vegetatív és generatív szerveket is. Egyrészt tehát a tartást megalapozó vázágakat, másrészt a termőképleteket hordozó termőágakat foglalják magukban.

3.3. A virágrügyek differenciálódása

A gyümölcstermesztésben a termőrügyképződést rügydifferenciálódásnak nevezzük. A hazánkban termesztett gyümölcsfajokra jellemző, hogy virágrügyeik az előző év vegetációs ciklusának bizonyos időszakában alakulnak ki. A virágrügyek fejlődése nyár végén–ősszel megreked, és csak hideghatásra lejátszódó hormonális változások után folytatódik a következő tavasszal.

A virágrügyek kialakulásának ismerete azért fontos, mert csak így lehet megfelelő időpontban termesztéstechnikai eljárásokkal (metszés, öntözés, termésritkítás, tápanyagutánpótlás stb.) beavatkozni a gyümölcsfa életébe, hogy azután évente rendszeresen teremjen.

A virágrügyek képződése (11. ábra), vagyis a differenciálódás hosszú folyamat, és számos tényező befolyásolja. Kialakulásuk függ a hajtások típusától (rövid vagy hosszú), a koronában elfoglalt helyzetüktől, a fajta és az alany örökletes tulajdonságaitól, a fa hormonális folyamataitól (auxinok, gibberellinek, citokininek stb.), a fák termésmennyiségétől, a művelésmódtól, a termesztéstechnikától (metszés módja, ideje, öntözés, tápanyagutánpótlás) és az ökológiai tényezőktől (hőmérséklet, napfénytartam, csapadék) is.

- A hormonrendszer a fajták igényeinek megfelelően reagál a külső hatásokra, pl. a nap hosszára, a hőmérsékletre. A nálunk termesztett gyümölcsfajok többsége a virág indukciójához nem igényel meghatározott nappalhosszúságot. Ez alól a rövidnappalos szamóca és fekete ribiszke jelentenek kivételt.

- A virágrügyek kialakulásának idejére és fejlődésmenetére elsődleges hatással van a fajta. Az almafajták között azonos körülmények mellett is 10–15 nap eltérés lehet a differenciálódás kezdetében, de a többi gyümölcsfaj esetében is megvan a fajták közötti eltérés.

- Az alany szintén hatással van a virágrügyek differenciálódására. A gyenge növekedésű alanyokon levő fák korábban fejezik be a hajtásnövekedésüket, csúcsrügyben záródnak, így a virágképződési folyamatok is hamarabb elkezdődnek.

- A termésmennyiség (berakódottság) szintén hatást gyakorol a virágrügyek kialakulására. Ha kevés termés van a fákon, a virágkezdemények korábban jelennek meg, mintha sok gyümölcs kötődött.

11. ábra. Virágrügy–differenciálódás

(A még vegetatív rügy felépítése)

R=rügypikkely, Á= átmeneti levélkezdemény, L= levélkezdemény, F= fellevélkezdemény, T= tenyészőkúp

A virágrügyek differenciálódása egy új szervképződési folyamat. Kezdetének időpontja fajtól és fajtától függ. Almán június–júliusban kezdődik, amikor a fákon lévő gyümölcsök intenzíven növekednek. A fiatal gyümölcsök magjában lévő gibberellinek gátlólag hatnak a virágindukcióra, ezért is van szükség gyümölcsritkításra a nagytermésű években. Kísérletekkel bizonyított, hogy ha a gyümölcsöket eltávolítják, nagyszámú virágrügy differenciálódik. Csonthéjasok esetében a termésmennyiség nem gyakorol ilyen egyértelmű hatást a virágrügyek kialakulásának kezdetére és fejlődésének menetére, hiszen ezeknek egy része (pl. a meggy és a cseresznye) virágrügyei közvetlenül a szedésre érettség előtt vagy alatt differenciálódnak. Így a tápanyagokért kisebb, vagy nincs versengés, és a termés leszedése után még hosszú a vegetációs idő, tehát tápanyag szabadul fel a kialakuló virágrügyek számára.

- A művelésmód, vagyis a gyümölcsfák térállása, a faalak és a koronaforma nagymértékben befolyásolja a virágrügyek kialakulásának idejét és mennyiségét. A korona külső részén a kedvezőbb adottságok miatt (pl. jobb megvilágítottság) hamarabb kezdenek kialakulni a virágkezdemények, mint a korona belsejében. (Intenzív koronaformák esetén, megfelelő sor– és tőtávolság mellett relatíve nagyobb a kedvező megvilágítottságú koronarészek aránya).

- Virágrügyek a rövid termőrészeken korábban alakulnak ki, mint a vesszők oldal– és csúcsrügyeiben, mivel a rövid termőrészek növekedésüket hamarabb fejezik be. Ennek a termesztésben nagy jelentősége van, mert kedvezőtlen időjárás esetén (téli és koratavaszi fagyok) ha a rövid termőrészekből származó virágok elfagytak, a hosszú termőrészeken differenciálódott virágrügyek – amelyek virágszerveinek késleltetett fejlődése miatt a téli és kora tavaszi fagyoktól kevésbé károsodnak – még pótolhatják az elfagyásból eredő termésveszteséget.

- A metszés erőssége jelentősen befolyásolja a virágrügyek differenciálódásának kezdetét. Az erősen metszett fákon a virágrügyek differenciálódása jóval később kezdődik. A metszés ideje szintén hatással van a virágrügyek mennyiségére és minőségére.

- A gyümölcstermő növényeknek vannak kritikus vízigényes periódusaik, ide tartozik a virágrügy–differenciálódás időszaka is. Ezért az öntözés szintén erősen befolyásolja a virágrügyek differenciálódásának idejét és fejlődésének menetét.

- A kellő számú és funkciójú virágrügy kialakulásának egyik legfontosabb feltétele a megfelelő tápanyagellátás. A nitrogén és a foszfor elősegíti a teljes értékű virágrügyek kialakulását. A kálium hatására mérsékeltebb lesz a hajtásnövekedés és a csúcsdominancia.

- Az ökológiai tényezők (hőmérséklet, napfénytartam, csapadék) hatása nem külön–külön, hanem komplex módon, gyakran egymás hatását is befolyásolva érvényesül. A gyümölcstermő növények minden egyes fenológai szakaszuk lezajlásához meghatározott hőmérsékleti összeget igényelnek.(pl. a vegetatív növekedéshez a 13–16°C, a virágrügyek kialakulásához 21–30°C, a virág–fejlődéshez 20–25°C stb. hőmérsékletek a legkedvezőbbek.) A virágrügyek egyes fejlődési fázisainak ütemét elsősorban a napfénytartam és a hőmérséklet együttes hatása szabályozza, ugyanakkor az egyik legdöntőbb ökológiai tényező a csapadék. A túlzottan csapadékos évek nem kedveznek a virágrügyek képződésének. Ilyenkor kevesebb a napfényes óra, és a hajtások növekedése elhúzódik. A száraz időjárású években a hajtásnövekedés gyenge, az asszimilációs felület kicsi. Bár ilyenkor nagyon sok virágrügy képződik, ezek között sok a funkcióképtelen virág, ami annak a következménye, hogy a differenciálódás korai fázisaiban (július–augusztusban) a szárazság következtében fellépő víz– és tápanyaghiány gátolja a normális fejlődést.

3.4. Gyümölcstermő növények virágzási és termékenyülési viszonyai

A megporzás

A gazdaságilag jó virágzás előfeltétele az előző évi zavartalan virágrügy–differenciálódás. Az adott évi jó termés azonban csak akkor jön létre, ha a bibére a megfelelő időpontban pollen kerül és az ott megtapad. A pollen odajutási módja szerint megkülönböztetünk szélporozta (anemofil) és rovarporozta (entomofil) növényeket. A legtöbb gyümölcsfaj rovarporozta, szélporozta gyümölcsfajok a dió, a mogyoró és a gesztenye.

A gyümölcsfák megporzását több tényező befolyásolja:

- A hatékony megporzás fogalmát Williams (1966) vezette be. Ez az időszak a virágnyílást közvetlenül követő időszakot jelenti, amelynek hossza megegyezik a petesejt élettartamával, mínusz a pollentömlő embriózsákig hatolásához szükséges idő. A megporzást tehát csak akkor követi megtermékenyülés, ha a pollentömlő embriózsákig hatolásakor a petesejt még fogadóképes. A megtermékenyülés lehetőségét tehát elsősorban a megporzás időpontja, a pollentömlő növekedésének gyorsasága és az embriózsák élettartama befolyásolják.

- Megporzáskor az időjárás hatása is jelentős, hiszen sem a túl alacsony, sem pedig a túl magas hőmérséklet nem jó. A méhek 18°C–on gyűjtenek ugyan, de legjobb a 20–21°C–os hőmérséklet számukra. 10°C alatt a virágporgyűjtés kis mértékű vagy egyáltalán nincs. Károsan hat a tartós esőzés is, mert ez esetben a rovarok nem járnak, de káros az erős szél miatt bekövetkező portokkiszáradás is. 15–20 km/óra szélsebességnél a méhek sem tudnak repülni. Ha nem ilyen nagy erejű a szél, a méhek még aránylag kedvezőtlen időben is elrepülnek 100–150 m–re, ezért ha méhcsaládokat helyezünk el, azokat 200–300 m távolságra tegyük egymástól.

- A porzófajtánál a jó megporzás előfeltétele, hogy sok életképes pollent adjon, és együtt virágozzék a beporzandó fajtával. A porzófajták kiválasztásának főbb szempontjai:

- a pollenadó fajta évente rendszeresen virágozzon,

- a megporzandó és a pollenadó fajta fő virágzása több, mint 50%–ban fedje egymást,

- a bibe és a termő életképessége essen egybe a pollenszóródással,

- a fajták virágzási ideje stabil legyen,

- lehetőleg kölcsönös legyen a termékenyítés és jó legyen a kötődés,

- a pollenadó fajták is értékesek legyenek.

Noha vannak önbeporzó fajták, az idegenbeporzás a legtöbb esetben előnyösebb. Az az eset is előfordulhat, hogy az idegenmegporzás elengedhetetlen, például ha egyivarú virágú a növény, vagy a virágban a hím és női ivarszervek nem egyidejűleg válnak funkcióképessé, vagy a saját pollen meddő.

Gyümölcskötődés

A gyümölcskötődést több tényező befolyásolja. Ezek között vannak állandó, változó és módosító tényezők is.

Állandó tényező a fajta vagy a gyümölcsös helye és az alany. Ez a telepítéssel behatárolt, rajta változtatni már nem lehet.

Változó tényező az éghajlat és a kapcsolódó éghajlati elemek. Ezt tulajdonképpen a gyümölcsös helyének kiválasztásával hosszú időre a termesztő döntötte el, de a továbbiakban már nem tudja befolyásolni.

Módosító tényező lehet a tápanyag és a víz jelenléte vagy hiánya, a metszés ideje és mértéke, a méhek jelenléte stb. Ezek évről évre változtathatók, mert elsősorban a termesztő tevékenységétől függnek.

Az előbbiekhez hozzájárul még, hogy a gyümölcsfák termékenysége is változó, így vannak gyümölcsfajok, illetve –fajták, amelyek minden évben jól termékenyülnek, de vannak olyanok is, amelyek csak időszakosan kötnek jól. Előfordul, hogy a fa virágzik, de nem terem, de egyes esetekben virág sem fejlődik rajta.

Ha megfelelő virágzás ellenére sincs termés, azt okozhatja a pollenadó fajta hiánya, víz– vagy tápanyaghiány, rossz agrotechnikai beavatkozás (metszés, ritkítás), az alany vagy a fajta kedvezőtlen hatása, fagyhatás stb.

Öntermékenyüléskor a növény saját virágporral termékenyül. Ez esetben a termésbiztonság nagyobb, a gyümölcsös fajtatiszta tömbben telepíthető, a kötődés és a terméshozam kevésbé ingadozó, ráadásul az agrotechnikai munkák is azonosak lehetnek.

Az önmeddőség azt jelenti, hogy saját – egyébként életképes – virágporral a virágok nem termékenyülnek meg. Ezért porzó fajta szükséges, így egy táblába több fajta is telepítendő. Ez megváltoztatja az agrotechnikai munkák rendjét is.

Ismert néhány termékenyülési rendellenesség is: egyes gyümölcsfajokon megtermékenyülés nélkül is létrejön gyümölcs. Ezt a jelenséget partenokarpiának nevezzük.

Xénia esetén a pollenadó szülő hatása a gyümölcs méretében, alakjában, színében mutatkozik meg. Metaxéniánál az apai hatás a gyümölcs külső megjelenésében is látszik.

Hazai gyümölcsfajok termékenyülési viszonyait foglalja össze a 4. táblázat:

4. táblázat. Hazai gyümölcsfajok termékenyülési viszonyai

Teljesen önmeddők

Öntermékenyülők

Dichogámia* miatt idegenmegporzást igényelnek

(*a virágban vagy az egyeden lévő szaporodószervek különböző időben érnek)

Idegen–megporzásra szorulnak

A teljesen önmeddőtől az öntermékenyülőig minden termékenyülési fokozat előfordul

cseresznye (bár már vannak új, öntermékenyülő fajták)

mandula

őszibarack

málna

szamóca

dió

gesztenye

mogyoró

alma

körte

birs

meggy

szilva

kajszi

köszméte

piros és fekete ribiszke

Forrás: Gyúró, 1990.

3.5. A gyümölcs fejlődése és érése

A fiatal gyümölcskezdemény kialakulásától a pusztulásáig a következő fejlődési szakaszokon megy át:

1. növekedés (sejtosztódás, sejtmegnyúlás)

2. érés–utóérés

3. öregedés

4. elhalás

Az egyes fejlődési fázisok időtartamát és a gyümölcs élettartamát a gyümölcsfajok és fajták örökletes tulajdonságai határozzák meg.

A gyümölcsök csoportosítása többféleképpen lehetséges:

Vannak fán beérő és ún. utóérő gyümölcsök:

- A fán beérő gyümölcsök csak akkor teljes értékűek, ha az anyanövényen érnek be. Az éretten leszedett gyümölcs hosszabb–rövidebb idő alatt veszít értékéből. Ez jellemző a bogyósokra és a csonthéjasokra.

- A másik csoportba az ún. utóérő gyümölcsök tartoznak. Az utóérő gyümölcsök a fejlődés meghatározott szakaszában a fáról leszedve is megérnek. Ilyenek pl. az alma és a körte. Az utóérő gyümölcsökre jellemző, hogy ha életfolyamataikat mesterségesen (pl. hűtéssel) lassítjuk, még több hónapig élvezhetők.

A gyümölcsök másik csoportosítása aszerint történik, hogy termelnek–e etilént, vagy nem. Az etiléntermelő gyümölcsöket a klimaktérikus, az etilént nem termelőket a nem klimaktérikus típusú gyümölcsök közé soroljuk.

A klimaktérikus típusú gyümölcsök fejlődését a légzésintenzitás jellegzetes változása kíséri (12. ábra): a sejtosztódás időszakában rendkívül intenzív légzés fokozatosan csökken a sejtmegnyúlás, vagyis a növekedési szakasz végéig, majd az érés kezdetén hirtelen ismét emelkedik egy maximumig. Ezután lassan ismét csökken a légzésintenzitás és a puhulás előtti kis növekedés után hirtelen nullára csökken. Ezt a tipikus légzési módot klimaktérikus légzésnek nevezzük. A légzési minimumot preklimaktérikus minimumnak (PKM), a maximumot klimaktérikus maximumnak (KM) nevezzük. A PKM és KM közötti idő – a klimaktérium – gyümölcsfajonként és fajtánként különbözik. Ez jelzi az átmenetet a növekedési szakaszból az érési szakaszba. Ezt az időszakot általában a szintézises folyamatok jellemzik. Eközben bomlik le az almagyümölcsűekben a keményítő és alakul részben cukorrá, lebomlik a klorofill egy része, a gyümölcs sárgul, az oldhatatlan protopektinekből fokozatosan alacsonyabb molekulaszámú vízoldható pektinszármazékok keletkeznek, a gyümölcs puhul. A KM közelében a biológiai érés befejeződik. a fogyasztási érettség egyes fajtáknál már ilyenkor, másoknál később következik be.

12. ábra. Az alma légzésgörbéje (Henze, 1980)

Klimaktérikus típusú gyümölcsök pl. az alma, körte, őszibarack és a kajszi.

Nem klimaktérikus típusúak a bogyósok, a cseresznye és a citrusfélék.

A nem klimaktérikus típusú gyümölcsök érése is serkenthető etilénnel a fejlődés meghatározott szakaszában, ezért feltételezhető, hogy az érési folyamatok mindkét gyümölcstípusban azonos módon mennek végbe.

A gyümölcs fejlődését és érését is hormonok szabályozzák. A növekedési hormonok, mint például az indolecetsav (IES) és származékai, továbbá a gibberellinek, a citokininek, valamint a gátló anyagok – abszcizinsav – egymáshoz viszonyított arányai szabályozzák a növekedést és érést. Az érés kezdetén nagyobb mennyiségben fejlődő etilén az érést serkenti.

A nem klimaktérikus típusú gyümölcsök légzésintenzitása a kötődéstől a pusztulásig fokozatosan csökken.

4. A gyümölcstermesztés ökológiai alapjai

A gyümölcsfajok, de a különböző fajták számára is más–más környezeti adottságok nyújtanak optimális feltételeket növekedésük, fejlődésük és terméshozásuk számára. Annak ellenére, hogy sok gyümölcsfaj alkalmazkodó képessége jó, kielégítő termést mégis csak azokon a termőhelyeken várhatunk, ahol a növény számára szükséges feltételek az optimumot minél jobban megközelítik. Gyümölcstermesztésre ezek a területek alkalmasak leginkább, hiszen csak itt érhető el a termesztő számára az alapvető cél: minél kisebb anyagi ráfordítás mellett minél több jövedelem biztosítása, vagy ami napjainkban sokkal inkább jellemző, a nagy értékű beruházás minél korábbi megtérülésének biztosítása. Ezért van szükség arra, hogy minél több ismeretet szerezzünk a különböző gyümölcsfajok és fajták hő, fény, víz és talajigényéről, ill. az adott termesztőhely környezeti tényezőinek, vagyis az éghajlati, a talaj–, a domborzati és a biotikus tényezőknek termesztés szempontjából fontos hatásairól.

4.1. Gyümölcsfélék ökológiai igénye

Hőigény:

A különböző gyümölcsfajok optimális hőmérsékleti igénye más és más, de nemcsak a fajok között találunk különbséget: egy adott faj hőigénye a tenyészidőszak során is változik. A gyümölcsfajok hőigényének ismerete nemcsak a vegetációs, hanem a nyugalmi és a virágzási időszak szempontjából is nagyon fontos, hiszen számos gyümölcsfaj termesztésének kritikus pontja a téli, ill. a tavaszi (virágzáskori) fagykárosodás. Azok a gyümölcsfajok, amelyek melegigényesebbek, különösen érzékenyek az erős téli lehűlésekre. Ez sok esetben a mélynyugalmi időszak hosszúságával is összefüggésben van, míg a tavaszi fagyokkal szembeni érzékenység a virágzási idő függvénye. A melegigényes őszibarack például jóval érzékenyebb a téli fagyokra a mélynyugalom befejezte után, mint a mélynyugalom alatt, ezért hazánk klimatikus viszonyai mellett azokat az őszibarackfajtákat célszerű termeszteni, amelyek mélynyugalmi időszaka hosszú.

Amikor a gyümölcstermő növények hőigényét vizsgáljuk, beszélnünk kell a pozitív hőmérsékleti igény mellett a növények mélynyugalmi időszakában szükséges ún. hideghatásról is, amelynek időtartama és felső hőmérsékleti határértéke szintén fontos tényező a növény fejlődése szempontjából.

Hőigényük alapján gyümölcstermő növényeink az alábbi csoportokba sorolhatók:

1. Melegigényesek az őszibarack, kajszibarack, mandula.
Őszibarackból Magyarországon biztonságosan csak a hosszabb mélynyugalmi idejű fajták termeszthetők. A mélynyugalmi időszak –20°C–nál nagyobb lehűlései a virágrügyeket, a –25°C–nál nagyobb lehűlések pedig a föld feletti fás részeket is károsítják. A mélynyugalmi időszak befejeztétől a pirosbimbós állapotig az őszibarack lehűlésre való érzékenysége nő.
Melegigény szempontjából a mandula a legérzékenyebb, termőrügyei télen már –17– –18°C–os lehűlésekkor károsodnak, így Magyarországon csak néhány, szubmediterrán hatásnak kitett mikrokörzetben termeszthető biztonságosan.
A napi hőmérsékleti ingadozásokra érzékeny kajszibarack termesztése a mérsékelt hőingadozású helyeken javasolt (Budai hegység, Mátra, Zempléni hegység, Balaton térsége).

2. Közepesen melegigényesek a körte, birs, cseresznye, meggy, dió és gesztenye.
Túl meleg idő esetén (+30–35°C) a körte hajlamos a kövecsesedésre.

3. Hőmérséklettel szemben kevésbé érzékenyek a naspolya, szamóca és a szeder.

4. Hűvösebb éghajlaton is termeszthetők az alma, szilva, málna, piros és fekete ribiszke, köszméte.
A köszméte hőigénye az összes hazánkban termesztett gyümölcsfaj között a legalacsonyabb. Hazánkban a köszmétetermesztés szempontjából tehát a téli lehűlések nem jelentenek különösebb problémát, sokkal kritikusabb tényező viszont a nyári forróság, amely lombhullást. a bogyók perzselését és hullását okozza.

Fényigény:

1. Rendkívül napfényigényes gyümölcseink az őszibarack és a kajszibarack. Az őszibarack napfényigényét jól jellemzi a 2000 órás össznapfénytartam–igénye, a következő évi terméshozam szempontjából viszont különösen kritikus az augusztus–szeptember hónapok napfényellátottsága.

2. Fényigényesek a mandula, cseresznye, meggy és a dió.

3. Közepesen fényigényes a legtöbb gyümölcsfaj.

4. Az árnyékot is részben eltűrők a ribiszkék, a szamóca és a köszméte.

Vízigény:

1. Vízigényes gyümölcsfajaink az alma, a körte, a birs, a szilva, a dió, a málna, a szamóca, a szeder és a feketeribiszke.

2. Közepes vízigényű a cseresznye, az őszibarack, a kajszi, a mandula, a piros ribiszke és a köszméte.

Talajigény:

Gyümölcstermő növényeink – a szélsőséges víz, levegő és tápanyaggazdálkodású talajokat leszámítva – általában jól termeszthetők szinte minden talajtípuson. Az egyes fajok termesztésének természetesen vannak sajátságos talajtani kritériumai, de a gyümölcsfajták között is találunk különbségeket egyes talaj–tulajdonságokra való érzékenység tekintetében.

A gyümölcstermesztés szempontjából legfontosabb talajtani paraméterek a talaj kémhatása, szerkezete, kötöttsége, levegőzöttsége, tápanyagtartalma és a talajvíz mélysége.

Általában a meszesebb talajokat kedvelik a csonthéjasok, a bogyós gyümölcsűek pedig inkább savanyú talajokon érzik jól magukat.

A körte, a birs, a cseresznye, a szilva, a mogyoró, a szamóca és a fekete ribiszke számára legjobbak a középkötött, vagy jó szerkezetű vályog, amelyek termőrétege mély.

A talaj levegőzöttségével szemben főleg a kajszi, az őszibarack, a mandula, a cseresznye és a málna az igényes gyümölcsfaj.

A talajvíz mélységére legérzékenyebb gyümölcstermő növényeknél, mint a magonc alanyon nevelt körte, a cseresznye, a meggy és a kajszi, nem kedvező, ha a a talajvíz 200 cm fölé emelkedik. Az alma, a birs alanyon nevelt körte, a szilva, az őszibarack, a dió és a gesztenye esetén 150 cm, a málna, a ribiszke és a köszméte esetén 100 cm, míg a szamócánál 80 cm lehet a talajvíz maximális magassága.

A gyümölcstermesztés hazai korlátait kiválóan szemlélteti a Soltész (1997) által összeállított táblázat (5. táblázat). Termőhelyi kockázat nélkül hazánkban az 1–es és 2–es értéket mutató fajok termeszthetők széleskörűen. A 3–as értéket elérő fajoknál a termőhely gondosabb megválasztása szükséges, és nagy jelentősége van a fajtakörzetek kijelölésének. Azok a fajok, amelyek a legkisebb ökológiai rugalmassággal rendelkeznek, 4–es értéket kaptak:

5. táblázat. A gyümölcsfajok ökológiai tűrőképessége (Soltész, 1997)

Gyümölcsfa

Alkalmazkodás

Fagytűrés

Tavaszi fagykár valószínűsége

(1–5)

Összevont pontérték

Talajhoz

(1–5)

Éghajlathoz

(1–5)

Mély nyugalomban (1–5)

Kényszernyugalomban (1–5)

Piros ribiszke

1

2

1

1

2

2

Fekete bodza

2

1

1

1

1

2

Húsos som

2

1

1

2

2

2

Köszméte

2

4

1

1

2

2

Naspolya

2

3

2

2

1

2

Riszméte

2

3

1

2

3

3

Alma

2

4

2

2

2

3

Meggy

2

2

3

3

3

3

Szilva

2

3

3

3

3

3

Málna

3

4

2

4

1

3

Szeder

3

4

3

4

1

3

Szamóca

2

3

3

4

4

4

Mogyoró

3

3

4

4

2

4

Fekete ribiszke

2

4

4

4

2

4

Dió

4

3

2

3

4

4

Körte

(vad alanyon)

3

5

3

3

3

4

Őszibarack

2

4

3

4

4

4

Cseresznye

2

4

4

4

5

4

Körte

(birs alanyon)

3

5

3

4

4

4

Birs

3

5

4

5

2

4

Gesztenye

5

5

4

4

1

4

Mandula

1

3

5

5

5

4

Kajszi

2

4

4

5

5

4

Skálaértékek összege: Összevont pontérték:

1–5 1

6–10 2

11–15 3

16–20 4

(Soltész, 1997)

4.2. Környezeti tényezők

Gyümölcstermő ültetvények létesítéséhez mindenképpen szükséges az adott termőhely adottságainak, környezeti tényezőinek ismerete. A környezeti tényezők egy része abiotikus (éghajlati, talajtani és domborzati tényezők), másik része pedig biotikus (természetes és mesterséges növényi és állati társulások).

Éghajlat, éghajlati tényezők:

Gyümölcstermesztési szempontból különösen nagy jelentősége van az éghajlatnak, ill. a különböző éghajlati (klimatikus) tényezők egyenkénti megismerésének is. Az éghajlat nem más, mint egy adott hely időjárási rendszere, amely magában foglalja az ott előfordult és a jövőben előforduló időjárások összességét. A nagyobb területek (ország, egyes tájegységek) éghajlatát makroklímának nevezi, és külön tárgyalja az agrometeorológia. Szintén külön foglalkozik a mezoklímával, amely már kisebb területekre, pl. egy község belterületére, a folyók árterületének szakaszaira stb. vonatkozik, és a mikroklímával, amely lényegében a talaj menti légtér éghajlata. A különbségek a makro–, mezo–, és mikroklíma között néha óriási méreteket öltenek, hiszen a talajfelszín közelében lezajló légköri folyamatok más törvényszerűségek szerint működnek, sokkal szélsőségesebbek lehetnek, mint a makrotérben, így a mikroklíma a termesztő számára fontosabb környezeti tényező is lehet, mint a makroklíma.

A klimatikus tényezők közül a legfontosabb szerepet a fény, a hőmérséklet, a csapadék és a szél játssza.

- Fény. Növényélettani és termesztési szempontból egyaránt az egyik legfontosabb tényező a napfény, amely az asszimiláción keresztül az elsődleges energiaforrása a szervesanyag–képzésnek és minden további életfolyamatnak. A növények a napsugárzás energiáját nagyon alacsony hatásfokon hasznosítják (mindössze 1–2%–át), amelynek legfőbb oka bár természeti eredetű (visszaverődés, szelektív abszorpció, stb.), mégis nagymértékben befolyásolható az alkalmazott termesztéstechnológia helyes megválasztásával. A sűrű állományú gyümölcsösben vagy a sűrű koronában a hiányos fényellátottság miatt kisebb az asszimiláció, hiányos a termőrügyképződés, csökken a lombfelület, fellép a felkopaszodás jelensége és a gyümölcs színeződése is kedvezőtlenül alakul. Ezért is jelentős termesztéstechnikai tényező a tenyészterület helyes megválasztása, a koronaforma célszerű kialakítása és fenntartása.
Hazánkban a fényviszonyok gyümölcstermesztési szempontból aránylag kedvezőek. Az évi napsütés időtartama 1800–2200 óra, s ennek túlnyomó része (1400–1600 óra) a nyári félévre (ápr.–szept.) esik. Napsütésben leggazdagabb tájunk az Alföld, ahol a napsütés időtartama (a napsütéses órák száma) és energiahozama (J/ cm^2) 10–20%–kal több, mint a tőlünk északra és nyugatra fekvő országokban.

- Hőmérséklet. A hőmérséklet elsősorban mint a biológiai folyamatok sebességét befolyásoló tényező jön számításba. A hőmérsékleti optimumtól mindkét irányba távolodva az életfolyamatok sebessége csökken, a nulla felé tart. Meghatározott hőmérséklet a megindítója a vegetáció kezdetének, és a vegetáció vége is bizonyos hőmérséklet elérésének függvénye. A vegetáció megindulásához szükséges hőmérsékleti küszöbérték, az un. biológiai nullpont az illető gyümölcsfajra jellemző számérték. A téli alma biológiai nullpontja pl. 6°C, az őszibaracké 9,5°C, a melegigényes kajszi nedvkeringése viszont már 3°C–on megindul, amiből az következik, hogy egyedül a fakadáshoz szükséges hőmérsékletből nem lehet megítélni a gyümölcsfajok és –fajták további hőmérsékleti igényét.
Hazánkban a hőmérséklet szélső értékei a 35–40°C–os nyári meleget, míg télen a –25– –30°C–os hideget is jelenthetik.
A növekedési és asszimilációs tevékenység felső határértékének a 35°C–os hőmérsékletet tekinthetjük, hiszen ekkor a légzés intenzitása már olyan nagymérvű, hogy tömeggyarapodás helyett a tartaléktápanyagok csökkenése következik be, a növény kimerül, végső esetben elpusztul. A túl magas hőmérséklet zavarokat idézhet elő a vízháztartásban, a virágrügyek differenciálódásában, ill. gyümölcs– és lombhullás következhet be.
A szélsőséges lehűlések még nagyobb károkat okozhatnak. Biológiai okokból meg kell különböztetni a téli fagykárokat a vegetációs időben előforduló késő tavaszi és kora őszi fagykároktól. A fagy károsító hatása akkor a legnagyobb, ha hirtelen éri a növényt, hiszen ebben az esetben nincsen elég idő arra, hogy a növényi szövetekben a fagyellenállóságot növelő szénhidrátváltozások menjenek végbe. Szintén nagy jelentősége van annak is, hogy a gyümölcsfák milyen körülmények között edződtek, készültek fel a télre. A csapadékos, hűvös, napfényszegény ősz, az egyoldalú nitrogénbőség, kártevők, ill. kórokozók által okozott kondícióhanyatlás egyaránt késlelteti, vagy lehetővé sem teszi a hajtások beérését, így csökkenti a növények télállóságát. A hazánkban előforduló –25– –30° C–os fagyok, vagy a hirtelen lehűlések tehát nagy károkat okozhatnak.
A fagyra legérzékenyebbek a virágrügyek, virágok és a terméskezdemény, ezt követik a hajtásrügyek, majd a vesszők, a törzs és vázágak. Míg a föld feletti részek –20– –30°C–ot is elviselhetnek, a gyökér már –7– –15°C–on is elfagyhat, de mivel a talaj lehűlése a gyökérzónában a legkisebb, ezért a gyökérzet teljes elfagyása ritkábban fordul elő.
Nagy károkat okozhatnak azok a lehűlések is, amelyek nem a mélynyugalmi állapotban találják a növényeket. A kora őszi fagyok korai lombhullást és gyümölcsfagyást okozhatnak pl. az almatermésűeken, a késő tavaszi fagyok pedig elsősorban a csonthéjas és héjas gyümölcsűekben tesznek kárt.
A fagykár elleni védekezés a lehűlés változatától is függ. Gyakoribb változat a sugárzási (radiációs) lehűlés, amely felhőtlen, szélmentes éjszakákon fordul elő, míg a fagy másik formája, az advektív lehűlés akkor következik be, amikor sarki hideg légtömegek hatolnak be az adott körzetbe. Ez utóbbi lehűlés ellen sokkal nehezebb védekezni, mint a kisugárzási fagyok ellen, amelyet kis területen könnyebben megoldhatunk többféle módszerrel, úgy mint fagyvédő öntözés, füstölés, levegőkeverés stb.

- Csapadék. A különböző formában talajba és a növényre jutó víz a növény nélkülözhetetlen életfeltétele. A gyümölcstermő növényeknek évi 600–800 mm csapadékra lenne szüksége, ez azonban tájanként változó értéket mutat. Az átlagos évi csapadékmennyiség az Alföldön 500–600 mm, a Dunántúlon 600–700 mm, míg az Alpokalján akár 800 mm is lehet. Sok esetben nem is a csapadék mennyisége, hanem inkább az eloszlása okoz gondot. Hazánkban a csapadék évi eloszlásában kettős maximum van. Az erőteljesebb maximum június–július hónapra esik, viszont ekkor a csapadék jelentős része zápor formájában jut a földre, nagy része elfolyik, illetve a magas hőmérséklet miatt elpárolog. A második maximum kisebb értéket ad, és rendszerint novemberben jelentkezik, de hasznosulása a talajban jobb, és alapvető fontosságú a következő év szempontjából is. A gyümölcsfák számára – mély gyökérelhelyezkedésük miatt – a 3–5 mm–t adó csapadék–mennyiségek nem túl jelentősek a talaj vízgazdálkodására gyakorolt csekély hatásuk miatt. Jelentőségük azonban még ezeknek a kis csapadékmennyiségeknek is lehet például az alma esetében a gyümölcsszíneződés időszakában, amikor is hűvös éjszakai hőmérséklettel párosulva fokozzák az antociánképződést, vagy július–augusztusban a lombozat lemosásával elősegítik az asszimilációt, a levegő páratartalmának növelésével pedig mérséklik a transzspirációt.

- Szél. A levegő vízszintes vagy függőleges irányú áramlása a szél. A növényzetnek több szempontból is szüksége van légmozgásra. A mozgó levegő az asszimilációhoz nélkülözhetetlen anyagokat (O_2, CO_2, vízgőz stb.) szállít, így a növény és környezete közötti megfelelő ütemű anyagcsere lehetővé válik. A szél legjelentősebb szerepe a transzspiráció fokozásában van. A nem túl erős szelek szélporozta gyümölcsfajok (dió, mogyoró, gesztenye) megtermékenyülését segítik elő, ezeket tehát nem is tanácsos teljesen szélvédett helyre ültetni.
A túl erős szelek viszont a rovarporozta növények megtermékenyítését gátolják, hiszen az erős szél gátolja a méhek repülését. A megtermékenyülés szempontjából a meleg, száraz szél is káros. Az erős szelek szélkárokat idézhetnek elő, letéphetik a leveleket, gyümölcsöket, letörhetik a gallyakat, ágakat, sőt a fák törzsét is. A szélkárokkal szembeni legnagyobb védelmet az a koronaforma nyújtja, amelyen a gyümölcsök a vázágakhoz közel helyezkednek el, kevésbé jöhetnek lengésbe, így kevésbé tud érvényesülni a szél lökésszerű, rázó hatást eredményező ereje.
Gyümölcstermő növényeink közül a körte és a kajszi a legérzékenyebbek a szélre, ezért telepítés előtt mindenképpen tanulmányozni kell a szélviszonyokat, az uralkodó szélirányt pedig feltétlenül ismernünk kell.
Hazánk területe a bennünket körülvevő hegyláncok következtében aránylag szélvédett. A legtöbb szelet a Dunántúl–ÉNY–Dunántúl kapja, a legszélvédettebb hely pedig a Mátraalja.

Talajtani (edafikus) tényezők:

Megfelelő termesztést csak jó levegő– víz– és tápanyaggazdálkodású talajon valósíthatunk meg.

Az egyes fajok, fajták és alanyok talajigénye különböző lehet, ezért vagy a növényt figyelembe véve választjuk ki a megfelelő talajokat, vagy pedig egy adott talajhoz választjuk ki az arra a területre alkalmas növényt.

Lényeges a talajvíz szintje, mert megfelelő vízellátással egyes gyümölcsfajoknál öntözés nélkül is lehetővé teheti a termesztést. Az évközi mozgása viszont káros. Egyrészt a magas vízállás miatt előfordulhat gyökérfulladás, másrészt az időközben létrejött túl mély vízállás esetén a kezdetben jobb körülmények között lévő növények nem tudnak alkalmazkodni a gyors változáshoz.

A talaj az a tényező, amelyet a termesztő alkalmasabbá tehet valamely gyümölcstermő növény számára, megfelelő gazdálkodással és helyes agrotechnikával.

Domborzati tényezők:

A telepítésre kijelölt terület vizsgálatakor figyelembe kell venni, hogy a terület sík, lejtős vagy hullámos–e. Még a sík, vagy enyhén lejtős területeknél is vizsgálnunk kell a zárt mélyedések, teknők előfordulását, hiszen a a késői vagy téli fagyok, valamint az öszefolyó csapadékvíz és a magas talajvíz ezeken a területeken súlyos károkat okozhat. A terület fekvésével kapcsolatban a tengerszint feletti magasságon kívül azt is figyelembe kell venni, hogy mekkora az adott terület környezethez viszonyított magassága, amely alapvetően befolyásolja a kisugárzó és szállított fagyok által okozott kár mértékét. A domborzati tényezők közül ezen kívül a lejtés mértéke és iránya lényeges. Az előbbi megkérdőjelezheti a géppel való megművelhetőséget, míg az utóbbi a sorok irányát határozza meg.

Égtáj szempontjából gyümölcstermesztésre legalkalmasabbak a napfényben gazdag déli, délkeleti és délnyugati lejtők. Arra is akad viszont példa, hogy a domboldalak ÉNY–i lejtőjén vált sikeressé a gyümölcstermesztés. Göncön a lejtők északi oldalára telepített kajsziültetvények kisebb hőmérsékleti ingadozásnak vannak kitéve, mintha a déli oldalon lennének.

5. Ültetvénylétesítés

5.1. Ültetvények területmegválasztása

A gyümölcstermő ültetvények telepítése előtt a hely megfelelő megválasztása a legfontosabb feladat. Ennek elengedhetetlen feltétele a kiszemelt terület éghajlati, domborzati, talajadottságainak ismerete, ill. a környék gazdasági, munkaerő–piaci és infrastrukturális helyzetének felmérése. A telepítés helyét alapvetően az adott gyümölcstermő növény ökológiai igénye határozza meg. A helykiválasztás évtizedekre, a gyümölcsös egész élettartamára tekintve meghatározó fontosságú, ezért a kiválasztáshoz szükséges területszemle és a talaj laboratóriumi vizsgálatának elvégzése felelősségteljes, precíz munkát igényel.

A területi szemle a telepítésre szánt területről szóló információk begyűjtésével kezdődik, majd az információk pontosabbá tétele érdekében a terület bejárása következik.

Közgazdasági tényezők. A területmegválasztás közgazdasági szempontból történő elemzése elsősorban a munkaerő–, közlekedési–, energia beszerzési– és élelmiszeripari helyzet ismeretéből áll. Ennek leglényegesebb összetevői a következők:

- Munkaerő–ellátottság (ez a tényező az egyik leglényegesebb a gyümölcstermesztésben, ahol az élőmunka–ráfordítás – különösen a betakarítás időszakában – nagyon magas.)

- piac– és feldolgozó kapacitás közelsége, szállítási távolság, útviszonyok, vízforrás, hírközlő rendszer, tárolókapacitás, meglévő építmények, gépellátottság (a nyomódásra, ütődésre különösen érzékeny gyümölcsök minőségének megőrzése érdekében csak olyan helyre telepítsünk, ahol a szállítás biztonsága megoldott, vagy megoldható)

- termesztési hagyomány, területi koncentráció, specializáció, konkurencia, támogatási preferencia.

Domborzati adottságok. A területi szemle alkalmával különös fontossága van a domborzati viszonyok (a terület fekvése, környezetéhez viszonyított magassága, lejtők kitettsége és lejtése, a mély fekvésű területek gyakorisága) tanulmányozásának. Javasolt az 5%–nál erősebb lejtésű területek elkerülése. Szintén kerülni kell azokat a területeket, ahol gyakoriak az erősebb mélyedések, vagy kiemelkedések. A mélyedésekben belvíz, ill. fagyzug, a magaslatokon pedig vízhiány léphet fel.

Meteorológiai adottságok. A terület meteorológiai sajátosságainak feltérképezéséhez a következő adatok nyújthatnak információt: fényellátottság, a téli és a vegetációs időszak hőmérséklete, a késő tavaszi és kora őszi fagyok gyakorisága, az uralkodó szélirány, ill. szélerősség, a csapadék mennyisége és eloszlása stb. A területtel kapcsolatos információk között tudomást szerezhetünk az adott helyen előforduló jégeső gyakoriságáról is. A gyakori jégeső verte területeket inkább hagyjuk ki a telepítésből.

Talajtani adottságok. A terület talajtani adottságainak megismeréséhez segítséget nyújtanak a Magyarország talajairól készített genetikai, ill. üzemi talajtérképek, vagy például az a Magyarország agroökológiai körzeteit ábrázoló térkép, amely az országot – éghajlati és talajtani jellemzők alapján – 35 körzetre osztja.

A terület bejárásával szintén következtethetünk bizonyos talajminőségre vonatkozó tulajdonságokra, de a pontosabb információszerzés érdekében laboratóriumi vizsgálatokra is szükség van.

Laboratóriumi talajvizsgálatok:

A talaj fizikai és kémiai tulajdonságaira vonatkozó legfontosabb vizsgálatok a következők:

- a talaj kötöttsége

- kémhatása

- mésztartalma

- vízvezető képessége

- tápanyagtartalma

A talajmintákat legalább 5 hektáronként, 0–20, 20–40, ill. 40–60 cm–es mélységből szedjük. Ültetvénytelepítésnél lehetőleg kerüljük a futóhomok, és az erősen kötött, levegőtlen talajokat.

Biotikus adottságok. A telepítésre kiszemelt terület teljesebb megismerése a fentieken kívül nem nélkülözheti az adott hely biotikus tényezőinek – természetes és mesterséges növénytakarójának, illetve a környéken előforduló élettársulásoknak – a számbavételét sem. Bár ezek az ültetvény kiválasztását közvetlenül nem befolyásolják, de ismeretük a későbbiekben különösen hasznos lehet az ültetvény fenntartása során. Így például az erdők közelségéből a szarvas, őz, ill. nyúlkártétetel nagyobb valószínűségére következtethetünk.

5.2. A telepítési terv

A terület, ill. a telepítendő faj és fajta kiválasztását követően telepítési tervet kell készíteni, amelynek részletesen tartalmaznia kell az ültetvényre vonatkozó legfontosabb adatokat: térképek, alany– és fajtamegválasztás, fajtatársítás, ültetési rendszer, a telepítés technológiai kivitelezése, a beruházás és az ápolási munkák költségei stb.

3000 m^2, ill. ennél nagyobb felületű gyümölcsös telepítésére az engedélyt a helyi polgármesteri hivatal adja ki, ezen felül pedig a helyi önkormányzat szakigazgatási szerve ad engedélyt.

5.3. Alany– és fajtamegválasztás

Az alanyhasználat meghatározó tényezői

A gyümölcstermesztők az alanyokat kezdetben csak azért használták, mert oltáson, szemzésen kívül más módszerrel nem tudták a nemes fajtákat szaporítani. Később egyre inkább a különböző alanyok termesztési szempontból előnyös tulajdonságai miatt választottak közülük a fajták számára megfelelőket.

A gyümölcstermesztésben leggyakoribb a gyökéralany használata, amikor az oltvány gyökérzetét és a törzs egy rövid 10–30 cm–es részét adja az alany. Ritkább a törzsképző alanyok használata, amikor a gyökeret és a törzset is az alany adja (pl. koronába oltásnál), egyes speciális esetekben vannak a közbeoltások, amikor a gyökéralany és a nemes fajta közé egy harmadik fajta kerül és ez adja a törzs egy 30–100 cm hosszú darabját.

Az alanyok kedvező tulajdonságai kétféle módon érvényesülnek a gyümölcsösben. Az alany–fajta az oltvány egy részét (gyökerét, törzsét) képezve tulajdonságait jelentős részben megőrzi s ezeket mintegy kölcsönzi az oltványnak. Ilyen a gyökérzet víz– és tápanyagfelvevő, –feltáró képessége és az ökológiai viszonyokhoz való alkalmazkodása (fagytűrés, szárazságtűrés, mész–, pH, sótartalom tűrése, alkalmazkodás magas talajvízhez, rezisztencia, tolerancia, talajban élő kártevőkkel, kórokozókkal szemben). Ide sorolható a törzsképző alanyoknak az a tulajdonsága is, hogy megfelelően szilárd, állóképes (hőmérséklet ingadozásnak ellenálló) törzset nevelnek.

Az alanyok kedvező hatásainak másik csoportja az alany és a nemes fajta közötti kölcsönhatásban nyilvánul meg. Az alany hatással lehet a nemes fajta vegetatív és generatív teljesítőképességére, vagyis növekedési erélyére (lásd 13. ábra), termőképességére, a termőre fordulásra, valamint a gyümölcs minőségére, tárolhatóságára.

13. ábra. A fontosabb almaalanyok növekedési erélye

A korszerű gyümölcstermesztésben egyre inkább felismerik az alany jelentőségét, ami a termelés eredményességét tekintve semmivel sem kisebb, mint a ráoltott nemesé. Az alany a nemessel kölcsönhatásban befolyásolja a fák méretét, az alkalmazható koronaformát, művelésmódot, a termés mennyiségét és minőségét, s ezeken a tényezőkön keresztül az ültetvények üzemeltetésének gazdaságosságát. Emellett alapvetően meghatározza az oltvány alkalmazkodóképességét a termesztés ökológiai viszonyaihoz, ami az ültetvény kondícióján, növényvédelmi problémáin keresztül szintén hatással van az eredményességre. A gyümölcstermesztés előtt álló, folyamatosan felmerülő közgazdasági, termesztéstechnológiai és ökológiai problémákra való rugalmas reagáláshoz világszerte nélkülözhetetlen eszköz a sokrétű feltételekhez minél jobban igazodó alanyhasználat.

A fajtahasználat meghatározó tényezői

Termesztési és áruérték

A fajtatulajdonságok három csoportba sorolhatók. Egy részük főként a gyümölcsök áruértékére van hatással, mások inkább a termesztést befolyásolják, míg a tulajdonságoknak igen nagy hányada az áruértékre és a termesztésre egyaránt hatást gyakorol.

Az áru értékét befolyásoló gyümölcs tulajdonságok:

- a héj színe és egyéb sajátosságai;

- a hús színe, állománya, konzisztenciája;

- beltartalmi érték, íz, zamat, illat;

- a magtartalom, a magbél jellemzői;

- a különböző felhasználásra való alkalmasság.

Az áru és termesztési értéket befolyásoló gyümölcs tulajdonságok:

- érési idő és érésmenet;

- nagyság, alak, felület;

- kocsány és elválása;

- repedés, parásodás;

- szállíthatóság, gépi osztályozhatóság;

- tárolhatóság, tárolási és utóérlelési igény;

- kitárolás utáni állékonyság.

A termesztést befolyásoló fajtatulajdonságok (a gyümölcstermő növény jellemzői):

- termőképesség;

- termésbiztonság;

- a termesztést megkönnyítő tulajdonságok (művelési rendszerbe illeszthetőség, termőhelyi igény, gépi betakaríthatóság, betegségekkel szembeni rezisztencia, stb.).

Legtöbbször csak a tulajdonságok számbavétele, rendszerezése érdekében választjuk ketté a fajták áruértékét és termesztési értékét. Valójában alig akad az áruértéket megszabó fajtatulajdonság, amely ne lenne közvetlen vagy közvetett hatással a fajták termesztésére (pl. az alma gyümölcsnagysága, a körte gyümölcsalakja, a meggy–gyümölcsök szárazon válása a kocsánytól, a málna rothadásra való hajlama, stb.) és fordítva. A termesztést közvetlenül befolyásoló tulajdonságok döntik el alapvetően, hogy mennyire tudjuk gazdaságosan előállítani a megfelelő áruértékkel rendelkező gyümölcsöt.

Piacgazdaságban még ideiglenesen sem merülhet fel az áruértéket és termesztési értéket meghatározó fajtatulajdonságok együttes számbavételének mellőzése. A fajta legfőbb termesztési értéke, ha kiváló áruértéke van. Ez a fajtamegválasztás elsődleges szempontja, minden más csak ezután következik.

Fajtatársítás

A gyümölcsösben a lehető legjobb, legkedvezőbb fajtatársítással kell megteremteni a megporzás feltételeit. A biztonságos, hatékony pollenellátáshoz az szükséges, hogy a megporzandó fajta mellett megfelelő távolságban legyen pollenadó. Fontos szempont, hogy a pollenadó fajták megfelelő aránya és elhelyezése kölcsönösen feltételezi egymást. Csak egy bizonyos határig pótolja a pollenadó fajták magasabb aránya a megporzandó és pollenadó fajta közötti nagyobb távolságot.

A 6. táblázatban Soltész (1997) adatai alapján mutatjuk be azokat a távolságokat, amelyeket a pollenadó fajták elhelyezésekor feltétlenül be kell tartani.

6. táblázat. Gyümölcsfajok maximális távolsága a pollenadó fajtától (Soltész, 1997)

Gyümölcsfajok

Maximális távolság (m)

Alma (diploid)

25

Alma (triploid)

10

Körte (diploid)

20

Birs és naspolya

7–10

Cseresznye és meggy (önmeddő)

6–8

Cseresznye (öntermékeny)

12–16

Meggy (öntermékeny)

20–30

Szilva (önmeddő)

15–20

Szilva (kis gyümölcsű öntermékeny)

20–30

Szilva (nagy gyümölcsű öntermékeny)

30–40

Kajszi és őszibarack (önmeddő)

20–25

Kajszi és őszibarack (öntermékeny)

30–40

Mandula

6–8

Dió, gesztenye

50–100

Mogyoró

50

Köszméte, piros ribiszke, málna

30

Riszméte

20

Fekete bodza

10

Szamóca

25–30

Szeder öntermékeny

12–20

Szeder (önmeddő)

6–10

Fekete ribiszke (öntermékeny)

6–8

Fekete ribiszke (önmeddő)

3–4

A rendszeresen jól öntermékenyülő fajtákat általában nem szükséges vegyesen ültetni, azaz önmagukban is telepíthetjük.

Az öntermékenyülési hajlam tekintetében a fajták között nagy különbségek vannak, s ha egy bizonyos mértékű öntermékenyülési hajlamhoz nagy gyümölcsméret vagy kiváló virágsűrűség társul (pl. alma, körte, őszibarack), akkor nemcsak fölösleges, hanem a fokozott gyümölcsritkítási igény miatt káros hatású a túlbiztosított fajtatársítás.

A kisebb koronájú sűrűbb ültetvényekben a kisebb egyedi koronaméret kedvezőbb feltételeket teremt a megporzáshoz, mert a méhek könnyebben repülnek virágról–virágra, fajtáról–fajtára, mint a nagy fájú, hagyományos ültetvényekben.

A fajtatársítási terv elkészítésekor a biológiai tényezőket és a technológiai szempontokat kell összehangolni. A biológiai tényezők közül mindenekelőtt az együtt virágzás mértékét, a termékenyülő és a termékenyítő képességet, valamint az idegen termékenyülést akadályozó tényezőket (pl. sterilitás) kell figyelembe venni.

A technológiai tényezők közül mindenekelőtt az érési időt kell számításba venni, mert a minőségbiztosításhoz és a szüreti munka szervezéséhez rendkívül előnytelen a nagyon eltérő érési idejű fajták társítása.

Környezetvédelmi szempontból előnyösebb és egyben költségkímélő az integrált termesztésre alkalmas, hasonló növényvédelmi és agrotechnikai igényű (pl. tápanyag és vízigény) fajták azonos táblába ültetése.

A szüret és a fajtánként eltérő növekedési és termésszabályozási műveletek optimális szervezéséhez egy adott fajtából előnyös legalább két soros tömböket telepíteni, ill. a részleges öntermékenyülésre képes és a termőképességet növelő egyéb tulajdonságokkal (pl. jó kötődési hajlam, nagy gyümölcsméret) rendelkező fajtákból a megadott recepteknél kb. 50%–kal szélesebb fajtatömböket is telepíthetünk.

A fajtaelhelyezésre vonatkozó változatokat Soltész (1997) adatai alapján a 14. ábrán mutatjuk be.

14. ábra. Fajtaelhelyezési változatok a gyümölcsültetvényekben

5.4. Ültetési rendszer

Az ültetési rendszer a gyümölcstermő növények különböző mértani formákban való elhelyezése. Ha a fákat meghatározott rendszer szerint helyezzük el, azt szabályos telepítésnek nevezzük.

A szabályos hálózatú ültetési rendszeren belül hagyományos (négyzetes, egyenlő oldalú háromszög, hármas kötésű, egyenlő szárú, változó kötésű és ötös kötésű) és a mai kornak megfelelő korszerű ültetési rendszereket különböztetünk meg. Ez utóbbin belül a téglalap alakú, vagyis a széles soros ültetési rendszert elsősorban az árutermelő gyümölcs–ültetvényekben alkalmazzuk. Az ikersoros ültetési rendszer a szamócatermesztésben, a többsoros vagy művelő utas ültetési rendszer pedig az intenzív törpe alanyú ültetvényekben volt gyakorlat Nyugat–Európában, nálunk sohasem terjedt el számtalan hátránya miatt.

A sor– és tőtávolságot a gyümölcsfa koronája, termőfelületének megvilágítása és a gépesített üzemeltethetőség figyelembevételével határozzuk meg. A gépi műveléshez átlagosan 2,0–2,5 m művelő útra van szükség a hazánkban alkalmazott nagyméretű erőgépek miatt. A sortávolság a művelő út és a korona szélesség összege, a tőtávolság pedig a korona szélességével egyenlő.

A beesési szöget figyelembe vevő sortávolság hazai viszonyok között a korona magasságnak minimum másfélszerese kell, hogy legyen.

A sor– és tőtávolságnak feltétlenül igazodnia kell az adott alany–fajta kombinációjú fa természetes térigényéhez. Így, ha felesleges térközöket hagyunk a fák között, az területpazarlásnak tekinthető, ha viszont túl közel ültetjük a fákat egymáshoz, a fák későbbi életszakaszaiban csökken a termőképességük. A korona mérete az egyes gyümölcsfajoknál az alany megválasztásával jelentősen, ill. a célnak megfelelően módosítható.

Az ültetési rendszer – a tenyészterület – megválasztásánál a koronaformának is meghatározó fontossága van.

Az ültetési rendszer tehát több tényezőtől függ, melyben a termőhely éghajlati és talajviszonyai által lehetővé tett alany–fajta összetétel, a kialakított faalak és koronaforma is szerepel.

Olyan ültetési forma, térállás és koronaforma alkalmazása célszerű, amely a leggazdaságosabban üzemeltethető az adott műszaki színvonalon és kézi munkaerő–ellátottság mellett. Gépi betakarításhoz például a sor– és tőtávolságnak, a koronaformának olyannak kell lenni, amely lehetővé teszi a rázógép legjobb, a gyümölcsminőséget leginkább kímélő munkáját.

5.5. Terület– és talajelőkészítés

Ültetvénytelepítés előtt gyakran szükség van a kijelölt táblák, ill. azok környezetének rendezésére is. Az ezzel kapcsolatos munkálatokat összefoglaló néven területrendezésnek nevezzük.

A beültetésre szánt táblákon felmerülő legfontosabb munkák lehetnek:

- növényi maradványok, épületek stb. eltávolítása

- terepegyenetlenségek kismértékű korrigálása, ügyelve arra, hogy a terméketlen altalaj ne kerüljön felülre

- az esetlegesen elhordott feltalaj visszaterítése

A tábla környezetének rendezési munkái:

- felesleges fasorok megszüntetése

- szélvédő fasorok létesítése

- vízelvezető csatornák, víztározók építése

- kerítések, utak, elektromos hálózat kiépítése.

Talajelőkészítés

A gyümölcsösök talajelőkészítési munkái összekapcsolhatók a fizikai, kémiai és biológiai javítással is.

A talajelőkészítés leglényegesebb műveletei a talaj forgatása, feltöltő szerves, ill. műtrágyázása, és a talajfertőtlenítés.

A telepítésig hátralevő időtől függően előnövényt is termeszthetünk az adott területen, ami lehet több éves pillangós, vagy egyéb zöldtrágyanövény. Abban az esetben, ha pl. a kijelölt területen korábban éveken keresztül vegyszeresen gyomirtott kukoricatermesztés folyt, mindenképpen biológiai tesztet kell elvégezni annak megítélésére, hogy van–e – a több gyümölcstermő növény gyökérképződését gátló mennyiségű – gyomirtószer (pl. triazin) hatóanyag–maradvány a talajban. Ha a biológiai teszt pozitív, célszerű az ültetvény telepítését a következő évre halasztani, de még biztonságosabb, ha a tesztet ekkor újra megismételjük.

A talaj forgatása

A talajforgatást célszerű nyár végén, ősz elején elvégezni, de legkésőbb az ültetvény telepítése előtt egy hónappal ahhoz, hogy az ültetés idejére a talaj kellőképpen megülepedjen.

Bogyósgyümölcsűek telepítéséhez a forgatást 40–50 cm, míg gyümölcsfákhoz 60–80 cm mélységig végezzük.

A talaj forgatásával a talaj fizikai állagának javításán kívül azt is elérjük, hogy a gyommagvak mélyebb rétegekbe kerülnek, így az ültetvény első éveiben a sorok gyommentesítése kevesebb gondot okoz.

A talaj szerves és műtrágyázása

A laboratóriumi talajvizsgálat eredményeinek megfelelően a talajforgatással egy időben a talajba keverhető a szükséges szervestrágya, ill. foszfor és káliumtartalmú műtrágyák.

A szervestrágya javasolt mennyisége 30–50 t/ha (zöldtrágyanövény esetén nem szükséges).

Nagyon lényeges az ún. feltöltő (tartalékoló) trágyázás elvégzése a forgatással egy időben vagy azt megelőzően. Az így kijuttatott foszfort és káliumot ugyanis lassú mozgásuk következtében nem elegendő a talajfelszínre szórni, mint a nitrogént, amelyet már a kimosódás veszélye miatt sem szabad túl korán adagolni. A műtrágyákból kiszórandó dózist a talajban lévő foszfor és kálium mennyiségéből számíthatjuk ki a telepítendő gyümölcsfaj igényeinek, ill. a talaj kémhatásának, mésztartalmának, és kötöttségének függvényében.(Az erre vonatkozó értékek táblázatból kiolvashatók.)

Talajfertőtlenítés

Az utóbbi időben egyre többet hallunk olyan – főleg fiatal – ültetvényekről, amelyekben a cserebogárpajorok súlyos károkat okoztak, de tőlük megszabadulni egy már beállt ültetvényben óriási gonddal és költséggel jár. Ezért különösen fontos eleme a talaj–előkészítési munkáknak a különböző talajkártevőkkel (csere–bogárpajor, fonálféreg) való fertőzöttség megállapítása.

A pajorfertőzöttség megállapítására az augusztus elején végzett helyszíni vizsgálatok a legalkalmasabbak, hiszen ebben az időpontban a pajorok még a felső 20 cm–es rétegben találhatók. Abban az esetben, ha az 1 m^2–en talált pajorok száma 1–2, vagy több, akkor már védekezni kell.

A fonálféreg–fertőzöttség megállapításához laboratóriumi körülmények szükségesek.

A talajfertőtlenítéshez szükséges vegyszereket (pl. Counter 5G – 15 kg/ha, vagy Basamid G – 40–50 kg/ha) az augusztusi szántással célszerű kijuttatni.

5.6. Telepítés

Táblák és utak kitűzési munkái

Ültetvénytelepítésnél alapvető célkitűzés a terület gazdaságos hasznosítása, azaz olyan optimális tőszám és ültetési távolság alkalmazása, amely a fák térszükségletének figyelembe vételével lehetővé teszi, hogy a gyümölcsfák megfelelően fejlődjenek és jó minőségű termést hozhassanak.

A kitűzési munkák első lépése a sorirány, sorhosszúság meghatározása, ill. az utak kijelölése.

A sorirány meghatározása

Sík területeken az egyenletes napfényellátás érdekében célszerű az ültetvények sorirányát É–D–i irányban kijelölni. A géppel végzett agrotechnikai munkák könnyebb kivitelezése végett figyeljünk arra is, hogy a táblaszélre kifutó sorok lehetőleg merőlegesek legyenek a táblahatárra, és az ültetvény fő útvonalaival is lehetőleg derékszögrendszert alkossanak.

A sorhosszúság meghatározása

A sorhosszúság meghatározásánál az anyagmozgatás érdekeit tartsuk szem előtt. Általában 100–200 m–enként, támberendezéssel ellátott sűrűbb térállású gyümölcsösben pedig ennél rövidebb szakaszonként táblaválasztó utat célszerű kitűzni.

Az utak kijelölése

Az ültetvények úthálózatát (fő– és táblaválasztó utak) úgy kell kialakítani, hogy az a gépi művelési és anyagmozgatási munkák gazdaságos elvégzését lehetővé tegyék, és minél kisebb termőterület–veszteséggel járjanak.

Ha az utak szélességét úgy választjuk meg, hogy azok a sor– vagy tőtávolságok többszörösei legyenek, ez a későbbiekben (az egész ültetvény kitűzését követően) is lehetővé teszi azok módosítását.

Az útkijelöléskor gondoljunk arra is, hogy az erő és munkagépek a fordulóknál igen nagy térigényűek, és azt is célszerű számításba venni, hogy adott esetben a gépek egymást kikerülését is lehetővé kell tenni.

Az utak kijelölésével párhuzamosan végezzük el az épületek helyének, a kerítés és az esetleges öntözőrendszer nyomvonalának kijelölését is.

A kitűzés gyakorlati kivitelezése

Az előkészített terület leghosszabb oldalán kihúzzuk az alapegyenest, amelyen megjelöljük a fák helyét. Ezt követően az alapegyenes két végén szögprizma segítségével merőlegest állítunk, melyeken a sorok helyét jelöljük meg. A sorok és a fák metszéspontjainak két oldalára az ültetőléc segítségével 1–1 segédcöveket szúrunk le.

Intenzív ültetvények esetén vagy gépi ültetéskor nem célszerű kijelölni a fák helyét. Előbbi esetben a támrendszer két oszlopa közötti hosszúságnak (általában 8 m) megfelelő nagyságú rudat vagy csövet készítünk, melyen festékkel vagy szigetelőszalaggal jelöljük be a fák távolságát. A rudat mindig két tartóoszlop közé helyezve tökéletesen azonos tőtávolságok érhetők el. Gépi ültetéskor csak a sorokat kell jelölni, és az egyenletes tőtávolságokat a gép sebessége és az emberi munka összehangolásával érhetjük el.

Az ültetési anyag előkészítése

A közvetlenül a faiskolából szállított vagy vermelőből kiszedett oltványokat a telepítési ütemnek megfelelően szedjük ki lehetőleg úgy, hogy a kiszedés és az ültetés között minél rövidebb idő teljen el.

A sérült, törött, beteg vagy túl hosszú gyökerek visszametszése fontos művelet mind az ültetés, mind pedig a megeredés szempontjából. Arra törekedjünk, hogy minél dúsabb, több hajszálgyökérrel ellátott gyökérzetünk maradjon.

Abban az esetben, ha a talaj ültetéskor nem megfelelő nedvességtartalmú, a gyökérzet kiszáradásának megelőzésére érdemes a gyökérzetet a gyökérnyakig fertőtlenítőszerrel ellátott agyagpépbe mártani.

Az ültetés időpontja

Az ültetést a fák lombtalan állapotában végezhetjük az őszi, vagy a tavaszi időszakban az időjárási viszonyoknak, ill. a talaj állapotának megfelelően. Tapasztalatok szerint az ősszel elültetett gyümölcsfák eredése biztonságosabb, mint a tavaszi ültetésűeké, bár vannak olyan gyümölcstermő növények is, amelyek ültetése kifejezetten tavasszal javasolt, mint pl. az őszibarack és a mandula.

Az ültetés gyakorlati kivitelezése

Az ültetőgödrök méretét attól függően válasszuk meg, hogy előzőleg mélyszántással forgatott, vagy forgatás nélküli talajon végezzük az ültetést. Előbbi esetben elegendő csak olyan széles és mély gödröt ásni, amelybe a gyökér gyűrődésmentesen belefér, és biztosítható a mélységi és oldali irányú rázogatás, amellyel a gyökerek közötti hézagokat a talaj jól kitölti.

A gödörásás előtt a korábban kirakott két segédcövek közé helyezett ültetőléccel bejelöljük a fák pontos helyét (15. ábra).

15. ábra. Az ültetőléc használata

A néhány lapátnyi föld kiásása után az ültetőlécet visszahelyezzük, és beállítjuk a fákat függőlegesen a gödörbe. A gyökerekre rakott földet taposással tömörítsük.

Ha előzőleg nem volt mélyforgatás a területen, úgy ültetőgödröt kell ásnunk, amely a talaj kötöttségétől függően 100–150 cm oldalirányú kiterjedésű és 60–70 cm (bogyósoknál 40–50 cm) mély.

Gödörásás során válasszuk szét a fel– és az altalajt, majd az ültetéskor fordítva helyezzük vissza.

Az ültetés során vigyázzunk arra, hogy az oltványok oltáshelye a talajszint fölötti kívánt magasságba kerüljön. A gyökérnyakba szemzett oltványok oltáshelye se kerüljön talajszintbe, vagy az alá, mivel a nemes rész legyökeresedésével elveszítjük az alkalmazott alany–fajta előnyeit.

6. A gyümölcstermesztésben alkalmazott faalakok, koronaformák

A gyümölcsfák faalakja a föld feletti hajtásrendszert, azaz a korona formáját és a törzs magasságát foglalja magába.

A gyümölcsfák törzsmagassága

Faiskolai szabványok alapján az ültetési anyag, vagyis az oltványok törzsmagasságuk szerint az alábbiak szerint csoportosíthatók:

- bokortörzs: 30–50 cm;

- alacsony törzs: 60–80 cm;

- közepes törzs: 90–120 cm;

- magas törzs: 150 cm felett.

A minőségi gyümölcsöt termelő ültetvények fáit a szüreti és ápolási munkák megkönnyítése céljából alacsony törzsön neveljük.

Az ipari célültetvényekben a rázógépes munkák lehetővé tételéhez, vagyis a törzsrázó markolókarja és a gyűjtőponyva elhelyezéséhez általában 90–110 cm–es közepes törzsmagasságra van szükség.

Az alacsony törzsű, alacsony termőfelületű intenzív koronaformák előnyei:

- korábbi termőre fordulás, alacsonyabb termelési költség;

- jobb terület kihasználás;

- a szüreti és ápolási munkák nagyobb hatékonysága;

- gyorsabb fajtaváltás lehetősége;

- hatékonyabb növényvédelem;

- kevesebb növényvédőszer felhasználás;

- a minőségi gyümölcs áruhányad növekedése;

- a kézi gyümölcsritkítás elvégzésének lehetősége;

- jégvédő hálók elhelyezésének lehetősége.

Az alacsony törzsű intenzív koronaformák hátrányai:

- nagyobb beruházási költség;

- támberendezés szükségessége;

- a kisugárzási fagykárok nagyobb gyakorisága;

- kizárólag kiváló termőhelyeken telepíthető;

- sekélyebb gyökerezés miatt öntözést igényelnek;

- az elemi károk (jégeső, fagy) nagyobb károsítása;

- a fák alatti talajművelés, ill. vegyszeres gyomirtás nehezebb.

A fenti hátrányok ellenére a hazai gyümölcstermesztésünk megújulása az alacsonyabb törzsű, alacsonyabb termőfelületű intenzív ültetvények irányába történik.

Koronaformák

A gyümölcsfák koronája a törzs feletti hajtásrendszer elágazásainak összessége. A fák koronája mesterséges emberi beavatkozás nélkül a faj, ill. fajta növekedési, elágazódási tulajdonságainak megfelelően alakul ki. Az ember a termesztés céljainak megfelelően avatkozik be a korona, azaz a hajtásrendszer alakulásába. A beavatkozás mértéke a koronaforma az idők folyamán változott.

A különböző gyümölcsfajok, ill. alany–fajta kombinációk eltérő növekedési erélye és terméshozási hajlama a megfelelően kialakított és fenntartott koronaformákon harmonizálható. A korona formájának (méretének, szerkezetének, elágazódásai szögállásának, stb.) önmagában is fontos szerepe van az egyenletes növekedéssel párosuló, kiegyenlített mennyiségű és minőségű termések kialakításában. A nem megfelelően kialakított koronaforma helyreállítása hosszú évekre negatívan befolyásolja a növekedési és terméshozási folyamatokat, csökkentve a termesztés gazdaságosságát. Ugyanakkor a helyesen megválasztott (kialakított) és fenntartott szellős, jól megvilágított korona lehetővé teszi a fa minden részének egyenletes permetlé fedettségét és csökkenti a kedvezőtlen mikroklíma tartós fennmaradását.

Általánosságban megfogalmazható, hogy a mérsékeltebb növekedést biztosító alany–fajta kombinációk koronaformájára a kevesebb, a növekedési erély fokozódásával, azzal arányosan több, a fa élettartama alatt végig megmaradó elágazás (vázkar) a jellemző.

Hagyományos koronaformák

A hagyományos koronaformákhoz tartoznak a hektáronkénti alacsonyabb tőszámú természetes gömbkoronák, az ágcsoportos és a szórt állású sudaras koronák, valamint a katlan koronák.

Természetes gömbkorona

Természetes gömbkoronájuk azoknak a gyümölcsfajoknak van, amelyek metszés nélkül, ill. néhány évi alakító metszéssel is kinevelik a koronájukat (dió, gesztenye). Áru gyümölcsösökben azonban ezeknél a fajoknál is rendszeres metszést alkalmaznak a jó fényviszonyok megteremtése érdekében.

Sudaras ágcsoportos korona (16. ábra)

Erre a koronaformára jellemző, hogy a törzs folytatását képező központi tengelyen az alsó ágcsoport 4–5 elágazásból áll, a feljebb álló emeleteken általában 1–2 elágazással mindig kevesebbet alakítottak ki annak érdekében, hogy az árnyékolás ne legyen túlzott mértékű. Általában 5–8 év alatt alakították ki ezeket a főleg almatermesztésben alkalmazott koronákat és a koronaalakítás idejével arányos volt a termőre fordulás ideje is. Ennél lényegesen rövidebb idő alatt alakulnak ki egyes csonthéjas gyümölcsfajokon az ágcsoportos sudaras korona–formák, amelyek hajlamosak beavatkozás nélkül is ilyen koronaformát létrehozni. Ilyen gyümölcsfajok a cseresznye és a meggy. Az ágcsoportok távolsága általában 70–80 cm, de későbbi termőkorban az elágazások vastagodásával szükségszerűen növekedik, azaz a felesleges sűrűsítő elágazásokat tőből eltávolítjuk.

16. ábra. Sudaras ágcsoportos korona

A II. világháború után telepített sok ezer hektárnyi almaültetvény igen jelentős előrelépést jelentett a korábbi időszak szórványszerű, ligetes, az ártereket is hasznosító telepítésekhez viszonyítva. A rendszerint más mezőgazdasági kultúra termesztésére alkalmatlan területekre telepített ültetvényeket középmagas törzsű, vadalanyú, ágcsoportos vagy szórt állású sudaras fák jellemezték. A kedvezőtlen környezeti adottságok, a növényvédelem és a szinte csak a szerves tárgyázásra korlátozódó tápanyag–utánpótlás bizonytalanságai miatt hektáronként alig 10–15 tonna volt a termés mennyisége. Ennek ellenére ezek az ültetvények és a Jonathán fajta alapozták meg a sokáig Európa–hírű, jelentős exportbevételt adó, tízezreknek biztos megélhetést nyújtó üzemi almatermesztésünket.

Sudaras szórt állású korona

A sudaras szórt állású koronában az oldalelágazások nem egy szintből indulnak, így spirális elhelyezkedésűek. A kialakításkor a vezért visszametsszük és a felesleges oldalelágazásokat eltávolítjuk. Az egymás alatti vázágak közötti távolság kezdetben 40–60 cm, későbbi termőkorban elérheti a 1,0–1,5 m–t is.

Kombinált korona

Rendszerint a harmadik ágcsoport kialakítása után eltávolítjuk a sudarat, így a függőleges irányú növekedés megszűnik. A fa felső része katlan alakú lesz, így elősegítjük a fény hatékonyabb hasznosulását a fa felső harmadában.

Katlan korona (17. ábra)

A katlan korona egy ágemeletből álló, sudár nélküli koronaforma. Ez azt jelenti, hogy alacsonyabb fák nevelhetők, tehát intenzívebb jellegű koronaformák alakíthatók ki segítségével, különösen, ha alacsony törzsön indítjuk azokat. A katlan korona alkalmazását azonban nem elsősorban az intenzitásnövelés, hanem az adott gyümölcsfaj nagyobb fényigénye indokolja. Ez gyümölcsfajaink közül elsősorban az őszibarackra érvényes. Ezzel a koronaformával – mivel közepük nyitott – elérjük a napsugarak legkedvezőbb behatolását, sőt, még a földről visszaverődő sugarak asszimilációra hatékony szerepe is megnövekszik.

Vizsgálatok szerint a korona jobb megvilágításának köszönhető nagyobb asszimilációs teljesítmény 60–75%–a a terméshozásra használódik fel.

A katlan korona nevelésekor a fa egyensúlyának megtartása lényegesen nehezebb, mint a sudaras koronák esetében. Ezt a nehézséget a sudár hiánya okozza, amely bizonyos rendező formát képvisel. Emellett – különösen nagy növekedési erélyű fajták esetén – hosszú ideig fennáll a veszélye annak, hogy az egyik oldal vázág függőleges irányba hajlik az eltávolított sudár helyére és átveszi annak szerepét.

Ez a veszély annál inkább fennáll, minél alacsonyabb törzsön alakítjuk ki a katlant. A törzsmagasság csökkentése ugyanis növeli a hajtásrendszer növekedését. Ez természetes, hiszen az ágak közelebb helyezkednek el a gyökérhez, s a törzs kevesebb vegetatív energiát képes lekötni, kevesebb anyagot tud a maga számára beépíteni.

A katlan forma és annak egyensúlya – ahol ez szükséges – a nevelés során késleltetett sudár eltávolítással könnyebben kialakítható és fenntartható. Az ideiglenesen a telepítést követően néhány évig megtartott sudár ugyanis csúcsi dominanciájával hozzájárulhat a későbbi katlan oldal vázágainak ferde helyzetbe való rögzítéséhez.

17. ábra. Katlan korona

A katlan koronának végeredményben a csonthéjasok törpésítése, ill. jó koronamegvilágítottsága és jó gyümölcsminősége szempontjából van jelentősége.

Más gyümölcsfajokon, mint például almatermésűeken, alkalmazásuk nem elterjedt.

Korszerű intenzív koronaformák

Korszerű intenzív koronaformák közé tartoznak az orsó fák, a sövények és a három vagy több vázágas nyitott koronák.

Orsó koronaformák

Az orsó, vagyis kör alapvetületű központi tengelyes koronaformák az intenzitás fokától és a növekedési erélyüktől függően eltérő méretűek és szerkezeti felépítésűek. Ennek ellenére megfogalmazható néhány olyan általános sajátosság, amely az „optimális” orsó koronaformára jellemző. Ezek a következők:

- a törzsmagasság 70–90 cm, így az alsó elágazások termőkorban nem akadályozzák a korona alatti terület mechanikai vagy vegyszeres művelését;

- kör– vagy sorirányba kissé megnyúlt alapvetület;

- alulról fölfelé haladva csökkenő vastagságú és hosszúságú, elsőrendű elágazások (egyenlő szárú háromszög forma);

- alulról fölfelé haladva az elsőrendű oldalelágazások száma csökken, de ezeknek egymástól való távolsága mindenkor olyan, amely lehetővé teszi a külső és belső részek jó megvilágítottságát és permetlé fedettségét;

- a legalsó elsőrendű elágazások szögállása az erősebb növekedésű alany–fajta kombinációk esetében 30–40o, mérsékeltebb növekedési erély esetén 15—30o;

- alulról fölfelé haladva az elsőrendű oldalelágazások szögállása a vízszintes irányába csökken;

- a fák külső és belső, ill. alsó és felső részein az aktív termő gallyazat életkora jelentősen nem különbözik;

- az adott ültetési rendszerben a fák magassága és a korona szerkezete olyan, hogy nem okoz ön– és sorárnyékolást;

- a fák rendelkezésére álló tér kitöltése után, azaz termőkorban a soron belül a fák közötti tér sűrűsége ne legyen nagyobb mint a fák egyedi sűrűsége.

Termőkaros orsó (18. ábra)

Az orsó korona olyan központi tengellyel rendelkező faalak, amelynek törzse van és a karok, ill. oldalelágazások a sudár körül csigavonal mentén spirálisan helyezkednek el. A közép–, ill. fél intenzív orsóformák jellemzője, hogy közepes növekedési erélyű alanyokon támrendszer nélkül nevelhetők rajtuk a korábbi hagyományos ültetvényekben is termesztett fajták. Elsősorban almatermésűek esetében alkalmazták, de csonthéjasok termesztésére is kipróbálták egyes változatait. Az igazán nagy, almatermesztésünk történetének mindezidáig legnagyobb intenzitásnövekedését az államilag inspirált széles soros telepítési rendszerű termőkaros orsó koronaformájú ültetvények megjelenése jelentette. Az 1960–as években telepített sok ezer hektár almaültetvény jelentős része már jobb minőségű talajra került, az alany a vadalanynál gyengébb növekedésű M4–es volt és a termőkaros orsó koronaforma dominált.

Az átlagosan 7 x 4 m–re ültetett fáknak központi tengelye és azon vízszintesre lekötözött oldalelágazásai voltak. A termőkaros orsó ültetvények 4–5 év után termőre fordultak. A hektáronként 300 körüli fa darabszámmal, ill. ezzel a koronaformával elértük az évenként rendszeres 20–30 tonna/ha körüli termésennyiségeket.

A szedők a gyümölcs 70–80%–át a földön állva elérték és ez 2–3–szorosára növelte a szedési teljesítményt a középmagas törzsű ágcsoportos, ill. szórt állású sudaras fákhoz képest.

A csak vízszintesre való kötözés, ill. a koronaalakító metszés mellőzése miatt a karok vastagodásával egy időben rendkívül elsűrűsödtek a fák. Szinte lehetetlenné vált a napfény és a permetlé behatolása a belső részekbe, a termés – legalábbis annak „minőségi” hányada – a korona külső részére szorult. A vízszintesre lekötözött karok vagy lefeküdtek a talajfelszínre, akadályozva ezzel a talajmunkát, vagy gyakrabban fokozatosan sorvadni kezdtek. Ennek szükségszerű eltávolítása miatt a kezdeti 60 cm–es törzsmagasság 1 m, vagy annál is magasabb lett.

18. ábra. Termőkaros orsó

A termőkaros orsó ültetvényekben szerzett tapasztalatok alapján bebizonyosodott, minden törzses gyümölcsfajra vonatkozóan, hogy a középerős vagy erős növekedésű alanyokon nem szabad a legalsó elágazásokat vízszintesre kötözni, mivel hamar elsorvadnak, csökken a termőfelület. Az alakítás és fenntartás gondjai, sikertelenségei ellenére a termőkaros orsó koronaformájú ültetvények jelentették évszázadunk legsikeresebb művelési rendszerét.

Szabad orsó (19. ábra)

Az 1980–as évek második felében új színfoltként tűntek fel hazánkban az intenzitásnövelést és fajtaváltást célzó szabad orsó koronaformájú almaültetvények. Ezek már új fajtákkal létesültek M26–os és M9–es alanyok alkalmazásával elértük a 800–1000 db hektáronkénti fa számot. A szabad orsó vagy természetes orsó sudaras, szórt vázág–rendszerű koronaforma. A beavatkozás az alakítás időszakában kisebb mértékű, ezért ez a fajhoz, fajtához jobban kötődő, a természetes körülmények között is megfelelő koronát nevelő egyedeken kerülhet előtérbe. A nevelés a termőkaros orsó kialakításához hasonló, de a lekötözés, tehát az oldalelágazások vízszintesre történő lekötözése elmarad.

A szabad és természetes kifejezés az eredeti növekedéshez és a fejlődéshez csupán kismértékű emberi beavatkozás igényét is jelenti. Elnevezését illetően szabad azért is, mert alakítása és fenntartása több szabadságot, lehetőséget ad, nagyobb rugalmasságot feltételez, mint a karcsú orsó esetében.

Szabad, mert kevésbé „karcsú”, mint a karcsú orsó. Szabad azért is, mert nem tartozik a szigorúan intenzív, sokkal inkább a fél intenzív besorolásba. Alul 3–5 oldalelágazás (kar) található, továbbá a központi tengelyen – a karcsú orsótól eltérően – 3–4 karból álló második emeletet alakítunk ki az erős növekedés levezetésére.

19. ábra. Szabad orsó

A szabad orsónál bár törekszünk a kúpos forma fenntartására, nem tudjuk azt tökéletesen megvalósítani. E koronaforma alkalmazásakor nem alkalmazunk támrendszert. A lekötözések, leívelések mellett nagyobb lehetőséghez jut a metszőolló az alakításban és a fenntartásban egyaránt. Ezek kevésbé fogalmazhatók meg olyan receptszerűen, mint a karcsú orsó esetében.

A termőkaros és a szabad orsót jelenleg is széles körben használják az alma és körtetermesztésben, a cseresznye és szilvaültetvényekben egyaránt.

A karcsú orsó (20. ábra)

Az alma, a körte, az őszibarack intenzív koronaformája. Fejlődése a termőkaros orsóból, ill. a szabad orsóból vezethető le. Közös vonásuk az egyetlen központi tengely és az ezen spirálisan eredő nem emeletekbe csoportosított elágazásrendszer. Az elágazások alulról–felfelé haladva fokozatosan rövidebbek. A fa egésze kúp alakú. A kis tenyészterület egyenletes kitöltése és a szomszédos fák közötti kedvezőtlen versengés elkerülése céljából gyenge növekedésű alany–nemes kombinációkból nevelünk karcsú orsót és olyan fajtákból, amelyek a fiatal (1–3 éves) hajtásképleteken teremnek.

20. ábra. Karcsú orsó

A fákat támrendszer mellett neveljük. E célra akár egyszerű huzalos megoldás, akár egyedi karózás is megfelel. A 3–5 m sor– és 1–2 m tőtávolságra ültetett (1200–3300 db/ha) karcsú orsó koronaformájú ültetvényeket tekintjük az intenzitásnövelést célzó olyan ültetvény típusnak, amelyek minél gyorsabb elterjedése oldhatja meg a magyar gyümölcstermesztés legsúlyosabb gondjait. Meg kell jegyezni, hogy az ilyen ültetvényekben a támrendszer az öntözés és az intenzív ápolási technológiák nélkülözhetetlenek.

A karcsú orsó koronaformájú ültetvényekben a fák tőtávolsága az ökológiai adottságoktól, valamint az adott gyümölcsfaj és fajtától függően 1–2 m, a sortávolságot pedig 3–5 m–ben határozzuk meg. A tőtávolság alsó határa közelében a vízszintes, ill. az ahhoz közeli 10–15o–os, a felső határ felé pedig a 30o körüli szögállást tekintjük optimálisnak. Ez esetben fokozott mértékben kell figyelembe venni az adott faj, ill. a fajta növekedési sajátosságait, habitusát, növekedési tulajdonságainak természetes alakulását.

Az erősebb növekedésű és/vagy felfelé törekvő típusú fajok, ill. fajták esetében a 30o–hoz közelítsük és azt is vegyük figyelembe, hogy a 2 m–t közelítő vagy elérő tőtávolság esetén a fajtától függetlenül is növelnünk kell az alsó elágazások szögállását. Így tudjuk leginkább elősegíteni, hogy azokon kiegyenlített számú és termékenységű másod–, harmadrendű növedékek képződjenek, kialakuljon a vegetatív–generatív egyensúly, ezen túlmenően a minél korábbi térkitöltést is elősegíthetjük.

A karcsú orsó alakítása és fenntartása során törekedni kell az alsó és felső koronarészek harmóniájára, a központi tengely dominanciájára, a fa alakjának karácsonyfaszerű, háromszög ill. kúp alakú megtartására. Ezért a nevelés során addig „nem engedjük fölfelé” a fát, ameddig az alsó részek tökéletesen ki nem alakultak. Éppen a fejlett alsó részek jelenthetik a túlzott felmagasodás legfőbb korlátozó tényezőjét.

Szuper orsó (21. ábra)

21. ábra. Szuper orsó

Ez a koronaforma szuper, mert

- az általunk ígéretesnek tartott fasűrűségnél jóval nagyobb hektáronkénti egyedszámot (6–10 ezer db/ha) jelent;

- a fák olyan közel állnak egymáshoz (30–60 cm), ami nem teszi lehetővé, hogy a központi tengelyen a fa élete során végig megmaradó elágazódásokat alakítson ki;

- nagy beruházási értéke következtében a gazdaságossága megkérdőjelezhető (a szuper jelző itt tehát negatív tartalmat hordoz);

- a jelenlegi ismereteink szerint a fák alakjának fenntartása, gazdaságos üzemeltetése hosszú távon elképzelhetetlen.

Szuper orsó V–alak (22. ábra)

22. ábra. Szuper orsó V–alak

A szuper orsó hosszabb ideig üzemeltethető a V–szisztéma alkalmazásával. A 30–60 cm tőtávolságra telepített fákat ellentétes irányba, kb. 60–75o–os szögállásba széthajlítják, szétterelik. Ezáltal jelentős mértékben javul a fák megvilágítottsága az alsó zónában. Így az alsó részeken elsőrendű elágazásokat alakíthatunk ki és tarthatunk fenn. A szuper orsó esetében a korábbi leromlás (termésminőség csökkenés, a fa felső növekedésének túlsúlya) áll szemben a V–szisztéma hosszabb ideig tartó gazdaságos üzemeltetésével, amelyet viszont ront a drágább támrendszer.

Hazánkban mindkét szuperorsó típus – csakúgy mint külföldön – inkább érdekességnek számít mind a rendkívül költséges bekerülése, mind a korlátozott idejű fenntarthatósága miatt. Ugyanakkor egyes speciális esetekben kisebb területeken nem zárható ki az alkalmazásuk.

Nyitott koronák (23. ábra)

A három vagy több vázágas nyitott koronaformáknál a váza, a kehely, a katlan és a tölcsérkorona elnevezést – helytelenül – szinonimaként is használják.

Ezek nagyon hasonlítanak egymáshoz, de a vázágak szögállása és a fák magassága eltérő. Ezek a koronák a rázógépes betakarítású csonthéjas gyümölcsök (kajszi, meggy, szilva, ill. az őszibarack) koronaformái. A nyitott koronaformáknál a rázógépes betakarítás érdekében általában magasabb törzset nevelünk, de a kézi szüretre tervezett ültetvényekben az alacsony törzs is megfelelő lehet.

A nyitott koronák nevelése során a vázágakat lehetőleg a csúcsrügyből neveljük tovább, mert így kapunk sebzési felületektől mentes, folyamatos szállítópályákkal bíró, s a termőfelületet korábban kialakító ágakat. A konkurens hajtásokat időben távolítsuk el és akadályozzuk meg a vázágak leívelődését. Korán termőre forduló gyümölcsfajoknál (mint pl. a kajszi) különösen nagy veszélyt jelent, ha meghagyjuk a gyümölcsöket a kinevelés alatt lévő vázágakon.

Gépi rázásra tervezett magas törzsű, három esetleg több vázágas koronáknál arra kell törekedni, hogy a vázágak egymás felett fejlődjenek és közöttük kellő távolság, minimum 15–20 cm legyen.

23. ábra. Nyitott koronák (váza, kehely, tölcsér)

Gyümölcssövények

A gyümölcssövény az 1950–70–es években a fejlett európai gyümölcstermesztő országok legfőbb koronaformája volt. Nevét onnan kapta, hogy a fák összefüggő növényfalat, vagyis sövényt képeztek. Ezt a napfény megfelelő módon, jól átvilágítja. Az ápolási és szüretelési munkákat ez a koronaforma jelentősen megkönnyíti. Hazánkban jelentős felületen soha nem terjedt el. Ennek oka elsősorban az, hogy a legkevésbé természetes koronaforma, az egy síkba történő mesterséges bekorlátozása jelentős vegetatív túlsúlyt eredményezett, ami a gyümölcs mennyiségének és minőségének egyaránt rovására ment. Az európai országokban is azért tértek át a karcsú orsó és szabad orsó koronaformákra, mert ezeknek a terméshozamuk, a munka termelékenysége és a gyümölcs minősége egyértelműen jobb volt.

Magyarországon az 1970–es években telepített ferdekarú sövények az egyik legnagyobb kudarcát jelentették gyümölcs–, ill. almatermesztésünknek. Az 5 x 3 m–es sor– és tőtávolságra telepített sövény fák megfelelő gyenge növekedésű alany hiányában gyakorlatilag nem fordultak termőre az állandó vegetatív túlsúlyuk miatt. Ezeket az ültetvényeket később ki kellett ritkítani, előbb minden második sort, aztán minden második fát ki kellett húzni, így lehetett biztosítani a megfelelő terméshozamot. Ezzel viszont elveszítettük a nagyobb sűrűségű ültetvények kedvező hatásait. Sövény koronaformák törpe, ill. féltörpe alanyokon létesíthetők alma és körte gyümölcsfajtáknál. Emellett előfordulnak cseresznye– és meggy–telepítésekben gyenge növekedésű alany használata esetén is.

Vízszintes és ferdekarú sövényeket különböztethetünk meg. Vízszintes a Hungária sövény.

A Hungária sövény a termőkaros orsó sövényesített változata. Külön ágemeletei nincsenek, a kialakítás időszakában a lekötözés folyamatos. Az egyes elágazások között 30–40 cm–es a távolság, amelyet 5–6 éves korban 50–60 cm–re ritkítunk. Támrendszert igényelnek. Ha a 2,0–2,5 m magasságot elérték a fák, a sudarat lehajlítjuk vízszintesre vagy eltávolítjuk, a függőlegesen növő vesszőket rendszeresen levágjuk.

Ferdekarú sövény

50–60 cm–es törzsön nevelt sudaras koronaforma ferde vázágakkal. A ferde kar nagyobb növekedési erélyű alany–fajta kombinációk esetén 30–45o–os szöget zár be a vízszintessel, kisebb növekedési erély esetén pedig 15–20o–ot, gyengébb növekedésű alanyokon esetleg vízszintesen is nevelhető.

V és Y alakú sövények

A V alakú sövény törzs nélküli, az Y alakú sövény 60–80 cm–es törzsmagasságú. A vázkarokat a vízszinteshez viszonyítva 60o–os szögben neveljük ki. A meggy perspektivikus koronaformái lehetnek.

7. Gyümölcsösök ápolása

7.1. A termőfelület alakítása és fenntartása

A telepítés után fontos feladatunk a gyümölcsfák és bokrok legkedvezőbb formájának kialakítása, ill. fenntartása. A megfelelő forma lehetővé teszi az optimális mennyiségű és minőségű termések hordozását. A fák növekedésének és terméshozásának harmóniája kialakításához a korai termőre forduláshoz szabályoznunk kell az életfolyamatokat. Ehhez ismernünk kell a legfontosabb élettani eseményeket. A gyümölcstermesztés, hasonlóan más kultúrák gazdaságos üzemeltetéséhez, nem más, mint az élettani ismeretekre alkalmazott tevékenység, vagyis alkalmazott élettan.

A metszés szerepe

A metszés szerepe, jelentősége a gyümölcstermesztés egyes korszakaiban a termelés intenzitása szerint változó, igen eltérő volt. Az árutermelő hagyományos gyümölcstermesztésben a vadalanyú, közepes törzsű, sudaras koronaformák metszésének szerepe, jelentősége igen nagy volt, esetenként meghaladta a többi munkafolyamatét. Az alakító metszéssel hosszú időtartamú (30–50 éves) stabil vázág–rendszerű faalakot, koronaformát alakítottak ki. A termőkorú fákat rendszeres és erős koronaalakító metszéssel kezelték. A gyümölcsfák csökkenő növekedésű és terméshozású életkori szakaszában igen erős ifjító metszésekkel hosszabbították meg a fák életét, terméshozását egyaránt. A középmagas törzsű ágcsoportos, ill. szórt állású sudaras koronákat követő termőkaros orsó nevelésénél kezdetben a metszőollónak szinte semmi szerepet nem tulajdonítottak. Minden oldalelágazást vízszintesre kötöztek le és csak minimális mértékű ritkításra szorítkozott a metszés. Ez hamar megbosszulta magát, a korona elsűrűsödött, a termőzóna, a termés, a korona külső, perifériális részére szorult és az árnyékhatás következtében a korona belseje felkopaszodott. Ezért a metszésnek ismét megnőtt a szerepe, bár korántsem olyan mértékben, mint a korábbi, nagyobb méretű fák időszakában. Ugyanis már középerős növekedésű vagy gyengébb alanyt is használtak, ami csökkentette a fák növekedését, ill. méretét.

Napjainkban a mérsékeltebb növekedésű alanyokon álló kisméretű fákon lényegesen kevesebb metszéssel – gyakran teljes vagy részleges metszetlenséggel – fenntarthatjuk a hajtásnövekedés és a terméshozás harmóniáját. Ennek ellenére nem nélkülözhetjük teljes mértékben, mert anélkül nem tudnánk kialakítani a korona kívánt formáját, nem tudnánk a kívánt térben (magasság– és szélességkorlátozás) megtartani a fákat. Az évjárat sajátosságaihoz igazított optimális rügyterhelést is metszéssel állítjuk be. A minőség javítása, az esetleges erősebb növekedés mérséklése és nem utolsósorban a mechanikai védekezés hatásfokának javítása érdekében a metszés nagyobb hányada a nyár második felére tevődik át. Ha a nyári metszés időpontját és módját a fák kondíciójához (növekedés, gyümölcsberakódás) igazítjuk, a téli metszés egyes években feleslegessé válhat.

A fák koronájának céljaink szerinti kialakítása és fenntartása, tehát a nyugalmi és a vegetációs időszakban történő metszési fogások alkalmazásával történik.

A fák optimális alakjának, formájának kialakítása egy hosszabb távon át érvényesülő előny megteremtését szolgálja, vagyis biztosíthatja:

- a legjobb megvilágítást magassági és mélységi vonatkozásban egyaránt;

- a harmonikusan elosztott, szélsőségektől mentes vegetatív és generatív folyamatokat, végeredményben az egyéb termesztéstechnikai elemek optimális megléte esetén a

- kiváló növényi kondíciót, amely a gyökérfejlődés, így a víz– és a tápanyagfelvétel optimalizációját segítik elő.

Az alakító metszéssel létrehozott optimális koronaforma, tehát egy hosszabb távon megteremtett előny, amelynek érvényesülését a többi termesztéstechnikai eljárással segítjük elő. Ezek között a karbantartó metszés, azaz az évjárati sajátosságokat figyelembevevő, az azokhoz igazodó metszés mértéke és metszés módja játssza a fő szerepet. Az évenként alkalmazandó metszés mértékét és módját a metszés taktikai műveleteinek tekinthetjük, amelyek hatásai a metszés évében, ill. az azt követő év (évek) termésmennyiségére és minőségére közvetlenül és közvetve is hatnak.

7.2. A koronaalakítás elméleti alapjai

Metszéssel alakítjuk ki a fák koronáját és céljainknak megfelelően befolyásoljuk a hajtásnövekedést és terméshozást. A metszés olyan termesztéstechnikai eljárás, amelynek során a gyümölcstermő növényeken különböző mértékű visszametszéseket végzünk, ill. egyes hajtásképleteket tőből eltávolítunk. Segítségével szabályozzuk a növény termőfelületét, termőrész–képződését és gyümölcshozását, elősegítjük a korona jó megvilágítását.

A koronaalakító metszéshez az adott koronaforma főbb jellemzőit, a törzsmagasságot, a sudár helyzetét, a vázágak, vázkarok számát, távolságát, szögállását, a térkitöltő elágazásokat, a korona szélességét, magasságát ismerni kell, s az alakító metszést annak megfelelően kell elvégezni.

A vesszők visszametszése

A metszés mértéke a vesszők visszametszése és a gyümölcsfák koronájának ritkítása, ifjítása szerint csoportosítható. A metszetlen vesszőhöz viszonyítva, hosszú, középhosszú, rövid és igen rövid metszést különböztetünk meg (24. ábra).

24. ábra. A visszametszés mértékének hatása a kihajtásra

A metszetlen vesszőknek rendszerint csak a csúcsrügyéből és a közvetlenül alatta levő oldalrügyeiből képződik gyenge vagy középhosszú hajtás. A vessző felső részének oldalrügyeiből rövid szártagú termőrészek fejlődnek az alsó rügyek pedig nem hajtanak ki.

A vesszők hosszú visszametszésekor (kb. az1/3–át távolítjuk el) a végálló és oldalrügyekből hosszú vagy középhosszú hajtásokat kapunk. A vessző alsó oldalrügyeiből középhosszú vagy rövid hajtások, termőrészek képződnek.

A vesszők rövid visszametszésekor (2/3–át metsszük le és 1/3–a marad meg) a végálló és az alatta lévő oldalrügyekből erős növekedésű hosszú hajtásokat kapunk. Minden rügy kihajt, a termőrész berakódás azonban elmarad.

A vesszők túlzottan rövid visszametszése (az alsó fejletlen rügyekre 0,5–1,0 cm hosszú) rövid szártagú termőrész–képződést eredményez.

A mai kor gyümölcstermesztésében kerüljük a vesszők rövid visszametszését. Még az alakító metszésnél is ha szükséges csak hosszú vagy középhosszú vessző visszametszésre lehet esetenként szükség. A túlzottan rövid visszametszéssel az oldalvesszők egy részének tőből való eltávolítása helyett a termőrész–képződést segítjük elő és a korona vázágának a felkopaszodását csökkentjük. Emellett a rövid csonkra történő visszametszésnek kedvező növényegészségügyi hatásai is lehetnek. A csonk nélküli sebeken megtelepedő kórokozók (baktériumok, gombák) szinte azonnal bejuthatnak a fák szállítópályáiba, előidézve az egész fa gyors károsítását. A befásodó csonkokon át ez kevésbé, vagy nem lehetséges.

A korona ritkítása

A gyümölcsfák metszésekor a koronaritkítás, a termőrész ifjítás során gyenge, középerős és erős metszést különböztetünk meg.

A termőegyensúlyban lévő középerős hajtásnövekedésű laza, szellős koronát jó termőrész–berakódás és rendszeres kielégítő terméshozam esetén csak mérsékelten gyengén metsszük. A mérsékelt gyenge metszés a vízhajtások, a vesszők, esetleg a gallyazat kismértékű tőből történő ritkítását, ill. visszametszését jelenti.

A középerős metszéssel, vagyis a vesszők, a gallyazat és az ágak közepes erősségű ritkításával a hajtásnövekedést, ill. a termőrész–képződést serkentjük, a korona elsűrűsödését megakadályozzuk és elősegíthetjük a termőegyensúly kialakulását, ill. fenntartását.

Az erős metszést a vesszők, gallyak, ágak visszavágását, eltávolítását a mai gyümölcstermesztésben alig vagy egyáltalán nem alkalmazzuk. Nem várjuk meg ugyanis a fák elöregedését, a gyümölcs elaprósodását, a növekedés drasztikus visszaesését, mivel hamarabb húzzuk ki a fáinkat.

7.3. Karbantartó metszés

Termőre fordulás után évenként szükségszerűen változó mértékű metszéssel tartjuk fenn a gyümölcsfák és bokrok magasságát, szélességét, az optimális hajtásnövekedést, az egész fa kedvező megvilágítottságát, az egyenletes gyümölcsberakódást, a kiegyenlített gyümölcsminőséget (méret, szín), valamint a korona minden részének jó permetezhetőségét. A karbantartó metszés legfőbb célja minden esetben a korona alakjának fenntartása, a rendelkezésre álló tér maradéktalan kitöltése és az abban történő benntartása. Az évenként alkalmazandó metszés mértékét, metszés módját, a metszés taktikai műveleteinek tekinthetjük, amelyek hatásai a metszés évében, ill. az azt követő év (évek) termésmennyiségére és minőségére közvetlenül és közvetve is hatnak.

A metszés mértéke (erős, közepes vagy gyenge), módja (visszametszés vagy ritkítás) és ezek különböző kombinációja szükségszerűen eltérő a különböző évjáratokban, amely függ:

- az előző év kondícionális viszonyaitól, amelyek

- a fák növekedésének és termésének mérhető és látható eltéréseiben nyilvánulnak meg.

A metszés előtt minden évben alaposan szemrevételezzük a fákat, bokrokat és válaszoljuk meg az előző évre és a fák állapotára vonatkozó fontos kérdéseket.

- Milyen volt az előző évi termés (mennyiség, minőség, méret színeződés)?

- Milyen volt a hajtásnövekedés (vesszők száma, hosszúsága, vastagsága)?

- Milyen a rügyberakódás (rügyek száma, mérete)?

- Milyen a rügyekben lévő virágzatok aránya?

- Milyen volt az előző évi növényvédelmi helyzet, a fák általános kondíciója?

A fenti kérdésekre adott válaszok és a fák látványa alapján több variáció lehetséges.

- A termőrészek nagy százalékban virágot tartalmaznak, a fajtára jellemző átlagos vagy hosszabb, vastag erős vesszők. Ez az állapot egy előző évi, a harmonikusnál kevesebb termést, jó kondíciót valószínűsít. Az alkalmazandó metszés gyakorlatilag minden gyümölcsfaj esetében egy közepes erősségű koronaritkítás.

- Fejletlen, kevés virágzatot tartalmazó rügyek, vékony, rövid, fejletlen vesszők. Ez az előző évben vagy túlzottan nagy termést, vagy tápanyag– és víz–ellátottsági hiányosságokat, esetleg technológiai hibákat feltételez. Ilyen esetben az alkalmazandó metszés részletgazdag, a fa minden részére, minden képletére kiterjedő, igényes, rügykímélő, vesszőritkító metszés.

A felsorolt két szélsőségen kívül sokféle, az ültetvény sajátosságait figyelembe veendő szempont érvényesülhet, amelyek mind befolyásolják a célszerű metszésmódokat.

Későbbi termőkorban, ha a gyümölcsméret csökkenni kezd, egyre rövidebbre kell metszenünk az oldalképleteket. Az idősebb termőgallyazatot rövidítsük meg, de soha ne távolítsuk el tőből, mert az a rész felkopaszodhat. Ez az ifjító metszés kedvezően befolyásolja a gyümölcs méretét.

Az évenkénti metszés során törekedjünk a fa kialakított formájának fenntartására, azaz a fa célszerű alakját rontó

- túlzott hosszúságú oldalelágazások megfelelő visszakurtítására;

- a lecsüngő, belső részeket árnyékoló termőgallyazat ritkítására és visszavágására.

Az évről–évre megfelelően alakított, ill. fenntartott fák könnyen áttekinthetőek, az egyes metszési fogások mechanikusan ismételhetőek, ill. a karbantartó metszés szükségszerű elemei könnyebben meghatározhatóak. A metszés ilyen „uniformizálása” a fák kondíció– és méretbeli kiegyenlítődését az egyenletes terméshozást segíti elő.

7.4. A metszés időpontja

A gyümölcsfák metszésében korábban a nyugalmi időszakban végzett fás metszés volt kizárólagos. Ezt lombhullástól rügyfakadásig –5oC feletti hőmérsékleten lehet végezni. A –5oC–nál hidegebbet a dolgozók és a fák sem bírják. A gyümölcsfák ágainak héjkérge a test melegétől felmelegszik és fagyfolt keletkezhet. Nyugalmi időszakban jobban meg lehet állapítani a hajtásnövekedést, termőrész–berakódást és a korona sűrűségét.

A zöldmetszéshez a vegetációs időszakban alkalmazott különböző metszési beavatkozások tartoznak. A rügyfakadás utáni metszés, a zöldválogatás, a hajtások visszacsípése (pincírozás) és a nyári zöldmetszés a jelentősebb vegetációs időszakban végzett metszések. A rügyfakadás utáni metszést a fiatal fák koronaalakító metszésénél célszerű alkalmazni. Termő fák esetében olyan évjáratokban lehet kedvező hatású, amikor jelentősebb téli fagykár sújtotta az ültetvényeket, amely a kambium részleges elhalásában, barnulásában nyilvánul meg. Ilyenkor a metszés késedelme almatermésűeknél zöldbimbós fenofázisig, más gyümölcsfajoknál egy erőteljes rügyduzzadásig, rügyfakadásig, előnyösen befolyásolja a kambium regenerálódását a nagyobb számú rügy auxin szolgáltató hatása eredményeként.

A hajtásválogatás a fölösleges hajtások egy részének eltávolítása, kiválogatása az alakító metszés részét képezi. A zöld válogatás almatermésűeknél június 2. felében javasolható. A vezérhajtások alatt az iker– és mellék–vezérhajtásokat, ill. a vázágak, vázkarok közötti sűrűsítő hajtásokat már a hajtásválogatással el lehet távolítani.

A hajtásvisszacsípés (pincírozás) részben a kedvezőtlenül elágazódó fajták elágazódásra kényszerítését eredményezheti, részben pedig későtavaszi fagykárok esetén a hajtáscsúcsok növekedésének átmeneti kikapcsolásával a júniusi hullás mérséklésében játszhat szerepet. A hajtásvisszacsípést többször is meg lehet ismételni. Ez a munkaigényes beavatkozás az intenzív ültetvények egyik munkafolyamatának tekinthető.

Nyári metszés

A leggondosabb alakító– és karbantartó metszés ellenére is törvényszerű, hogy céljainknak nem megfelelő számú és irányú növedékek képződnek. Ezek az elsősorban perifériális helyzetű hajtások rontják a korona egyenletes megvilágítását, másrészt akadályozzák a permetlé kiegyenlített fedettségét, vagyis rontják a növényvédelem hatékonyságát. A nyári metszéssel csökkenthetjük e kedvezőtlen hatásokat, ezáltal a gyümölcs minőségét is javíthatjuk. Olyan évjáratokban célszerű végezni, amikor a fák gyümölcsberakódása a harmonikustól elmarad, ill. egy korábbi gyümölcsritkítással azt a lombozattal arányos mértékűre állítottuk be. A nyári metszés elvégzésének fontos feltétele a lombozat kiváló egészségi állapota (kórokozók vagy kártevők által nem károsított asszimiláló lombfelület). A túlzott gyümölcsterhelés vagy nyári aszályok által sújtott mérsékeltebb növekedésű és lombozatú, esetleg kártevők által károsított lombfelület metszéssel történő további csökkentése viszont mind a gyümölcs minőségét (méretét), mind a következő évi termést negatívan befolyásolhatja.

A nyári metszés az esetleg korábban el nem távolított vízhajtások, valamint a függőleges perifériális helyzetű hajtások eltávolításán kívül csak 1–2 éves vesszők és gallyak visszametszését és ritkítását célozza. Az ennél idősebb képletek eltávolítása már terméscsökkentő hatású lehet. Minél erősebb növekedésű alany–fajta kombinációjú fákat metszünk, annál jobban vigyázzunk a hajtásképletek csonkmentes eltávolítására. Az ilyen fákon a nyári csonkok, különösen a vastagabb képletek csonkjai jelentik a következő évi felesleges hajtásképződés (vízhajtások) gócait. A hajtásokat ritkítsuk, azaz semmilyen visszavágást ne végezzünk a nyár folyamán. A hajtásvisszametszés ugyanis az évjárattól, a fajtától és a hajtás helyzetétől függően „kiszámíthatatlan” erősségű növedékeket eredményezhet a következő évben.

A nyári metszés optimális időszaka akkor kezdődik, amikor a fák hajtásainak zöme csúcsrügyben záródott. Ez függ a különböző gyümölcsfajok növekedési erélyétől, ill. csúcsrügyben záródási hajlamától. Általánosságban megfogalmazható, hogy a körtét július közepén, az almát – fajtától függően – július végétől szeptember eleje–közepéig, a csonthéjas gyümölcsűeket – elsősorban a meggyet és cseresznyét – közvetlenül a szüret után, a szilvafajták erősebb vízhajtásait és felesleges hajtásait július és augusztus hónapokban, az őszibarackot pedig június végén, valamint augusztus hónap folyamán célszerű megmetszeni.

Az optimális időben, mértékben és módon végzett nyári metszés az almatermésűek gyümölcseinek és a fa belső részeinek jobb megvilágításával, az érésmenet lassításával

- javítja a gyümölcs tárolási minőségét (tárolhatóságát);

- fokozza a megfelelően színeződött gyümölcsök arányát;

- egyes években javítja a következő évi gyümölcskötődés esélyeit, végeredményben fokozza a termésbiztonságot;

- csökkenti a következő évi hajtásnövekedést, ill. korábbra hozza a következő évi hajtások csúcsrügyben záródását, amely az aszály elleni védelem egyik kritikusan fontos tényezője;

- javítja a permetezhetőséget (permetlé–borítottságot).

Meggy ültetvényekben a szüretet közvetlenül követő időszakban július elejétől – július közepéig végzett metszés eredményezte a legkedvezőbb hatásokat, amely a virágrügyek nagyobb számának képződésében és a következő évi lényegesen nagyobb termés mennyiségében mutatkozott meg.

Erősen növekedő szilvafajták esetében a téli metszés során mindenképpen eltávolítandó képletek augusztusi levágása javítja a gyümölcs méretét, színeződését és csökkenti a következő évi metszés munkaszükségletét.

A kajszi nyári metszésének elvégzésére a július hónap a legmegfelelőbb, amely a korábbi évtizedekben Sitt–metszés néven volt ismert, viszont az utóbbi években erről teljesen megfeledkeztünk.

A bogyós gyümölcsűek nyári metszése a gyümölcsszüret utáni időszakban minél korábban célszerű. A ribiszkeféléknél és a köszméténél elvégzett felesleges, ill. elöregedett tősarjak eltávolítása a megmaradó részek vízellátottságát segíti elő, a vízfogyasztás mértékének csökkenésével. Ugyanez vonatkozik a málna felesleges sarjainak eltávolítására is.

7.5. Metszést kiegészítő eljárások

A hajtáshelyzet megváltoztatása

A függőleges irányú hajtások vízszintes vagy ahhoz közelítő leívelése, lehajtása, a vesszők kitámasztása az alakító metszés, ill. a termőre fordulás gyorsításának eljárásai.

A hajtáshelyzet megváltoztatás biológiai alapja, hogy a függőleges a vízszintessel 45o–os, 30o–os szöget bezáró elágazások a vízszintes helyzetűek és a függőlegesen lehajlított, ill. leívelt hajtásképletek hajtásnövekedése és termőrész–berakódása között igen jelentősek a különbségek (25. ábra). A függőleges helyzetű, csúcsrügyéből tör elő a legerősebb hajtás. Ezt követik az alatta levő oldalrügyekből keletkezett hajtások. A vessző alapja felé fokozatosan csökken a hajtásnövekedés erélye és növekedik a hajtások elágazásának szöge. Ez a hajtásnövekedési sajátosság a csúcsdominanciával, az auxin–képződéssel magyarázható.

25. ábra. A hajtáshelyzet hatása a növekedésre

A vízszintessel 45o–os szöget bezáró helyzetű vesszők növekedési sajátossága hasonló a függőlegesekéhez, csak itt a vesszők felső oldalán hosszabb hajtások keletkeznek. A vízszintessel 30o–os szöget bezáró vesszőkön csúcs és alapi hajtásnövekedési dominancia figyelhető meg. A középső rész felé haladva csökken a hajtásnövekedés erélye és növekszik a termőrész–berakódás.

A vízszintes helyzetű vesszők csúcsrügyéből rövid hajtás tör elő, a vessző felső rügyei végig kihajtanak, ezekből rövid termőrészek fejlődnek.

A függőlegesen leívelt vesszők csúcsrügyéből szintén rövid hajtás keletkezik, s a vessző végéig berakódik termőrészekkel. A leívelés felső részén azonban 1–2 hosszú hajtás tör elő. A gyümölcstermesztésben a hajtáshelyzet és a hajtásnövekedés biológiai összefüggését a hajtáslekötözéskor a vázágak, vezérvessző kitámasztásakor, a termőkorú fák ágainak természetes leívelődését, termőrész–képződését pedig a metszéskor hasznosítjuk. Minél fölfelé törőbb habitusú egy korona, annál erősebb a hajtásnövekedése, ezért az elágazott ágakat és gallyakat egy–egy vízszintes helyzetű vagy vízszinteshez közel álló vesszőre vagy gallyra metsszük vissza.

Sebkezelés

A metszés során – annak mértékétől függően – különböző mennyiségű és méretű sebet ejtünk a fákon. Ezáltal hosszabb–rövidebb ideig szabad utat nyitunk a kórokozók és kártevők megtelepedésének. A sebzéseknek mindig kísérője az erős hajtásképződés. A kisebb méretű sebek sok esetben már 1 év alatt begyógyulnak, a nagyobbak gyógyulásához viszont évek szükségesek. A lassan, vontatottan gyógyuló sebek bekorhadása, kiszáradása gyakori jelenség. Mindkét esetben nagy a gombák és baktériumok fertőzésének lehetősége, ami sok komoly gondot okozhat a későbbiek során. Nagy jelentősége van tehát a sebek sebkezelő anyagokkal (Cellcid, Fixpol, Vulneron, fasebkátrány, stb.) történő beecsetelésének.

7.6. Egyéb ápolási eljárások

Hajtáscsavarás

Gyakran előfordul, hogy egy–egy – céljainknak nem megfelelő helyzetű – hajtás kiugróan erősen növekszik, rontva a környezetében lévő hajtások fejlődési esélyeit.

Ha eredésük közelében nincs alkalmas helyettesítő hajtás, eltávolításuk a nyári vagy téli metszés során nem célszerű, mert csak az adott rész felkopaszodását siettetnék. Ilyen esetben a 30–40 cm–es hajtáshossz elérésekor a hajtást alapjánál fogva csavarjuk meg. Ez segíti a növekedés gyengítésében és az adott képlet vízszintes helyzetbe történő irányításában kötözés nélkül. A csavarással megszüntetjük a háncsrészek folytonosságát (a fás rész károsodása nélkül), ami egyfajta gyenge gyűrűzés hatásának felel meg. A fásodott háncs folytonosságának megszüntetése a hajtás addigi stabilitásának gyengülését eredményezi, így leívelődik a vízszintes irányába és abban a helyzetben stabilizálódik.

A főként hosszanti irányú repedések, kis sérülések igen gyorsan begyógyulnak. Az így vízszintes helyzetbe került hajtások „roppantott” szakaszai vastagabbak, mint az egyszerűen hasonló helyzetbe lekötözött hajtások. Az enyhe gyűrűzés hatás növeli az oldalrügyekben a virágképződés lehetőségét is.

Hajtásmegtörés

Célszerű lehet egy–egy erősebb, függőlegeshez közeli irányú árnyékoló, fásodott alapú hajtást a tenyészidőszak második felében (a csúcsrügyben záródást követően) egyetlen mozdulattal az alapja közelében úgy megtörni, hogy a fás rész folytonossága nagy felületű, szilánkos töréssel megszakadjon, de a háncs, ill. annak egy kis része épségben maradva az alappal összeköttetésben a fán maradjon. Ezt elsősorban olyan években célszerű alkalmaznunk, amikor a korona kívánt alakjának fenntartása mellett növekedést gyengítő hatást is el akarunk érni.

Az igen nagy felületű nyílt sebek gyógyulása azonnal megkezdődik, amihez a közeli növedékek adják az asszimilátumot. Így közvetve csökkentjük a fa asszimilátum bőségét, azaz az egyensúly megteremtését segíthetjük elő. A letört képlet alapján gyakran virágzatot tartalmazó dárda képződik, ill. ha túl korán történik a beavatkozás (az aktív növekedés időszakában), erős hajtásképződés is előfordulhat.

A szakított hajtást vagy eltávolítjuk a téli metszés során, vagy ha a forradás tökéletes, akár meg is hagyhatjuk esetleges termést hordozó alapként.

Gyűrűzés

A túl erős növekedés csökkentésére, ill. ezzel arányosan a termőalapok növelésére évszázadok óta alkalmazott eljárás, amely a háncsrész folytonosságának átmeneti vagy tartós megszakításával a gyűrűzés fölötti koronarész asszimilátum bőségét időzi elő. A tenyészidő kezdetekor célszerű vékony, rozsdamentes dróttal a kívánt koronarészt (törzs, esetleg oldalelágazások) meggyűrűzni nem túl erős szorítással. Ősszel feltétlenül el kell távolítanunk a drótot, mert olyan mértékben beékelődhet a vastagodó képlet háncsába, hogy később már nem, vagy csak nehezen távolítható el.

Túlzottan erős növekedés esetén a gyűrűzés önmagában más növekedésgyengítő beavatkozás (hajtásmegtörés, csavarás, nyári metszés, öntözés és tápanyagmegvonás, stb.) nélkül nem hoz látványos eredményeket, ugyanakkor egyike a növekedést gyengítő beavatkozásoknak, amelyek alkalmazása néha szükségszerű lehet.

8. Gyümölcsösök talajművelése

A talajművelés célja, feladata

A gyümölcsösök talajművelésének legfontosabb célkitűzése a talaj kedvező fizikai, kémiai és biológiai állapotának megteremtése és annak folyamatos fenntartása.

A gyümölcsösök talajművelésének közvetlen feladatai a következők:

- a talaj szerkezetének megőrzése és javítása, a talajtömődöttség megszüntetése

- a talaj szervesanyag–tartalmának és mikrobiológiai aktivitásának növelése

- a talaj vízgazdálkodásának javítása, a víz befogadása és megtartása

- a tápanyagok kedvező körforgásának, mobilitásának és feltáródásának biztosítása

- a gyökérfejlődés, a víz– és tápanyag–felvételi aktivitás elősegítése

- a trágyafélék kijuttatása és bedolgozása

- a gyomnövények konkurenciájának csökkentése

- a gyümölcsös mikroklímájának kedvező alakítása

- a defláció és erózió elleni védelem

- a termesztéstechnológiai műveletekhez egyenletes és járható talajfelszín biztosítása

A környezetkímélő talajművelés követelményei (talajművelési rendszerek, eszközök, időpontok helyes megválasztása)

Az integrált, környezetvédelmi érdekeket is szem előtt tartó gyümölcstermesztésben a talajművelés célja elsősorban a gyümölcsös ökológiai stabilitásának fenntartása anélkül, hogy a termés mennyisége (jelentősen) csökkenne.

Gyümölcsültetvény telepítésekor el kell döntenünk, hogy az adott termőhelyen annak talajművelési rendszere milyen legyen:

- gyepesített sorközű

- ugarművelésű sorközű, vagy

- a kettő kombinációja.

Gyepesített sorközű talajművelés

Nyugat–Európából került hazánkba. Mivel a mi kontinentális klímánk alatt a víz hiánya meghatározó lehet, a gyepborítású talaj víztartalma pedig átlagosan 20%–kal kisebb, mint az ugarművelésű talajé, ezért a gyepesített sorközű művelés alkalmazásánál a várható előnyökkel szemben az esetenkénti vízhiány kockázatát kell szembesíteni. Ezt a gyümölcsfaj, a gyep vízigényének és a csapadék mennyiségének, eloszlásának együttes figyelembevételével lehet mérlegelni. A sorközi gyep 150 mm/év körüli vízfogyasztással jár. Az ország területei az 50 éves átlagcsapadékok alapján jelentősen különböznek (500–800 mm/év), de nagyobb részén csak 600 mm alatti a csapadék. Ebből következően füvesítésre elsősorban öntözés mellett lehet gondolni a fák jelentős teljesítmény–csökkenése nélkül. Mindezek mellett természetesen figyelembe kell venni a talaj tulajdonságait is, illetve számos ültetvény szerkezetre vonatkozó sajátságot is. Ennek megfelelően

- minél világosabb színű a talajunk,

- minél sűrűbb a térállás,

annál inkább meg kell fontolni a sorközök gyepesítését, illetve annál inkább fontos, hogy biztosított legyen a gyümölcsös esetenkénti öntözhetősége.

A sorközök gyepesítése ugyanakkor alapvető gondjainkat oldhatja meg. A tavaszi– őszi csapadékos periódusban ugyanis annyira meglágyulhat a gyümölcsös talaja, hogy lehetetlen a gépek használata. Ennek az lehet a következménye, hogy tavasszal sorsdöntő permetezést nem tudunk végrehajtani, ősszel pedig a szüreti és gyümölcsszállítási munkák elvégzése lesz akadályozott. Ilyen adottságok mellett a gyepesítés a gyümölcsös kezelhetőségének alapfeltétele. A fentiek szerint tehát

- minél sötétebb színű és

- minél agyagosabb

a gyümölcsös talaja, annál parancsolóbban jelentkezik a gyepesítés szükséglete, különösen mélyebb fekvésű területeken.

Lejtős területen az erózió elleni védekezés is lehet a gyepesítés indoka.

Gyepes művelés esetén indokolt 30–50%–kal több N–műtrágyát adagolni.

Gyepesített területen (talajlazítások híján) a keréknyomban 1 m–nél mélyebben is annyira összetömörödhet a talaj, hogy a gyökerek számára átjárhatatlanná válik. Ezért talajtípustól és gyepesítéstől függően a mélylazítás elvégzése szükséges lehet. Legjobb, ha homokon 4–6 évenként, vályogon 2–3 évenként elvégezzük a mélylazítást legalább a keréknyomban, de inkább a teljes területen.

Ugar–művelés

Kontinentális klímánk alatt jelenleg ez a talajművelési rendszer az uralkodó. A spontán gyomvegetáció ugar művelés mellett is eléri (időben és térben) a 30–50%–ot, a különbség csak az, hogy gyepes művelés mellett az évelő fűfélék állandó borítása valósul meg. Ugar típusú művelés ott alkalmazandó, ahol a természetes és kiegészítő vízellátás (együttesen 500–700 mm alatt /év ) nem teszi lehetővé a gyepesített sorközt.

A „tökéletesen” megvalósított ugarművelés nem lehet a gyümölcstermesztő célja. Ennek nemcsak az az oka, hogy túlzott költségekkel járna, hanem az is, hogy a talaj élővilága teljesen elszegényedne. A növények gyökérzetén élő különböző mikroorganizmusok fajgazdagsága a vegetáció fajgazdagságától függ. Így a soknövényű gyümölcsös talajában kialakulhat egy sokfajú mikroorganizmus flóra, ahol a mikroorganizmusok egymás életterét kölcsönösen korlátozzák, megakadályozva bármelyik faj túlzott, egyoldalú felszaporodását. Azokon a talajokon viszont, ahol évtizedekig csak a gyümölcsfa gyökerei élnek az egyensúly eltolódhat, és az így kialakult mikroflórában nagy számban jelenhetnek meg olyan fajok is, amelyek ártalmasak az almára. Ilyen módon alakul ki az un. talajuntság jelensége is. Mindezeket figyelembe véve ugarművelésű gyümölcsösben is meg kell engedni a talaj időszakos elgyomosodását, a gyomos periódusokat azonban úgy kell időzíteni, hogy a gyomosodás hátrányait elkerüljük. Ennek megfelelően lehetőleg gyommentes legyen a gyümölcsös talaja azokban a száraz időszakokban, amikor a gyümölcsnek fontos a víz.

Bármelyik talajművelési rendszert alkalmazzuk, mindkettőnél hagyjunk egy vegyszerrel vagy sekély mechanikai műveléssel gyommentesített facsíkot. Ez a törzs két oldalán 50–50 cm széles sáv védi a törzset és a törzs közelében sekélyen elhelyezkedő gyökereket a gépek és eszközök roncsoló hatásától. A környezet megóvása érdekében a facsík gyommentesítésére minél kevesebb vegyszert használjunk, a használt szerek pedig kizárólag „zöld” szerek (pl. glifozat, glifozat–ammonium) legyenek.

A művelési mélység a facsíkban a sűrű és felszínközeli gyökérzet miatt korlátozott.

A facsík takarása

A facsík gyommentesítésére előnyösen alkalmazható a szervesanyagokkal vagy fóliával történő takarás. Hagyományos takaróanyagok a szalma, vagy a csökkent értékű széna, újabban a faforgács vagy a fakéreg zúzalék. Közel azonosan előnyös hatásaik mellett különbséget jelent, hogy a szalma (vagy a sorközből lekaszált és facsíkra terített fű) alatt kedvezőtlenül feldúsul a talaj káliumtartalma. A fahulladékok lebomlása lassúbb, és nem közömbös, hogy használatukkor kisebb a mezei pocok megtelepedésének veszélye, mint egyéb takaróanyagok esetében.

A műanyag síkfóliák valamennyi, a talajtakarástól várt hatást biztosítják. Különösen előnyösek a szövetszerű fóliák, amelyek a csapadékvizet átengedik. Ilyen típusú takaróanyagot agroszövet néven az utóbbi években Magyarországon is gyártanak. A műanyagból készült fóliák használatát rövid élettartamuk korlátozza. Az UV–sugárzással szemben ellenálló, hosszú ideig használható fóliák beszerzési ára viszont magas.

Takaróanyagként mindezeken kívül használható még újrafeldolgozott papír, különböző komposztok, vagy komposztált szilárd hulladék.

A talajművelés időpontjának helyes megválasztása

A talajművelő eszközök munkaminősége és a talajra gyakorolt előnyös hatásuk miatt a talajmunkát kedvező talajnedvességi állapotban kell elvégezni. A homoknál nem olyan lényeges, de a homokos vályog, vályog talajokat a szabadföldi vízkapacitás (VK) és a holtvíztartalom (HV) közti, míg az agyag és nehéz agyag talajokat szűkebb tartományban, a VK és HV közti közepes nedvességi állapotban lehet jól művelni. (A szükségből ekkor végzett tárcsázás vagy talajmarózás talajszerkezet károsító hatása is kevésbé érvényesül.)

A talajtömörödés mérséklése érdekében az időponthoz erősen nem kötött gépi munkákat száraz talajfelszín esetében vagy fagyos talajon kell végezni.

A facsík– és sorközművelés idejének helyes megválasztásához egyaránt hozzátartozik, hogy a cserebogár rajzás idején vagy közvetlenül megelőzően nem ajánlatos az ilyen munka, mert a frissen művelt föld szaga vonzó lehet a tojásrakó nőstényekre.

A talajművelési eszközök helyes megválasztása

Mellőzni, illetve korlátozni kell a talajszerkezetre előnytelen tárcsát, talajmarót, a kedvezőtlen talajfelszín alakítás miatt és egymás után többször azonos mélységben szántva a művelési mélység határán tömörödést okozó eke használatát. Előnyben részesítendő a talajkeverő műveléshez az ásógép, amely 20–40 cm–es mélységben tud dolgozni és kevésbé forgató típusai is vannak.

Az erőgép esetében a talajtömörödés mérséklése érdekében a kisebb önsúly és az alacsonyabb keréknyomás az előnyös.

Egyéb talajművelést befolyásoló tényezők figyelembevétele gyümölcsösökben

A talajművelést befolyásoló tényezők, mint a domborzat, a talajtulajdonságok, a telepítési rendszer lehetőségei, ill. a gyökérzet sajátosságai országunkon belül is sokféleképpen kombinálódhatnak. Az egyes tényezőkkel kapcsolatban a következő feladatok és célkitűzések megoldására kell különös gondot fordítani:

Domborzat

Domborzat szempontjából elsősorban a lejtős területek igényelnek több figyelmet a talajművelés terén. Ezeken a területeken a talajművelés alapvető szempontjai mellett az ép talajszelvény fenntartása, illetve az erózió, a csonka szelvény további pusztulásának, a kedvezőtlen réteg felszínre kerülésének megakadályozása, az altalaj javítása a fő cél.

A talaj kötöttsége, agyagtartalma

A homok, vályog és agyag talajokon a termékenység megőrzése és javítása más–más megoldást kíván:

Homok talajon bár legtöbbször nem jelent problémát a levegőtlenség, az egyszeri 70–80 cm–es altalajlazítás mégis előnyös hatású lehet. A homok termékenységének javítására szerves– és ásványi kolloidok talajba juttatása szükséges. Olyan mélységű talajművelést kell alkalmazni, amely biztosítja a bedolgozandó anyag fő gyökérzónába (20–60 cm) való juttatását, hiszen a csak felső rétegbe keverés nem hozza meg a kívánt eredményt, vagy egyenesen hátrányos lehet a vízgazdálkodásra. Telepítés előtt a mélyforgatásos vagy a réteges altalajtrágyázás, míg a meglévő gyümölcsösben az ásógépes bedolgozás a megfelelő.

A tápelemek kilúgozódásának elkerülésére ugyanakkor a nitrogén és kálium műtrágyákat csak sekély talajműveléssel szabad bekeverni.

A vályog, ill. homokos vályog talajok a legkedvezőbbek a különböző gyümölcsfajok számára. Ezért ezeknél a termékenység fenntartása, a talaj szerkezetességének megőrzése, javítása a fő cél.

Agyag talaj esetén telepítés előtti mély talajelőkészítés szükséges, de a humuszmentes altalajból maximum 10–15% keverhető a felsőbb réteghez. Ezt is nagyadagú szervesanyag használatával ellensúlyozzák. Az altalaj lazítására 2–4 évente van szükség. A talajművelés szempontjából a kedvező nedvességtartomány itt a legszűkebb, de itt a legnagyobb jelentőségű ennek betartása. A szárazabb föld esetén rögös, hantos lesz a talaj. A hantokon belül nem változik a talaj porozitása, viszont még jobban kiszárad, megkeményedik. A talajjavítás céljából ilyenkor adagolt anyagok nem tudják kifejteni hatásukat. A felszíni művelésre ilyen körülmények között alkalmazott talajmaró vagy tárcsa kíméletlenül porosít, talajszerkezetet rombol. A kívánatosnál vizesebb talajon szintén elmarad a lazító hatás, vagy esetenként tömörödés áll be.

A talaj kémhatása

A talaj kémhatását, mint befolyásoló tényezőt tekintve legdöntőbb, hogy a gyümölcsfaj igényéhez igazodva kell telepíteni, illetve a fajt megválasztani.

Ha a talaj szódalúgossága 0,05%–nál magasabb, nem alkalmas telepítésre. A talajművelés szempontjából a mésztartalom miatt lúgos talajokon fontos lehet, hogy az adagolt trágyákat (istálló– és műtrágya) kiszórásuk után minél hamarabb sekély talajmunkával be kell dolgozni a légköri nitrogén veszteség elkerülése végett.

Savanyú talajokon a meszező anyag kijuttatásának módja lehet fontos. Szakmailag és környezetbarát megoldás miatt is az a kedvezőbb, ha ez a beavatkozás nem sokk–szerűen, hanem fokozatosan, több lépcsőben és minél komplexebben éri a talajt. A meszező anyagot minél egyenletesebben kell elkeverni a talajjal. A telepítés előtti első adagot 15–20 cm–es bemunkálás után 60 cm–ig forgassuk be. A további mész dózisokat (telepítés előtt vagy után) elég középmélyen, sekélyen beművelni.

9. Tápanyaggazdálkodás

9.1. A tápanyaggazdálkodás feladata és jelentősége

A gyümölcstermő növények tápanyagellátottságának megítélése a termesztés ellentmondásokkal teli, egyik legvitatottabb területe. Miközben bebizonyosodott, hogy a termesztett növények túlnyomó többsége a tápelemek kínálatának finom változásaira is nagy terméskülönbségekkel reagál, a gyümölcsfáknál évtizedekig folytatott alapos kísérletek során is csak ritkán jelentkezett egyértelműen a tápanyagutánpótlással kiváltott terméskülönbség. Vajon miben gyökerezik ez az ellentmondás,amikor az általános növényélettani és agrokémiai törvényszerűségek a gyümölcstermő növények esetében is azonosak? Ahhoz, hogy ezt az ellentmondást megértsük, szükség van némi betekintésre a gyümölcstermő növények táplálkozás–fiziológiai sajátosságaiba.

- A gyümölcsültetvények évelő, a legtöbb esetben évtizedekig hozamképes monokultúrák, így az adott évek tápanyagellátottsági szintje nemcsak a folyó évi terméshozamot, gyümölcsminőséget és vegetatív tevékenységet befolyásolja, hanem az azt követő néhány év teljesítményére is hatással van. Mivel monokultúráról van szó, a táplálkozási feltételek későbbi, hagyományos agrotechnikai feltételekkel történő javításának a lehetősége korlátozott. Ezért kiemelt jelentőségű, hogy a gyümölcsösöket kedvező termékenységű talajokra telepítsük és a tápanyaggazdálkodás már a talaj–előkészítés során érvényesüljön.

- A gyümölcsfák és cserjék jelentős mennyiségű tápelem raktározására képesek fatestükben, háncsukban és rügyeikben, ill. a tápanyagok újrahasznosíthatósága is jellemző ezen növényekre.

- A gyümölcstermő növények gyökérzetének térbeli kiterjedése, a növény által hasznosított talajtérfogat viszonylag nagy, de ez természetesen függ az adott gyümölcsfajtól és az alkalmazott alanytól is. Sokkal kisebb viszont a gyümölcsfák gyökérzetének aktív felvevőfelülete és gyökérsűrűsége, mint a szántóföldi növényeké, amit csak részben ellensúlyoz a másodlagosan vastagodott gyökerek gyorsabb tápanyagfelvevő képessége. Ezért is jelentenek a gyomok és a fűnövényzet erős tápanyagfelvételi konkurenciát a gyümölcsösben.

- A gyümölcstermő növények tápanyagfelvétele a gyökérfejlődésre kedvezőtlen 5°C alatti talajhőmérsékletű időszak kivételével folyamatosnak tekinthető. Az első, mennyiségileg is meghatározó, fő tápanyag–felvételi időszak a kihajtástól a hajtásnövekedés, ill. az intenzív gyümölcsfejlődés, sejtosztódás befejezéséig tart. A második jelentős tápanyag–felvételi időszak – amely az intenzív hajszálgyökér–fejlesztéssel áll összefüggésben – nyár végén, koraősszel kezdődik, és késő őszig–tél elejéig tart. Lombhullás előtt a levelek tápanyagtartalmának igen jelentős része visszavándorol a gyümölcstermő növények egyéb részeibe.

- A gyümölcstermő növények, bár tekintélyes gyümölcsmennyiséget teremnek, mégis viszonylag kevés tápanyagot vonnak ki. A gyümölcsfák a talaj tápanyagtartalmát gyengén vagy közepesen hasznosító növények csoportjába tartoznak.

A fent felsorakoztatott sajátságok alapján is megjegyezhetjük, hogy minél nagyobb egy növény térbeli mérete, annál kisebb mértékben érzékeny a tápelemek talajbeli kínálatára. A következő ábra az alma esetében szemlélteti ezt az összefüggést, ahol jól látható, hogy amennyiben egy tápelem mennyisége nem szélsőségesen kevés, vagy nem szélsőségesen sok, a tápanyagkínálat széles skálája mentén találunk tartósan rekorder–termésű kerteket. Ebből következik, hogy ha a szélsőségeket megszüntettük, a pontosításra irányuló igyekezetünk nem lehet nagy hatékonyságú (26. ábra).

26. ábra. Összefüggés a tápelem kínálat és a gyümölcsfák
termésteljesítménye között

9.2. A legfontosabb makro– és mikroelemek szerepe, utánpótlásuk általános kérdései a gyümölcsültetvényekben

Nitrogén

A nitrogén, mint a fehérjék, enzimek, nukleotidok és foszfatidok alkotórésze a gyümölcstermő növények életének minden szakaszában és életfolyamatában kiemelkedő szerepet játszik. A hajtásnövekedés mértéke, a terméshozam nagysága és a gyümölcsminőséget meghatározó legtöbb tulajdonság alakulása egyértelmű összefüggésben van a nitrogénellátottsággal. Elsősorban a humuszban szegény talajokból hiányzik. Ásványosan gyengén kötődik, túlnyomó része szervesanyagokban található, ezért kínálata érzékenyen függ a talajélettől. Száraz periódusokban még a jól ellátott talajokon is erősen csökken a nitrogén–szolgáltatás. Ezért a tápelemek között a nitrogén kínálata a legingadozóbb. Mint a növekedés tápeleme, túlzásaival ugyanolyan káros lehet, mintha hiányozna. Minél alacsonyabb a talaj humusztartalma, annál inkább lehet indokolt a nitrogén megosztott és időzített alkalmazása. A megosztott alkalmazás környezetvédelmi szempontból is indokolt, hiszen a növények és a talaj élővilága által fel nem vett fölös nitrogénmennyiség a talaj alsóbb szintjeibe mosódhat ki.

Foszfor

A foszfor a növények energia– és szénhidrát–gazdálkodásának, a reproduktív szervek képzésének aktív résztvevője. A foszforellátottság pozitívan befolyásolja a gyümölcsök hússzilárdságát és tárolhatóságát. A foszforral kapcsolatban a leggyakoribb probléma, hogy erősen kötődik a talajban. Meszes talajú ültetvényekben, valamint savanyú talajokon felvehetősége minimális. Ennek az a következménye, hogy nehezen jut el a gyökérzónába. Éppen ezért a foszfor esetében indokolt a legnagyobb mértékben a tartalékoló vagy feltöltő műtrágyázás. Feltöltő műtrágyázás esetén annyi műtrágyát adagolnak, amennyi a talaj 60 cm–es szelvényét az optimálisnak tartott szintre egészíti ki. A foszfor lassú érvényesülése következtében a foszforműtrágyázást nem fontos évente elvégezni. Elegendő, ha háromévenként adjuk a három évre szóló mennyiséget egyszerre, összekötve a foszforműtrágyázást az időszakos mélyművelésekkel.

Kálium

A kálium legfontosabb szerepet a katalitikus folyamatokban, a fehér–jeszintézisben, a sejtek vízháztartásának szabályozásában, ill. a szénhidrát–anyagcserében tölt be. Ebből következően kedvezően hat a gyümölcsök savtartalmára, íz– és zamatanyagainak kialakulására, valamint a növények szárazság– és fagytűrő–képességére. A kálium hiánya elsősorban nagy agyagtartalmú talajokon fordul elő. Ilyen helyeken a káliumhiány még terméscsökkenést is okozhat.

A kálium talajbeli mozgássebessége a nitrogén és a foszfor között van. Laza homok– talajokból gyorsan kimosódhat, a nehéz agyagtalajokon pedig a foszforhoz hasonlóan nagyon erősen megkötődik. Ez az oka annak, hogy homokon könnyen túladagolhatjuk, agyagon pedig nehezen tudjuk a növényeknek juttatni. Túladagolás esetén romlik a gyümölcs tárolhatósága. Telepítés előtt a káliumot is szokás feltöltő trágyaként alkalmazni.

Kalcium

A kalcium a gyümölcsminőséget leginkább meghatározó tápelem. Részt vesz a plazmakolloidok működésének szabályozásában. Általános hatása a gyümölcs érési folyamatainak lassítása, késleltetése, mivel csökkenti a leépítő jellegű anyagcsere–folyamatok sebességét. A kedvező kalciumellátottságú gyümölcsök légzésintenzitása kisebb, általában keményebb húsállományúak, ezért jobban tárolhatók. A valóságos kalciumhiány nagyon ritka. A meszezés legtöbbször nem mint kalcium–tápelem hatásos, hanem úgy, hogy javítja a talaj tápanyagdinamikáját, azaz javul a talaj tápanyag–szolgáltatása a többi tápelemből.

Magnézium

A klorofill alkotórészeként fontos szerepet játszik a gyümölcstermő növények asszimilációjában, nitrogén–anyagcseréjében és a különböző beltartalmi anyagok képzésében. A gyümölcsfák hiányos magnézium–ellátottságának előidézésében a kálium–kalcium–magnézium elemhármas ionantagonizmusából adódó táplálkozásegyensúlyi zavarok játszanak kiemelkedő szerepet. Egyre gyakoribb a nagy adagú káliumtrágyázás által indukált magnéziumhiány, mert a talajoldat magas káliumkoncentrációja akadályozza a gyökerek magnézium felvételét. Magnéziumhiány jelentkezésekor, ill. annak megelőzésére a permettrágyák használata javasolt.

Vas

A vas a növényi anyagcsere redoxi rendszerében, a klorofillképződésben tölt be elengedhetetlen szerepet. Hiánya nagy mésztartalmú agyagtalajokon és egyéb olyan mély fekvésű talajokon fordul elő, amelyek a sok víz következtében időszakosan levegőtlenné válnak. Réztartalmú növényvédő szerek hajlamosítanak a vasklorózis kialakulására. A gyümölcstermő növények elégtelen vasellátottsága a talaj fizikai állapotának javítása mellett vaskelátok alkalmazásával előzhető meg.

Mangán

A mangán fontos szerepet tölt be a gyümölcstermő növények anyagcseréjében, oxidációs–redukciós folyamataiban. Mangánhiány fellépése a meszes homoktalajokon várható, vagy túlmeszezés következtében lép fel. Elsősorban a csonthéjas gyümölcsfajok (főleg az őszibarack, cseresznye, szilva, meggy és a málna) érzékenyek a hiányára.

Bór

A bórnak kiemelkedő szerepe van a növekedést szabályozó anyagok képzésében és hatásmechanizmusában. Stimulálja a generatív folyamatokat, a pollentömlő kihajtását és fejlődését. Bórhiány elsősorban meszes talajokon fordul elő, de találtak már savanyú homokban is, általában száraz periódusban. A gyümölcsfák hiányos bórellátottságának javítására talaj– és lombtrágyázás egyaránt szóba jöhet.

Cink

A cink számos enzim alkotórésze. Hiánya a növekedésszabályozó anyagok képződését csökkenti, így növekedési rendellenességet okoz. Hiányos cinkellátottság veszélyével homoktalajon, elsősorban magas mésztartalom mellett kell számolni. A talaj túlzott felvehető foszfortartalma is cinkhiányt indukálhat. A cinktartalmú növényvédő szerek használata javítja a gyümölcsfák cinkellátottságát.

Réz

A réz fontos alkotórésze a növényi anyagcsere oxidációs–redukciós folyamatait szabályozó enzimeknek, ill. nélkülözhetetlen a klorofillképződésben. A klorofill lebomlását és a gyümölcsök érését késlelteti. Ezzel magyarázható a réztartalmú permetezések érési folyamatokat késleltető hatása. A talaj réztrágyázása a gyors megkötődés miatt általában nem hatékony, ezért szükség esetén a réztartalmú növényvédő szerek gyakoribb használata indokolt.

9.3. A tápanyagszükséglet meghatározása

A gyümölcstermő növények tápanyag–ellátottságának optimális beállítása alapvetően két oldalról közelíthető meg. Az egyik oldalon a talajtani tényezők állnak, a másikon pedig örökletes növényi tulajdonságok. Az előbbiről a talajvizsgálat, az utóbbiról pedig a növényi részek analízise segítségével tudhatunk meg többet.

Vegyük számba azokat a vizsgálatokat, amelyeknek eredményeit gyümölcsös telepítése, illetve műtrágyaigényének kiszámításakor feltétlenül figyelembe kell venni:

Talajvizsgálat: A legrégibb és legelterjedtebb tápanyag–ellátottságot jelző vizsgálati módszer, amely a gyümölcstermesztők számára azért is fontos, mert a gyümölcsösök évelő állókultúrák, s hosszú ideig ugyanazt a talajt hasznosítják. A talajvizsgálatokat már a telepítés előtt meg kell kezdeni azért, hogy megállapíthassuk a talaj telepítésre való alkalmasságát és a tartalékoló trágyázás mértékét. A telepítésre való alkalmasság eldöntéséhez rendszerint a következő tényezőket vizsgálják: termőréteg–vastagság, talajvízszint–mélység, kémhatás, kötöttség, leiszapolható rész, összes sótartalom, humusztartalom, CaCO_3 –tartalom. Az egyes gyümölcsfajokra alanytól is függő, telepítést kizáró talajvizsgálati határértékeket állapítottak meg. Telepítésre azok a talajok alkalmasak, amelyeknél telepítést kizáró talajtani tényezők nem fordulnak elő, vagy a kizáró paraméterek meliorációs beavatkozással tartósan megváltoztathatók.

Növényi részek analízise: A tápanyag–ellátottság egyensúlyának megítélése diagnosztikailag csak a növényi részek analízisével lehetséges. Ennek legáltalánosabban alkalmazott eljárása a levéldiagnosztika. A levél tápelem–tartalma – a talajvizsgálati adatokkal ellentétben – közvetlen információt nyújt a gyümölcstermő növények tápanyag–ellátottságáról. A levélanalízis adatainak felhasználhatósága nagymértékben függ a mintavétel időpontjától, annak reprezentatív jellegétől és a laboratóriumi vizsgálat módszerétől. Mivel a levelek tápelem–tartalma a vegetáció során folyamatosan változik, a levélanalízisre olyan időpontot kell választanunk, amikor a tápelem–tartalom hosszabb időn át viszonylag stabil. Erre legalkalmasabb az intenzív hajtásnövekedés befejeződését követő, július második fele és augusztus első fele közötti időszak.

A következő példában almaültetvény műtrágyaigényének kiszámítási módszerét mutatjuk be, amelyhez az FM Növényvédelmi és Agrokémiai Központ „Állókultúrák fenntartó Műtrágyázási irányelvei” c. összeállítást (Szűcs E., Horák E., Mérei Zs.) vettük alapul.

1. Mindegyik számítás kiindulópontja az, hogy a mindenkori tápanyagszükséglet arányos a megtermelni kívánt gyümölcs mennyiségével. Ez az érték lesz az első szorzószám t/ha–ban.

2. A második szorzószámot segédtáblázatokból kereshetjük ki, amely azt jelenti, hogy az illető tápelemből hány kg szükséges hektáronként 1 tonna gyümölcsre vetítve, a talaj tápelem tartalma és/vagy annak érvényesülését befolyásoló tényezők (KA, Humusz %, pH, CaCO_3) alapján.

3. A harmadik szorzószám egy módosító faktor, amely a levélanalízis eredménye alapján veszi számításba a növényeink aktuális ellátottságát (%). Ha nincs levélanalízisünk, a szerzők a „közepes” ellátottsághoz tartozó szorzószám használatát javasolják.

Az alma nitrogén műtrágyaszükségletének kiszámításához szükséges talajtani és növényanalízisből származó adatok táblázatos összefoglalása (7.–13. táblázat):

7. táblázat. 1 tonna gyümölcs nitrogénszükségletének kielégítéséhez szükséges N hatóanyag mennyiség kg/t

1. Kötöttség

Talajhumusz %

KA

1

1–1,5

1,6–2,4

2,5

Durva homok

26

3,0

2,5

2,2

2,8

Homok

27–30

2,4

2,0

1,7

1,4

Homokos vályog

31–35

2,0

1,7

1,5

1,2

Vályog

36–50

1,8

1,5

1,3

1,1

Agyag

50

2,3

1,9

1,6

1,3

KA = Arany–féle kötöttségi szám

8. táblázat. A levelek nitrogéntartalma (ellátottsága) a szárazanyag %–ában

Növény

A levél nitrogén ellátottsága N%

Alma

Alacsony

1,7

Közepes

1,8–2,0

Kedvező

2,1–2,6

Magas

2,7–2,8

Túlzott

2,8

Ellátottsághoz tartozó szorzó

2,5

1,6

1,0

0,6

0,0

Az alma foszfor műtrágyázásához szükséges talajvizsgálati és növényanalízisből származó adatok táblázatos összefoglalása:

9. táblázat. 1 tonna gyümölcs foszforszükségletének kielégítéséhez szükséges hatóanyag–mennyiség (kg/t)

Talaj AL–P_2O_5 mg/kg

30

31–50

51–80

80

PH

4,5–5,0

1,3

1,2

1,0

0,8

5,0–5,5

1,1

1,0

0,9

0,7

5,5–6,5

1,0

0,8

0,8

0,6

6,5–7,0

0,8

0,7

0,6

0,5

CaCO_3

5%

1,0

0,8

0,8

0,6

10%

1,0

0,9

0,8

0,6

15%

1,1

1,0

0,9

0,7

10. táblázat. A levelek foszfortartalma (ellátottsága) a sz.a. %–ában

Növény

A levél foszfor ellátottsága

Alacsony

Közepes

kedvező

magas

túlzott

Alma

0,09

0,10–0,11

0,12–0,16

0,17–0,20

0,2

Ellátottsághoz tartozó szorzó

4,0

2,0

1,0

0,5

0,0

Ebben a táblázatban a lugos kémhatású talajok esetében nem a pH–t, hanem a CaCO_3 %–ot kell figyelembe venni.

Az alma kálium műtrágyázásához szükséges talajvizsgálati és növényanalízisből származó adatok táblázatos összefoglalása:

11. táblázat. A talaj AL–K_2O mg/kg tartalom szerinti ellátottsága

Kötöttség

Ellátottság

KA

Igen gyenge

Gyenge

Közepes

Jó

Durva homok

26

40

41–70

71–100

101

Homok

27–30

60

61–90

91–120

121

Homokos vályog

31–36

80

81–120

121–160

161

Vályog

37–42

120

121–150

161–200

201

Agyagos vályog

43–50

150

151–190

191–230

231

Agyag

50

160

161–210

211–250

251

A fenti táblázat alapján határozzuk meg, hogy a következő táblázat melyik oszlopában találjuk meg gyümölcsösünk tonnánkénti káliumszükségletét.

12. táblázat. 1 tonna gyümölcs káliumszükségletének kielégítéséhez szükséges hatóanyag–mennyiség (K_2O kg/t)

Kötöttség

Ellátottság

KA

Igen gyenge

Gyenge

Közepes

Jó

Durva homok

26

4,2

3,6

3,3

2,9

Homok

27–30

3,8

3,9

3,0

2,6

Homokos vályog

31–36

2,9

2,5

2,3

2,2

Vályog

37–42

3,1

2,8

2,6

2,4

Agyagos vályog

43–50

3,9

3,5

3,2

3,0

Agyag

50

5,2

4,6

4,3

4,0

KA = Arany féle kötöttségi szám

13. táblázat. A növény kálium ellátottsága

Növény

A levél kálium ellátottsága sz. a. %

Alacsony

közepes

Kedvező

magas

Túlzott

Alma

0,9

1,0–1,1

1,2–1,6

1,7–1,8

1,9

Ellátottsághoz tartozó szorzó

3,0

2,0

1,0

0,6

0,0

9.4. A szervestrágyázás

Gyümölcsösök tápanyagutánpótlásával foglalkozó írások méltatlanul keveset foglalkoznak a szervestrágyázással, pedig a leglátványosabb teljesítmény–növekedések a szervestrágyázások nyomán jönnek létre.

Ha egy gyümölcsfának ugyanannyi tápelemet adunk műtrágyában, mint amennyi az istállótrágya tápelem–szolgáltatása lenne, töredékét sem kapjuk meg az istállótrágya kedvező hatásainak.

A szervestrágyázás hatásának döntő hányada közvetlen és közvetett nitrogénhatás.

- Közvetlen nitrogénhatás, mert a szervestrágya nitrogénszolgáltatása két évre elosztottan jelentkezik, míg ugyanannyi ásványi nitrogén közvetlen hatása tizedannyi idő alatt elenyészik.

- A közvetett nitrogénhatás abból adódik, hogy a talajélet stimulálásával a gyorsan elmúló hatású ásványi nitrogént a hosszan érvényesülő szerves pályára irányítja. A szervestrágyázást követően ugyanis a mikroorganizmusok mennyisége és tömege átmenetileg 10–100–szorosára gyarapodik. Ezek testükbe építik a nitrogént, amely egyébként gyorsan lemosódna, vagy túlzott jelenléte gondokat okozna.

A szervestrágyát mindig célszerű az időszakos mélyműveléssel bejuttatni, különben túl gyorsan elbomlik.

Laza talajokon helyesebb kisebb mennyiségeket gyakrabban adagolni (15–20 t/ha) kétévenként. Kötött talajokon ritkábban, de nagyobb adagokkal trágyázzunk (30–40 t/ha) négy–öt évenként.

Fontos megemlíteni, hogy nagyobb cserebogárrajzások idején a gyümölcsös talaja ne legyen frissen trágyázott, mert ennek illatanyagai különösen vonzók a cserebogarak számára.

10. Öntözés

10.1. Az öntözés szerepe, hatásai

A hazánkban termesztett gyümölcsfajok vízigényes és közepesen vízigényes csoportokba sorolhatók. Vízigényes gyümölcsfajaink az alma, a körte, a birs, a szilva, a dió, a málna, a szamóca, a szeder és a fekete ribiszke. Közepes vízigényű a cseresznye, az őszibarack, a kajszi, a mandula, a piros ribiszke és a köszméte. Irodalmi adatok szerint a gyümölcstermő növények 1 kg szárazanyag előállításához 300–500 l vizet fogyasztanak. A gyümölcstermő növények többségének biztonságos vízellátásához 800 mm feletti csapadék szükséges. Ennyi csapadék rendszeresen még az ország nyugati részén sem hullik, ezért az ültetvények vízigényének öntözéssel való kielégítésére nagy gondot kell fordítani.

A következőkben az öntözés kedvező hatásait foglaljuk össze, amely elsősorban a talaj vízgazdálkodásának javításán keresztül érvényesül:

- Vízpótlás. Hazánk kontinentális éghajlata révén az évi csapadék mennyisége kevés, eloszlása pedig egyenetlen. A tenyészidőszakban – párosulva a nyári forrósággal – aszályos periódusok alakulnak ki. Ezekben az időszakokban a növények vízellátása kedvezőtlen, ami a termés mennyiségében kifejezésre jut. Az aktív gyökérzóna folyamatos vízellátása megakadályozza a termés mennyiségének csökkenését és minőségének romlását.

- A tápanyaggazdálkodás javítása. A folyamatos vízellátás miatt a talaj biológiai aktivitása állandó. Ennek következtében a tápanyagok nagy része feltáródik, így a felvehető készlet gyarapszik. Ez igen kedvező, mivel jó vízellátottság esetén fokozódik a növények tápanyagfelvétele.

- Talajszerkezet javulás. A folyamatos biológiai élet fokozza a gyökérzet tömegét, az értékesebb humuszanyagok termelését. Az elhaló gyökerek szervesanyag–tartalma és a keletkező humusz a kedvező irányú szerkezetváltozást segítik.

Az öntözés kedvezőtlen hatásai szintén jelentősek lehetnek és mértékük sok esetben nagyobb, mint a kedvezőké, így a talajtermékenységben romlást idézhetnek elő.

- A szikesedés folyamata különféle sók felhalmozódása a talajban. A sótartalom növekedése bekövetkezhet, ha az öntözővíz nátrium– és összsótartalma nem megfelelő az adott talajra és a kilúgzással nem távozik annyi só, mint amennyi bekerül. A szikesedés bekövetkezhet akkor is, ha az elszivárgó öntözővíz megemeli a talajvízszintet és annak magas sótartalma a felszínhez közel felhalmozódik.

- Tápanyagok kilúgzódása. Nagy mennyiségű öntözővíz kijuttatása esetén a benedvesedett réteg összeér a talaj kapilláris zónájával, így az oldatban lévő tápanyagok egy része bemosódik a talajvízbe. A tápanyag elveszhet akkor is, ha az öntözővíz olyan mélyre mossa be, ahol a növények nem képesek felvenni.

- A talaj tömörödése az öntözés másodlagos hatása. Az őszi csapadék az öntözött talajokat hamarabb telíti vízzel, melynek következtében teherbíró képessége csökken. Ehhez járul még az öntözetlen területekhez képest jóval nagyobb termésmennyiség, melynek betakarítása, elszállítása sok gépi munka felhasználásával jár.

- A felszín kérgesedése, cserepesedése fizikai és kémiai folyamatok összességeként alakul ki. A fizikai behatások közül a vízcseppek ütőhatása az elsődleges károsító tényező, ugyanakkor a kémiai folyamatoknak is nagy szerepe van a kérgesedésben.

- Felszíni erózió. A talaj vízvezető képességét meghaladó vízadag hatására a felszínről elfolyás következik be, melynek során a talajfelszín elemei különböző mértékben sodródnak, mélyedésekbe mosódhatnak. A kultivátorozás csökkenti az erózió nagyságát, mivel a felszín egyenetlen lesz és a mikromélyedések nem engedik a lehulló vizet elfolyni.

10.2. Öntözési módok és célok

Az öntözési módok az öntözővíz adagolásának helye szerint a következőképpen csoportosíthatók:

Felületi öntözés: az öntözővizet a talaj felületén vezetve juttatjuk a talajba árasztással vagy csörgedeztetéssel. Csak a vízben gazdag országokban alkalmazzák, nálunk nem várható az elterjedése.

Esőszerű (esőztető) öntözés: az öntözővizet gépi berendezéssel természetes esőhöz hasonlóan, permetezve szórjuk a talaj felületére. Az esőszerű öntözés előnyei a következők:

- változó felszínű domborzat esetén is alkalmazható

- megfelelő cseppnagyság és intenzitás esetén alig rombolja a talaj szerkezetét

- a talaj vízbefogadó képességének megfelelően történik a szórófej–intenzitás megválasztása

- fiziológiailag kedvező a növények számára (levelek lemosása, vízfelvétele a leveleken keresztül)

- növeli a levegő páratartalmát (légköri aszálykár csökkentése)

- többcélú (tápláló, fagyvédelmi stb. ) öntözésre alkalmas

- a fúvókák mérete lehetővé teszi, hogy az öntözővíz finomabb szűrés nélkül is kijuttatható legyen

- az üzemeltetés egyszerű, kevés munkaerőt igényel és nincs szükség magas szintű szakmai felkészültségre

- lehetővé teszi a vezérlő–, szabályzó– és ellenőrzőegységek alkalmazását.

Az esőszerű öntözés hátrányai:

- a nagy intenzitású szórófejek miatt nagy méretű szivattyúkat, fő–, mellék– és szárnyvezetékeket kell alkalmazni

- a szél hatása a szórás egyenletességét csökkenti, ezért az öntözésnek szélmentes órákban kell történnie

- a szórófejek működtetése magas nyomást igényel, ez növeli az energiaszükségletet és az üzemeltetési költségeket

- az öntözőberendezés aránylag nagy befektetést igényel

- a lombozat nedvesítése – bizonyos ökológiai körülmények között – növelheti a betegségek (gombák, baktériumok) megjelenését, a lombozatról lecsurgó víz lemoshatja a növényvédőszereket és lombtrágyát

- a lombozat cseréphatásából adódóan a lecsurgó víz eloszlása egyenetlen

- a teljes felület nedvesítése a talajművelést nehezítheti

Különleges célú esőszerű öntözések:

Fagyvédelmi öntözés:

A fagyvédő öntözés azon alapszik, hogy a fagyási folyamat során hő szabadul fel a folyékony halmazállapotból a szilárd (jég) halmazállapotba való átmenet alkalmával. A fagyvédő öntözést mindaddig kell végezni, ameddig a külső hőmérséklet annyira felmelegszik, hogy a jégréteg felolvad. A fagyvédelmi öntözés hatékonyan használható a virágzáskori kisugárzó fagy ellen –6 –7°C hőmérsékletig.

Frissítő öntözés:

Célja, hogy megvédje a levélzetet a túlzott felmelegedéstől. Az öntözést gyakran, kis intenzitással, kis vízmennyiséggel végzik. Ezáltal a növényt érő stresszhatások csökkenthetők. Hazai elterjedésére még kevés példát találunk.

Színező öntözés:

A tapasztalatok azt mutatják, hogy ismételt rövid ideig tartó öntözéssel almánál, őszibaracknál – erős fény és szél jelenlétekor – intenzív színezés érhető el. Ez azzal magyarázható, hogy a gyümölcsön lévő vízcseppek elpárolgása miatt fellépő hirtelen hőmérséklet–csökkenés kedvezően befolyásolja a felületi pigmentációt. Alkalmazása a minőség javítása érdekében érés előtti időszakban javasolt.

Homoklefogó öntözés:

A homoktalajok defláció elleni védelme öntözéssel eredményesen megoldható.

Mikroöntözési eljárások:

Ebbe a csoportba tartozik a csepegtető és a mikroszórófejes öntözési módszer.

Csepegtető öntözés: Az öntözővíz cseppenként jut a talajfelszínre a gyökérzet közelébe különböző kialakítású csepegtetőtesteken keresztül.

Mikroszórófejes öntözés: szórófejeit a talajhoz közel (40–60 cm magasságban) helyezik el, vagy közvetlenül az öntözőcsőbe rögzítik. Az apró cseppképzésű öntözőelemek a csepegtetőtesteknél nagyobb vízmennyiséget, nagyobb területre adagolnak ki. A víz kijuttatása történhet vízsugaras (jet típusú), ütközőlapos eljárással, ill. forgóelemes adagolókkal is stb.

A mikroöntözés előnyei a következőkben foglalhatók össze:

- kis beruházási és üzemeltetési költség (a mikroszórófejes drágább, mint a csepegtető)

- takarékos vízfelhasználás, hatékony vízhasználat (az öntözővíz párolgása a felszínről csekély, nincs felszíni lefolyás )

- nem fokozza a fakoronában a gombás betegségek megjelenését, ill. nem jelent kedvező miroklímát a kártevők elszaporodásához

- lehetővé teszi a tápelemek egyidejű, ellenőrzött mennyiségű kijuttatását

- egyenletes vízadagolást tesz lehetővé, ezzel elérve az ültetvény egyedeinek azonos fejlődését

A mikroöntözés hátrányai:

- a csepegtetőtestek könnyen eltömődnek, amelynek megakadályozására vízszűrést kell alkalmazni. A víz kijuttatására leggyakrabban a 4 liter/óra áteresztő képességű csepegtetőtestek ajánlottak, mert ezek vízmozgása (1,0–1,5 bar nyomás mellett) elég hatékonyan megelőzi a csepegtetőtestek eldugulását. A mikroszórófejes öntözés bár költségesebb megoldást jelent, mint a csepegtető öntözés, de a szórófejek elzáródása ritkábban fordul elő

- a fák gyökérzete relatíve kisebb talajtérfogatra korlátozódik a nedvesített sávnak megfelelően, így azok főképp a talajfelszín közelében találhatók, ezért – főleg laza talajon – a gyümölcsfákat a szél könnyen megdöntheti. Intenzív, törpítő hatású alanyon álló gyümölcsfák gyökérzete általában egyébként sem hatol 40–50 cm–nél mélyebbre, ezért is indokolt az ilyen ültetvényeket támrendszer mellett telepíteni.

Az öntözés időpontjának és vízszükségletének megállapítása

Az öntözés időpontjának és vízszükségletének meghatározásához a talaj nedvességtartalmából, a növény vízfelhasználásából, a vízigényes fenofázisok ismeretéből kell kiindulni. Általános gyakorlat szerint (kivéve a különleges célú öntözéseket, lásd fentebb) az öntözés időzítése április vége és augusztus közepe közötti időszakot jelent.

Megjegyzendő, hogy a törpe alanyú, intenzív ültetvényeket gyakrabban kell öntözni, mint a magoncalanyon levőket.

Az öntözés időpontját a többi agrotechnikai munkával össze kell hangolni. Különösen fontos ez a nem füvesített, kötött talajú ültetvényekben, ahol a talaj felázása több napon át lehetetlenné teszi vagy erősen akadályozhatja a talajmunkát, a növényvédelmet és a szüretet is.

11. A gyümölcsösök növényvédelmének általános kérdései

11.1. Az ökológiai szemlélet érvényesítése a növényvédelemben

Az éleződő gyümölcspiaci verseny következtében egyre magasabb köve–telményeket fogalmaznak meg az ültetvények termőképességével és a gyümölcsök minőségével szemben. Ezek az elvárások a „hagyományos” termesztésben csak a növényvédő szerek és más kémiai anyagok tömeges felhasználásával teljesíthetők. A növényvédő szerek kisebb–nagyobb mértékben felborítják a biológiai egyensúlyt. Elpusztítják ugyan a kórokozókat és kártevőket, de nagyon gyakran a hasznos szervezetek is áldozatul esnek. A kórokozóknál és a kártevőknél a vegyszeres kezelések hatására rezisztens formák vagy törzsek alakulnak ki. Ez a rezisztencia újabb és újabb hatóanyagok fejlesztését vonja maga után, folyamatos üzleti hasznot biztosítva a növényvédőszer–gyáraknak. Ebből az ördögi körből alapos szem–léletváltás nélkül nem lehet kitörni.

Nem vitathatók azonban azok a gazdasági eredmények, amelyeket évtizedeken át a kémiai anyagok korlátlan használatával értek el. (Korábban az almánál pl. kéthe–tente, majd 10 naponta, később a hetente végzett permetezések voltak általánosak.) A gazdasági eredmények ugyanakkor elaltatták a termesztők (kutatók, oktatók, szaktanácsadók stb.) ökológiai előrelátását, s csak a társadalom ösztönös reakciója, a fogyasztóknak a kémiai anyagoktól való fokozott félelme irányította rá a figyelmet a vegyszerhasználat következtében fellépő környezetterhelésre. Az ökológiai össze–függések mellőzésével kialakított gyümölcstermesztés sajátos technológiai körül–ményei megváltoztatták a károsító szervezetek összetételét, a káros és hasznos szer–vezetek egyensúlyát. A gyümölcsösökben uralkodó régebbi, ökológiai szempontból stabilnak tekinthető életközösségek tűrőképességük jelentős gyengülése miatt foko–zottan sérülékennyé váltak az emberi beavatkozás nyomán. Ezt a kémiai anyagok fokozott használata annyira felerősítette, hogy veszélybe került az egészséges gyümölcsök előállítása. A feleslegesen, sokszor káros tereprendezéssel kialakított nagyüzemi gyümölcsösök körül megsemmisültek a biotópok, jelentősen csökkent a talajtermékenység, amelynek visszaállítása nagy adagú műtrágyázással sem sikerült.

Néhány év után azonban a kémiai anyagoktól való félelem, a felhalmozódott ökológiai problémák szerencsére működésbe hozták a társadalmi visszacsatolást, s ha az utolsó pillanatban is, de megkezdődött az ökológiai szemlélet érvényesítése a termesztésben. Az elmozdulás először a növényvédelem területén történt meg, hiszen a túlzott növényvédőszer felhasználás miatt került nagy mennyiségű kémiai anyag az ültetvényekbe.

Az ökológiai szemléletű növényvédelemre ill termesztésre eltérő fogalmakat vezettek be, amelyek részben a kismértékű tartalmi különbségekre is utalnak úgy, mint:

- alternatív, –bio, –biodinamikus, –biológiai, –ellenőrzötten természetközeli,

- ésszerűen környezetkímélő, –harmonikus, –integrált, –intelligens, –környezetbarát,

- környezetkímélő, –környezettudatos, –organikus, ökológiai, –szerves biológiai,

- természetbarát, –természetközeli stb.

A többféle elnevezés közül végül az „integrált növényvédelem” vált általánosan elfogadottá amiatt, hogy a károsítók elleni közvetlen növényvédelembe más termesztési tényezőket is bevont.

Akkor, amikor ezt a fogalmat használjuk, tartalmilag az ökológiai szemléletű termesztésre kell gondolnunk.

A másik ökológiai szemléletű termesztés, ill. növényvédelem, amely önálló módszerként is funkcionál, kizárólag biológiai alapokon nyugszik. A biotermelés az ökológiai szempontok teljes körű érvényesítésére törekedve minden kemikáliát mellőz.

A következőkben az integrált és biológiai alapú növényvédelem leglényegesebb ismérveit foglaljuk össze.

11.2. Integrált növényvédelem

Az integrált növényvédelem megfogalmazásával több változatban lehet találkozni a szakirodalomban attól függően, hogy ki melyik elemét tartja fontosabbnak. Lényege a következőkben foglalható össze: az integrált növényvédelem valamennyi növényvédelmi eljárás egységes rendszere, amelyben a védekezési döntések a mindenkori károsító helyzet, s a hasznos antagonista szervezetek figyelembevételével történnek. Ez a növényvédelmi rendszer nem törekszik a károsítók teljes kiirtására, csak a gazdaságos kártételi küszöbszint alatt tartására, előtérbe helyezve a természetes korlátozó tényezők tudatos alkalmazását.

Teljesen egyértelmű, hogy ez a gazdaságossági szempontokat is messzemenően figyelembe vevő növényvédelmi szemlélet a szigorúan meghatározott növényvédelmi előírások mellett a technológia más elemeit, fiziológiai, biológiai és mechanikai beavatkozásokat is feltételez, sokkal magasabb szakmai igényeket támaszt mind a termelő, mind a növényvédelmi szakemberrel szemben.

Az integrált elvek sikeres megvalósítása, hosszú távú gazdaságos alkalmazása hagyományos művelésű gyümölcsültetvényekben nehezebben érhető el. Mivel a fák alakja, mérete, szellőzöttsége, illetve átjárhatósága a növényvédelem sikerének egyik legfontosabb tényezője, ezért ez kizárólag kisebb koronájú, emberléptékű, kézben tartható kis fákon lehet eredményes, amelyek a hatékonyabb permetezés mellett lehetővé teszik a korábban nem elvégezhető fitotechnikai műveletek kivitelezését is.

A károsítók elleni védelem együtt kell járjon a természetes ellenségek védelmével és tevékenységük támogatásával. A fertőzési források megsemmisítéséhez, ill. a fertőzési gócok felszámolásához pedig ha lehetséges, a mechanikai védekezési eljárásokat kell előnyben részesíteni.

A következőkben rövid áttekintést adunk az integrált növényvédelemben alkalmazott mechanikai, biotechnikai és biológiai eljárásokról, ill. a rendelkezésre álló eszközökről. Ezek alapelemei hasznosíthatók a biológiai védekezésben is.

Mechanikai eljárások

Az erősen fertőzött és elhalt fák eltávolításával (az ültetvény közelében is!) biztosítani lehet a környezet és az ültetvény higiéniáját. Metszéskor a fertőzött részeket (monilia, lisztharmat stb.) le kell vágni. A nagyobb vágási felületeket sebkezelővel kezelni kell. Május–júniusban a lisztharmatos hajtásokat szintén célszerű eltávolítani. A levél–aknázómolyokkal erősen fertőzött és fürkészdarázs bábokat nem tartalmazó leveleket március elejéig tanácsos 10 cm mélyen leforgatni.

Biotechnikai eljárások

Ebbe a csoportba tartoznak a különféle csapdázási eljárások, amelyek a védekezésen, összegyűjtésen túl az előrejelzést is szolgálják. Szúbogarak befogására például hektáronként 4–6 db, 50%–os alkohollal működtetett vörös fogólapos csapdát helyeznek ki az ültetvényekbe. Számos kártevő összegyűjtésére alkalmazzák a szexferomon csapdákat, vagy például az almacefre illatcsapdát. Egyes országokban a feromon anyagot légterítéssel alkalmazzák: állandó feromon illatot kibocsátó kapszulák kihelyezésével. Az illat megzavarja a hímeket, melyek nem találnak a nőstényre, így nem lesz utód, tehát lárvakártétel sem.

Széles körben használatosak a különböző „élő alapanyagból” készült preparátumok: lombrágó hernyók ellen a Bacillus Thuringiensis különböző törzsei felhasználásával készült biopreparátumok, illetve a Beauveria gombából vagy rovarpatogén fonálférgekből készült preparátum. E két utóbbit cserebogár pajorok ellen alkalmazzák.

Biológiai eljárások

A természetben előforduló hasznos élőlények védelmét, esetleges betelepítését jelenti az eljárás. Márciusban helyezik ki (hektáronként 3–4 db–ot) a 28–32 mm röpnyílású madárodúkat. Az integrált termesztésben a T ülőfák kihelyezése is kötelező a ragadozó madarak számára.

A gyümölcsös szélén készített kő– és rőzsehalmok a sün, a menyét és egyéb hasznos ragadozó búvóhelyéül szolgálhatnak.

A gyümölcsösön kívül meghagyott cserjék és fajgazdag, virágzó gyomállomány, valamint a gyümölcsösben a fajgazdag aljnövényzet a zengőlegyek, fátyolkák, katicabogarak, fürkészdarazsak, ragadozó poloskák, stb. védelmét biztosítja. Július–augusztusban hosszú, vagy vízhajtásokkal lehet a ragadozó atkákat egyik ültetvényből áttelepíteni a másikba. Védelmük érdekében szeptember–október hónapban filc vagy szövetcsíkokat helyeznek a fákra, biztosítva ezzel a jó telelésüket. Ezeket a filceket tél végén levéve lehet más ültetvénybe átvinni a ragadozó atkákat. Ilyen formában árulják az egyes növényvédő szerekkel szemben ellenálló Typhlodromus pyri ragadozó atkákat is egyes Nyugat–európai országokban.

Vegyszeres védekezés

Amennyiben a vegyszerek használata nem elkerülhető, a lehetséges hatóanyagok közül a természetes ellenségeket, ill. a hasznos élő szervezeteket kímélő

- nem perzisztens (rövid hatástartamú),

- szelektív, ill. szűk hatásspektrumú, valamint

- az élő vizeket nem terhelő, kevésbé veszélyeztető hatóanyagokat kell választani.

A gombabetegségek és rovarkártevők ellen egyaránt kerülni kell a rutin–, illetve programszerű védekezéseket. A környezet terhelésének csökkentése érdekében kizárólag csak a hatékony védekezéshez szükséges minimális vegyszermennyiséget kell felhasználni.

A vegyszerek megválasztásánál előnyben kell részesíteni az un.

- „zöld” szereket (ezek általában szelektív hatásúak), amelyek önmagukban, vagy kombinációban alkalmazva környezetvédelmi és közegészségügyi szempontból kevésbé esnek kifogás alá (pl. a kaptán hatóanyagú Buvicid K gombaölőszer, a Bacillus thuringiensis hatóanyagú Dipel rovarölőszer, a glifozát hatóanyagú Glialka gyomirtószer stb.),

- a „sárga” szerek hatóanyagai az integrált termesztésben csak bizonyos korlátozások, megjegyzések és technológiai eljárások szerint alkalmazhatók (pl. a foszalon hatóanyagú Zolone 35 EC márkanevű rovarölőszer, vagy a kén hatóanyagú Thiovit gombaölőszer, a quizalofop–etil hatóanyagú Targa 10 EC gyomirtószer stb.),

- a „piros” szerek (általában széles hatásspektrumú szerek) hatóanyagainak alkalmazását kerülni kell, csak igen jelentős növényvédelmi kár elhárítása, ill. megelőzése esetén lehet ilyen készítményt az engedélyezett legalacsonyabb dózisban felhasználni (pl. a benomil tartalmú Chinoin Fundazol 50 WP gombaölőszer, vagy a DNOC hatóanyagú Novenda rovarölőszer, a diquat hatóanyagú Reglone gyomirtószer stb.).

A védekezések hatékonyságát és szükségességét alapvetően befolyásolja az agro– és fitotechnikai munkák szakszerű és okszerű elvégzése, ezért az ebben rejlő lehetőségeket maximálisan ki kell használni.

11.3. Biológiai növényvédelem

A biogazdálkodásban a növényvédelem nem csak azt jelenti, hogy a szintetikus szereket környezetbarát szerekre cseréljük. Tevékenységünket nem a károsítók ellen, hanem a növény egészségért folytatjuk. A növényegészség–fenntartás záloga a megelőzés, eszköze a helyes termesztési eljárások megválasztása és a higiéniás előírások betartása. A megelőzés szinte soha nem pótolható az utólagos védekezéssel, hiszen az igénybe vehető eszközök általában kisebb hatásfokúak, mint a hagyományos vagy az integrált gazdálkodásban. Gyakran több eszköz (pl. jó termőhely választása, helyes vetésforgó, biológiai védekezés) együttes alkalmazásával lehet csak a kívánt célt elérni. Esetenként az ismert eljárások együttes alkalmazása ellenére is súlyosak a károk, és ez erősen megmutatkozik a termés minőségének romlásában, ill. mennyiségi csökkenésében.

A kizárólag biológiai módszereken alapuló védekezés sok tekintetben megegyezik az integrált védekezésnél alkalmazott eljárásokkal, az itt alkalmazott előírások, megkötések azonban jóval szigorúbbak. Míg az integrált termesztésben lehetséges a szintetikus úton előállított vegyszerek szükségszerű alkalmazása, addig a biológiai védekezésben kizárólag természetes eredetű (baktériumok, növényi kivonatok, főzetek, illetve természetes ásványi anyagok) anyagok használata engedélyezett.

A növényi és bakteriális eredetű anyagok mellett a biológiai növényvédelem főleg a RÉZ és KÉN–készítményekre alapul, amelyek felhasználható mennyiségei azonban korlátozva vannak. Az említett elemekből egy vegetációs ciklusban 4–4 kg tiszta hatóanyag felhasználása engedélyezett hektáronként. Amíg a hagyományos növényvédelmi módszerek mellett ez a hatóanyagmennyiség csupán kétszeri permetezést tesz lehetővé (0,2%–os dózis 1000 liter léfelhasználás esetén), addig a biológiai védekezésnél 0,05%–os hígítást alkalmazva a védekezések száma megnégyszerezhető. Természetesen a „hígabb” dózis nem nyújt olyan védelmet, mint az eredeti, viszont a kezeletlennél egyértelműen jobb hatást eredményez.

A 14. táblázatban összefoglalva mutatunk be külföldön már alkalmazott, és nálunk is terjedőben lévő készítményeket, eszközöket ill. módszereket, amelyeket a biológiai növényvédelem használ a kártevők és kórokozók elleni védelemben:

14. táblázat. Biológiai védekezés a kártevők és kórokozók ellen

Gyümölcsösök kártevői elleni védelme

Mi ellen?

Gyümölcsösök kórokózói elleni védelme

Mi ellen?

Csapdák

molyok, levéltetvek, levélbolhák, darazsak, araszolóhernyók stb.

ásványi őrlemény

lisztharmat, tafrina, gnomónia, szürke–rothadás

Feromonok

molyok

növényi kivonatok

varasodás, lisztharmat stb. gombák

Mechanikai eljárások

pajzstetvek, amerikai szövőlepke stb.

fajta (rezisztencia)

varasodás, lisztharmat, kajszi ágelhalás

Propolisz

mogyoróormányos

propolisz

málna szürkerothadás

Riasztó növényi kivonat

molyok, vértetű, darazsak stb.

alga, alginit szuszpenziók

varasodás, monília stb.

Riasztás (hang, fény)

mogyoróormányos, cseresznyelégy

KÉN készítmények

lisztharmat, varasodás

(+ atkagyérítő hatás)

Bacillus thuringiensis

molyok, vértetű, pajzstetű stb.

RÉZ készítmények

varasodás stb., gombás megbetegedések

Mikroorganizmusok (vírusok)

amerikai szövőlepke, molyok stb.

ecet, vízüveg

kajszi ágelhalás, málna vesszőfoltosság

Ragadozók

(predátor)

atkák, vértetű, levéltetvek stb.

mikroorganizmusok

baktériumos levél– és gyümölcsfoltosság

Élősködők

atkák

szódabikarbóna

őszibarack tafrina

Növényi kivonat

(pl. kvasszia)

atkák, levéltetvek, molyok stb.

biodinamikus preparátumok

levélfoltosodást okozó gombák

Nikotin

poloskaszagú darazsak, molyok stb.

mechanikai véd. (metszés)

gombás bet.

Kenőszappan

levéltevek, molyok stb.

Ecet

levéltetvek molyok stb.

Denaturált szesz

levéltetvek, molyok stb.

Fahamu

vértetű, levéltetvek

Megjegyzendő, hogy biotermesztéssel a ma termesztett gyümölcsfajok többsége nem biztosít rentabilitást. Ahhoz, hogy a termesztők ennek ellenére ösztönözve legyenek biogyümölcs előállítására, az állam nagyobb szerepvállalására, az exportlehetőségek jobb kiaknázására lenne szükség.

12. Gyümölcsszüret

12.1. A szüreti időpont meghatározása

A gyümölcsszüret helyes időpontjának megállapítása több tényező függvénye. Figyelembe kell vennünk egyrészt a felhasználási célt (friss fogyasztás vagy hűtőházi betárolás), másrészt pedig a gyümölcs érettségi állapotát. A gyümölcs érésének hátterében összetett élettani folyamatok állnak, amelyekről részletesebben a gyümölcstermesztés biológiája című fejezetben már szóltunk.

Az optimális szedési érettség meghatározására különböző módszerek állnak rendelkezésre. Ezek a módszerek három nagyobb csoportra oszthatók:

1. Környezeti tényezők figyelembe vétele: – naptári időpont, – a virágzástól a szüretig eltelt napok száma, – hőmérsékletösszeg–számítás.

2. Kémiai úton mérhető paraméterek: – oldható szárazanyag, – savtartalom,
– cukortartalom, – cukor/sav arány, – keményítőtartalom, – enzimaktivitás,
– nitrogéntartalom, – etilénképződés, – aromaanyagok, – oldható pektin,
– klorofilltartalom, – légzésintenzitás.

3. Fizikai változások alapján: – keménység, – szín (alap és fedő), – gyümölcshús színe, – elektromos ellenálló képesség, – magok színe, – lenticella–parásodás,
– gyümölcslé–viszkozitás, – gyümölcsnagyság, – gyümölcsalak, – gyümölcs–felszín, – fényelnyelő képesség, – sejtmembrán–áteresztő képesség, – ion–kiáramlási sebesség.

Gyakorlati tapasztalatok azt mutatják, hogy az érés előrejelzéséhez egyszerre több tényezőt is figyelembe kell venni, nem hagyatkozhatunk csupán egyetlen mérési eredményre. Könnyen alkalmazható, egyszerű módszernek bizonyult almatermésűeknél a kézi penetrométeres vizsgálat, amellyel a gyümölcshús keménységét határozhatjuk meg, továbbá az ún. kálium–jodidos keményítőpróba meghatározás, amelynek élettani háttere az, hogy a gyümölcs érésének előrehaladtával egyre kevesebb keményítőt tartalmaz, mivel a keményítő cukorrá alakul át. A jód a keményítőt kékre festi, így az érettséget ún. keményítőskála segítségével állapíthatjuk meg.

12.2. A gyümölcsbetakarítás általános szempontjai

A gyümölcs betakarítása, a szedés és szállítás szervezése nagyon fontos feladat. Célunk az, hogy a termés a fáról a lehető legrövidebb úton, a leggyorsabban, és a legkevesebb minőségcsökkenés nélkül jusson felhasználási helyére, illetve a tárolóba. Ennek elérése érdekében olyan szervezési, technológiai eljárásokat kell alkalmaznunk, hogy a termés minél kevesebb érintéssel, mozgatással kerüljön a helyére.

Szedési módok:

Kézi szedés. A szedés különböző módszerekkel történhet (kézi, gépi, kombinált), amelyek közül ki kell emelnünk a kézi szedés jelentőségét. Különös fontossága a kíméletessége, ill. a gépi szedéshez viszonyítva kevesebb sérülést okozó hatása is. Hansúlyozandó, hogy Európai Uniós csatlakozásunk küszöbén a könnyebb piacra jutást a minőségi áruval való megjelenésen kívül a nálunk még viszonylagosan olcsó kézi munkaerő megléte is elősegíti

A kézi szedés lehet egy vagy többmenetes, ill. válogatva szedés.

Egymenetes szedés elegendő például a szeptember végén, októberben érő almafajtáknál, mint pl. Mutsu, Gloster, Granny Smith.

A nyári almafajtáknál (Summerred, Early Gold) a szedés három, vagy több menetben történik, míg az őszi fajtákat (Gala fajtakör, Elstar, Arlet) 2–3 menetben szedik.

Bizonyos almafajtáknál (pl. a Jonagold fajtakör tagjainál) a válogatva szedés egyik változata, az ún. „körszedés” terjedt el, amikor is első menetben a megfelelő színeződésen (min. 50% fedőszínborítottság) kívül az almaátmérőt (min. 70 mm) is figyelembe veszik, majd ezt követi egy utánszedés.

Üzemi méretű ültetvényekben (0,5 ha felett)a túl sok anyagmozgatás miatt tartályládák nélkül csökken a szüreti teljesítmény, ezért terjedt el széles körben az ún. kihelyezett tartályládás szedés. A módszer hátránya, hogy nem elég kíméletes, nagy a gyümölcsök rázkódásának veszélye, nehézkes az üres ládák szüret előtti sorokba juttatása (nehéz kiszámítani, hogy pontosan mennyit kell kihelyezni a sorokba, a pótszállítás viszont nehezen oldható meg), ugyanakkor kevésbé gazdaságos, hiszen így a munka három fázisra oszlik: kihelyezés szedés, behordás.

Az igazán ideális megoldásnak – intenzív ültetvényekben – üzemi méretek mellett az ún. folyamatos járva szedés tűnik. Ez a szedési módszer biztosítja azt, hogy a gyümölcs a lehető legrövidebb úton és a legkevesebb érintéssel a hűtőházba vagy a feldolgozóhelyre kerüljön. Járva szedésnél a göngyöleget traktorral vontatott vagy önjáró szedőkocsikkal visszük ki a sorokba, ahol folyamatosan haladva egy szedő csoport menet közben feltölti a tartályládákat. A szerelvény elvonulása után beáll a következő és folytatódik a járva szedés.

A kézi gyümölcsszedést (a fáról közvetlen szedést is lehetővé tevő intenzív ültetvények kivételével) szedőedényekkel végezzük, amelyek lehetnek kibélelt, alul üríthető, testre függeszthető, kétkezi szedést lehetővé tevő vödrök vagy táskák stb.

Gépi szedés. Bizonyos gyümölcsfajok betakarításához nagy teljesítményű, ernyőrendszerrel ellátott rázógépeket használnak. Használatuk legelterjedtebb a meggy– és szilvabetakarításnál. A rázógépes betakarításra tervezett ületvényekben legjobb a nyitott, sudár nélküli koronaformák használata. Magas költségei révén használatukkor elengedhetetlen a folyamatos kihasználtságra való törekvés, a jó szervezettség, a megfelelő göngyölegellátás, a közeli jó szervíz és a nagy termésátlag is.

12.3. A gyümölcsfajok betakarítási sajátosságai

Alma. Szedésideje gyakorlatilag július közepétől október végéig tart. A szedési teljesítmény nálunk 600–800 kg/fő/nap, ami nagyban függ az alma darabosságától és a fák méretétől.

Körte. Nem szabad megvárni, míg a körte a fán fogyasztásra beérik, hanem előbb kell szedni, s erre alkalmas helyeken fogyasztásra megérlelni. Ilyenkor az alapszíne megváltozik, és a kocsány felőli részen puhulni kezd. Túl korán sem szabad leszedni, mert akkor még nem alakulnak ki benne az íz– és zamatanyagok, és hamarosan fonnyadni kezd.

Birs. Sokáig a fán hagyhatjuk, a szedés idejéig ki kell alakulnia a birs szép sárga színének.

Cseresznye és meggy. Nem utóérő gyümölcsfajok, így csak fogyasztásra érett állapotban szedhetők, amikor kialakult a fajtára jellemző szín. Csak az esőtől és harmattól felszáradt gyümölcsöket szedjük le, mert a nedvesen szüretelt gyümölcs hamar penészedik. Eső után, ha felszárad, érdemes azonnal leszedni, még mielőtt a gyümölcs a fán felrepedne. Friss fogyasztásra általában csak kocsánnyal szedhetők. Kézi szedésük nagyon időigényes: ez a munkafolyamat köti le az egész évi munkaráfordítás 80–85%–át. A napi teljesítmény 50–80 kg között változhat.

Kajszibarack. Fokozatosan érik, leszedve gyorsan túlérhet. Szedésére legjobb a 80% körüli érettségi fokozat. Ilyenkor a gyümölcs alapszíne világossárga, a termőnyársról könnyen leválik, az ujjak nyomásának még nem nagyon enged, de nem is kőkemény tapintású. Szedésidejét a felhasználási cél nagyban meghatározza (lekvárnak pl. legjobbak a teljesen beszínesedett, puha gyümölcsök). A szedési teljesítmény 100–250 kg/fő/nap.

Szilva. Kocsánnyal szedjük, s a gyümölcs tetszetős hamvát (viaszbevonatát) lehetőleg kíméljük, ne dörzsöljük le. Nem utóérő: cukrosságát, zamatát csak teljesen érett állapotban kapja meg. Szedési idejének megválasztásához döntő a felhasználási cél (export, azonnali friss fogyasztás, gyorsfagyasztás, szeszgyártás). Az aszalásra vagy lekvárfőzésre szánt szilvát minél tovább hagyjuk a fán. Csak akkor szedjük, amikor kocsánya körül ráncosodni, töppedni kezd. Friss fogyasztásra a szilva akkor a legjobb, ha két végén összenyomva könnyen szétnyílik. Lapos rekeszekbe szedjük, ügyelve arra, hogy 5–6 kg–nál több szilva ömlesztve ne legyen egy–egy göngyölegben.

Őszibarack. Aránylag gyorsan érik, de ez az érési folyamat nagymértékű tömeggyarapodással jár. Akkor járunk el leghelyesebben, ha folyamatosan szedjük, mert így a fán maradó kisebb gyümölcsöknek lehetőséget adunk növekedésre. A leszedett gyümölcs gyorsan puhul. Hosszabb szállításra lapos (10 cm–es) rekeszekbe, „keményen érett” állapotban kell leszedni. Ha az őszibarackot ujjunkkal megnyomjuk, s ezzel enyhe süppedést okozunk a húsban, akkor fogyasztásra alkalmas.

Málna. Gyorsan érik, ezért legalább 2–3 naponta kell szedni. Csak a jól beszíneződött gyümölcsök édesek és megfelelő zamatúak és illatúak. Teljesen érett állapotban nagyon könnyen potyog. 30–50 dkg–os tálcákba szedik, s így is forgalmazzák. A napi szedési teljesítmény függ a gyümölcs nagyságától, 30–50 kg/fő. A szüret az évi munkaerő–szükséglet 70–75%–át is kiteheti. Egy–egy fajtát 25–30 napig szedhetünk.

Szamóca. Puha húsú, ezért nagy kíméletességgel szabad szedni. Csak a teljesen beérett gyümölcsök illatosak és zamatosak. Konzerv célra kocsány nélkül, friss fogyasztásra kis kocsánnyal vegyük le a gyümölcsöt a tőről. Csak kézzel szedhető és eközben osztályozzuk. Egy fő 10 óra alatt 40–60 kg–ot képes leszedni.

Pirosribiszke. A fürtök nem egyszerre érnek, de nyugodtan várhatunk szedésével, mert sokáig a bokron maradnak. Kocsányostól szedjük 5 cm–es lapos rekeszekbe. Szedési teljesítménye 20–50 kg/nap/fő.

Feketeribiszke. Bogyói megérve gyorsabban leperegnek. Dzsemnek akkor szedjük, ha a fürt alsó 1–2 bogyója még zöldes.

Köszméte. Friss fogyasztásra csak teljesen éretten megfelelő. A gyümölcs ilyenkor puha és ízletes. Konzerv, befőzési és konyhai célokra félig, vagy teljesen zöld köszméte a megefelelő. 5–ös vagy 10–es rekeszekbe szedjük. A szedési teljesítmény törzses fákról 50–100 kg/fő/nap, bokrokról 40–60 kg/fő/nap. A lehető leggyorsabban értékesítsük.

Mandula. Általában szeptemberben szedhető, amikor a terméshéj felreped és teljesen felnyílik. Ilyenkor a termés a termővesszőről könnyen leválik.

Mogyoró. Szeptemberben szedhető, kézzel vagy rázva. Túl korai szedés esetén ízanyagai nem fejlődnek ki megfelelően.

Gesztenye. Szedése szeptember elejétől november elejéig tart. Érett állapotát a kupacs szétnyílása jelzi.

Dió. A felrepedt burokból a földre hull. Érése hetekig is eltart. A lehullott diót kasokba, kosarakba vagy zsákokba szedjük. Azok a gyümölcsök, amelyekről nehezebben jön le a zöld burok, gyengébb minőségűek. Sokáig tartotta magát az a vélemény, hogy a diófának jót tesz, ha az ágait nagyon „megverjük”. Ma már bizonyított, hogy ezzel a „dióveréssel” sok termőrészt leverünk, miáltal a következő évben kevesebb termésre számíthatunk.

13. Gyümölcstárolás

13.1. A gyümölcsök tárolhatósága, a tárolásra ható tényezők

Igényes gyümölcsforgalmazást, exportot korszerű hűtőtárolás nélkül nem lehet megvalósítani, a gyümölcsök egy része azonban nem, vagy csak rövid ideig tárolható. Viszonylag rövid ideig tárolhatók a nyári érésű gyümölcsök. A csonthéjasok 2–4 hétig, közülük a szilva 2–3 hónapig is tárolható. A nyári érésű gyümölcsök másik része mindössze néhány napig tárolható. Ilyen például a bogyós gyümölcsűek közül a szamóca, amelynek tárolhatósága csupán 2–3nap. A ribiszke 2–3 hétig, a köszméte 4–6 hétig is tárolható.

Hosszabb lehet a tárolási ideje az őszi és téli érésű alma– és körtefajtáknak. Fajtától függően 1–8 hónapig tarthat. Ezeknek a gyümölcsöknek az érésfolyamata ugyanis alacsony hőmérsékleten mérséklődik, az apadási veszteséget pedig a levegő magas relatív páratartalmával ellensúlyozhatjuk.

A tárolásra ható tényezők:

Termesztési körülmények

Ide tartozik többek között a fajta, a termesztéstechnológia (talajművelés, tápanyag– és vízellátás, növényvédelem), a szüret, a szállítás, de az ültetvény környezeti feltételei, ill. a termőhelyi tényezők:

- A fajok vonatkozásában a tárolás szempontjából nincs sok változtatási lehetőség. A fajták között azonban lényeges különbségek vannak. Alma– és körtefajták tárolhatóságába nyújt betekintést a 15. táblázat:

15. táblázat. Alma– és körtefajták tárolhatósága

Faj

Fajta

A tárolhatóság ideje

Alma

Jonathan, Red Jonathan stb.

Elstar, Royal Gala,

Braeburn, Golden Del., Idared, Mutsu, Jonagored

kevésbé jól tárolhatók

2–4 hónapig

6–10 hónapig

Körte

Bosc kobak

Clapp kedveltje

Conférence

Vilmos

Hardenpont téli vajkörte

5–6 hónap

max. 1–2 hónap (ULO, SZL)

6 hónap (SZL)

1–3 hónap

5–6 hónap

Megjegyzendő, hogy minél fejlettebbek a rendelkezésre álló tárolási technológiák (pl. ULO tárolás), annál kisebb lesz a fajta tárolhatóságának jelentősége az ültetvények fajtaösszetételének megválasztásában.

- A termesztéstechnológia (talajművelés, tápanyag– és vízellátás, növényvédelem stb.) hatása a tárolhatóságra közvetett. Egyrészt a beltartalmi összetevőkön, másrészt pedig a gyümölcs méretének változásán keresztül hat a tárolhatóságra. Így például a túlzott N–adagolás, vagy a K, ill. Ca hiánya stb. rosszabb tárolhatóságot eredményez.

- A termesztési tényezők közül a szüretidő kiemelt jelentőségű a tárolhatóság szempontjából. Túl korai szüretkor – a kis gyümölcsméret miatt – egyrészt jelentős mennyiségi veszteségünk van, ugyanakkor ezek a gyümölcsök gyorsabban is fonnyadnak, ízben, aromaanyagokban szegények, színeződésük hiányos, és az egyes tárolási veszteségek (pl. apadás, keserűfoltosság) mértéke nő. Elkésett szedéskor jelentős a hullási veszteség, fokozódik – a már sokkal puhább – gyümölcsök sérülékenysége, és az ilyen (tárolás szempontjából túlérett) gyümölcsök hosszú idejű tárolása nem lehetséges Jó tárolásra csak akkor van esélyünk, ha a betárolásra alkalmas érettségi állapotban szedjük le és helyezzük el hűtött térbe a gyümölcsöt. Az optimális szüretidő, amely a különböző fajtáknál nagyon eltérhet, különféle módszerekkel állapítható meg (lásd előző fejezet).

- A környezeti (időjárás, hőmérséklet, csapadék), és termőhelyi tényezők (domborzat, a terület fekvése, talajadottságok) szintén jelentős mértékben befolyásolhatják a gyümölcsfélék tárolhatóságát. A talajadottságok tárolhatóságot befolyásoló hatását jól szemlélteti az alma példája. Nem mindegy, hogy ültetvényeink könnyű homokos jellegű, vagy nehezebb, kötöttebb vázszerkezetű talajon állnak. A homoktalajon (pl. Bács–Kiskun megyében, ahol a klíma is melegebb) termesztett almák légzése fokozottabb, következésképpen érése gyorsabb, szöveti szerkezete lazább, ebből adódóan húsa puhább. Kötöttebb talajú, hűvösebb klímájú helyeken lassúbb a színeződés, az íz– és zamatanyagok kifejlődése kedvezőbb és keményebb a gyümölcs. Az ilyen helyről szüretelt alma tárolási vesztesége kevesebb.

Tárolási módok

A gyümölcs tárolhatóságát a tárolás módja nagyban befolyásolja. Különböző tárolási eljárásokat alkalmazunk. Ezek közül a legismertebbek az ún. egyszerű vagy száraz tárolás, a változatlan légterű (VL), a szabályozott légterű (SZL) és a legmodernebbnek számító ún. ULO tárolás:

- Az egyszerű, száraz vagy normál tárolás a tárolás legkevésbé hatékony megoldása. Ide tartoznak a pincék, a padlások, vermek, illetve az olyan épületek, amelyekbe hűtés céljából nem építettek gépeket. Ezekben az épületekben nem, vagy csak körülményesen szabályozható a hőmérséklet, a páratartalom és a légcsere. Általában 4–8°C–nál alig megy lejjebb a hőmérséklet (vagy éppen ellenkezőleg –3– –4°C is kialakulhat, amely már a betárolt gyümölcs megfagyásával jár). A relatív páratartalom sem szabályozható: vagy túl nagy (90%–on felüli – ez főleg a nedves pincékre jellemző), vagy túl kicsi (60–70%–os, főleg a földfelszín feletti helyiségekben).

- A változatlan légterű (VL) tárolókban a hőmérséklet és a relatív páratartalom a gyümölcsfaj igénye szerint szabályozható. A termen belüli légcsere is kívánság szerint állítható. A szabályozott légterű tárolókhoz viszonyítva lényegesen rövidebb idejű tárolást tesz lehetővé.

- A szabályozott légterű (SZL) tárolás lényege a gyümölcs légzésének lassításán alapszik. Kidd és West angol kutatók jöttek rá először (az 1920–as években), hogy ha a tároló levegőjének összetételét – az O_2 –CO_2 arányt – megváltoztatják, ugyanolyan hűtési és páratartalmi viszonyok mellett is sokkal kisebb tárolási veszteség keletkezik. Csökken a tömegveszteség, kevesebb az élettani és a gombás betegségek következtében keletkező romlás, a gyümölcs keménysége és a beltartalmi anyagok aránya kitároláskor kedvezőbb marad. (Az almafajták esetében átlagosan 3% O_2 és 3% CO_2 az optimális arány). Az SZL tárolók alma esetében 6–8 hónapos tárolást biztosítanak.

- Az un. ULO tárolás a szabályozott légterű tárolásnak az a formája, amikor a helyiség oxigéntartalmát nagyon alacsony (pl. 0,1%) értéken tartják. Így radikálisan csökkennek a lebomlási folyamatok, és pl. alma esetében 9–10 hónapig is tárolhatunk.

Tárolási körülmények

E címszó alatt az előhűtést, a lehűtési gyorsaságot, a tárolási hőmérsékletet, a relatív páratartalmat, a termen belüli légcserét, a CO_2– és O_2–tartalmat, az előosztályozást, a viaszolást, illetve a vegyszeres kezeléseket, a tárolás hosszát és a tárolás alatti ellenőrzést értjük.

Tároláskor arra kell törekednünk, hogy a bevitt és a légzés során keletkező nagy hőmennyiséget minél előbb kivonjuk, hogy az anyagcsere–folyamatokat minél gyorsabban a minimálisra csökkentsük.

Előhűtés. Az anyagcsere–folyamatok csökkentésének meggyorsítása végett betárolás előtt a tárolótermet előhűtjük. Az a legelőnyösebb, ha az előhűtött tér hőmérséklete olyan, mint a tárolási véghőmérséklet.

Lehűtési gyorsaság. Azt jelenti, hogy a betárolt gyümölcsöt milyen gyorsan hűtjük, azaz milyen gyorsan (hány nap alatt) érjük el a tárolási véghőmérsékletet. Nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a gyümölcsfajták nem egyformán érzékenyek a lehűtés gyorsaságára.

Ha azt akarjuk, hogy a gyümölcs a lehető leggyorsabban lehűljön, alkalmazhatjuk például az ún. vizes előhűtést, amely azon a fizikai törvényszerűségen alapszik, hogy a hideg víz hőelvonása legalább 3–4–szer gyorsabb, mint a hideg levegőé. Az eljárás zuhanyszerűen, árasztásos áramoltatással, permetezéssel vagy bemerítéssel vihető véghez. Leggyakrabban a körte, az őszibarack vagy egyéb csonthéjasok előhűtésére használják.

Tárolási hőmérséklet. A tárolási körülmények között ez az egyik legfontosabb tényező. A gyümölcs hőmennyiség–fejlesztésének nagysága az élettani folyamatok gyorsaságától is függ. Kézenfekvő tehát arra törekedni, hogy minél kisebb tárolási hőmérséklet kialakításával minél jobban akadályozzuk meg a lebontási (élettani) folyamatokat. Bármennyire logikus is lenne, mégsem hűthetünk bizonyos hőmérsékleti érték alá, mert a gyümölcs sejtnedve megfagyhat. A helyes tárolás technológiájának kialakításához ismernünk kell tehát az egyes fajok és fajták fagyáspontját.

Relatív páratartalom. Az adott levegő abszolút nedvességtartalma azonos hőmérsékletű és nyomású telített levegő abszolút nedvességtartalmához viszonyítva. Ezt az értéket %–ban fejezzük ki. Kis páratartalmú levegőben kiszáradnak a göngyölegek, és a nedvességtartalmat a tárolt gyümölcsből veszik el. Vigyázni kell azonban arra is, hogy ne legyen túl nagy a páratartalom, mert ilyen közegben a betegségek nagyobb százalékban léphetnek fel.

Termen belüli légcsere. A tárolótermekben illóanyagok (pl. etilén), idegen szagok (motorolaj, ammónia, propángáz stb.) és egyéb légszennyeződést okozó anyagok halmozódnak fel. Ezért a bizonyos időközönkénti légcsere elengedhetetlenül fontos. A légkeringés mértéke az óránkénti légcserék száma, amely hűtőtárolókban tartós tárolás esetén 2–5 lehet.

Tárolás előtti vegyszeres kezelések. A leggyakoribb vegyszerfelhasználási cél az élettani (pl. héjbarnulások, húsbarnulások) és a gombás (Botrytis, Gloeosporium, Alternaria, Monilia stb.) betegségek csökkentése.

Viaszolás. A viaszolás történhet az áru tetszetősségének javítása érdekében (ún. fényesítő viaszolás), vagy a gyümölcs tárolhatóságának javítására is (vízálló viasszal borítás).

Előosztályozás. Célja kettős lehet: egyrészt a hibás, betegségre hajlamos, méreten aluli gyümölcs kiszűrése, mielőtt az a tárolóba jutna, ezzel jobb tárolótér–kihasználás elérése, másrészt a nagyobb, rendszerint érettebb gyümölcs elkülönítése megfelelő tárolási paraméterek megvalósítása céljából.

A légtér összetétele. A légtér összetételének (az oxigén és a szén–dioxid arányának) alakulása a szabályozott légterű tárolás elsőrendű kérdése. A beszabályozás során feltétlenül legyünk figyelemmel arra, hogy az oxigén és a szén–dioxid között kölcsönös függőség áll fenn, továbbá arra is, hogy az egyes gyümölcsfajok és
–fajták érzékenysége különböző. Kevésbé érzékeny az oxigénre a cseresznye, az őszibarack, a szamóca, erősen érzékeny viszont az alma, a nagy szén–dioxid–tartalomra pedig talán legjobban érzékeny a körte és a szilva.

A tárolási idő hossza. A tárolás során megfigyelték, hogy a veszteségek nem lineárisak, hanem az exponenciális görbét követik, azaz a tárolás utolsó időegységében rendkívül felgyorsulnak. Ezért is különösen fontos a tárolás alatti ellenőrzés, amelynek során megmérhetjük a gyümölcsök fizikai változását (húskeménység, fedő– és alapszín), beltartalmi értékeinek (cukor–, sav–, szárazanyag–tartalom, a cukor–sav arány stb.) alakulását, az illóanyagok, az etilén, az acetaldehid stb.mennyiségét, vagy kóstolással is kialakíthatunk egy összbenyomást a tárolt tételek állapotáról.

A 16. táblázat különböző gyümölcsfajok és fajták javasolt tárolástechnikai paramétereibe nyújt betekintést:

16. táblázat. Javasolt tárolástechnikai paraméterek (Sass, 1989)

Gyümölcsfajok

Fajták

Változatlan légterű (VL) tárolás

Szabályozott légterű (SZL)
tárolás

tárolási hőmérséklet C

relatív páratartalom %

tárolási hőmérséklet C

relatív

páratartalom %

CO_2 –

tartalom

O_2–

tartalom

Alma

pl. Golden Del.

0,0–0,5

90

0,5–1,0

94–96

3–4

2–3

Körte

Bosc kobak

Conference

0,0–1,0

–1,0–0

90–91

90

0,0–1,0

0,0–1,0

93–94

92

0,5–3,0

5

4–5

4

Cseresznye

0,0–1,0

90

0,5–1,0

92

1–2

2,5–3,0

Meggy

–0,5–0,5

90

0,5–1,0

92–93

1,5–2,5

3–4

Kajszibarack

–0,5–1,0

93–94

0,0–0,5

96–97

2,0–2,5

10–14

Őszibarack

–0,5–0,5

88–90

0,5–1,0

88–90

5

2,5

Szilva

0,0–1,0

90–91

1,0

91–92

1,5–2,0

14–16

Szamóca

0,0–1,0

85–88

0,5–1,5

88–90

6

3

Málna és szeder

0,0–0,5

80–85

–

–

–

–

Ribiszke

–1,0–1,0

85–90

1,0

90

1,5–2,0

13–15

Köszméte

0,0–0,5

–

–

–

–

–

13.2. Tárolási veszteségek és betegségek

A tárolókban keletkező veszteségeknek lényegében két nagy csoportja van: apadási és romlási veszteség.

Az apadási veszteséget csak megfelelő szüreti idő– és (ne legyen túl korai a szedés), fajtamegválasztással, a megfelelő hőmérséklet és relatív páratartalom kialakításával tudjuk csökkenteni.

A romlási veszteség (alma esetében) további két csoportra bontható: élettani betegségek következtében beálló veszteségekre, és gombás betegségek károsításából adódó veszteségekre.

Élettani betegségek.

- Húsbarnulás (pufikosodás): a beteg alma húsa a héj alatt megbarnul és megpuhul. A betegség összefüggésben van az évjárattal, a fajtával, a tárolástechnológiával és nagy mértékben a szüret idejével is.

- Üvegesedéskor a beteg almában a szállítónyalábok környéke üvegesen áttetsző. Oka termesztési és időjárási tényezőkre vezethető vissza. A szüret idején keletkező üvegesedés gyors betárolással és lehűtéssel megakadályozható, sőt ilyen gyakorlattal az üvegesedés a tárolóban „fel is szívódhat”.

- A keserűfoltosodás a gyümölcs enyhe, horpadásszerű süppedésével kezdődik, később a bemélyedés helyén a szín jól elkülöníthetően mélyzöld. Egy–egy ilyen foltot átvágva azt tapasztaljuk, hogy az enyhén barna, száraz, szivacsos, taplós állományú. Oka tápanyagellátási (kálium, kalcium, magnézium), ill. más anyagcserezavarokra vezethető vissza.

- Héjbarnulás vagy szkaldosodás a korai, de a kései szüret következménye is lehet. Kiválthatják az akadályozott gázcsere következtében beálló oxidációs folyamatok során felszabaduló toxikus anyagok.

Gombás betegségek.

- A lenticellarothadást a Gloeosporium album okozza. Az ültetvényben fertőzött gyümölcsön általában a lenticellából kiinduló kerek, világosbarnától sötétbarnáig terjedő folt látható. A kórokozó már a vegetációs időszak során behatol a gyümölcsbe, és a tárolás után aktivizálódik. A tárolóban az egészséges gyümölcsöket nem támadja meg, ezért van különösen nagy jelentősége a betegség megelőzésének.

- A penicilliumos rothadás kiváltója a Penicillium expansum. A betegség kezdetén főleg a penészesedési góc külső részein fehér gombatömeg jelenik meg. Később a megtámadott részeken zöldeskék spóravánkoskák képződnek. A kórokozó sebparazita, tehát legjobb védekezés ellene a gyümölcssérülések csökkentése.

- A szürkepenészes rothadást a Botrytis cinerea okozza. Az almán a kerek fertőzési helyeken barna és világosbarna (olykor sötétbarna), kissé besüppedt folt keletkezik, amely körkörösen terjed tovább a gyümölcs egész felületére. A fertőzés előrehaladott szakaszában a gyümölcsön egérszürke, vattasszerű, lágy, de nem vizenyős telepek alakulnak ki.

- A moníliás rothadásnak (okozója a Monilia fructigena és Monilia laxa) penészgyepes és gombatelep nélküli, ún. feketerothadásos megjelenési formája van. A gyümölcsök a beteg fás részekről (ágakról, hajtásokról) és az előző évből fán maradt vagy az évi mumifikálódott gyümölcsökről fertőződhetnek. A gomba a héjon levő sérüléseken vagy nyílásokon jut a gyümölcsbe. A gyümölcsösben szakszerű metszéssel és a beteg farészek gyümölcsösön kívüli elégetésével lehet védekezni ellene. Csak az ép, egészséges gyümölcsöket tároljuk be.

- A magházpenészesedést több gombafaj okozhatja. Az alma magháza élőször enyhén, majd sötétebben elbarnul, később a gombaszövedék pókhálószerűen beborítja, végül a betegség belülről kifelé terjedve teljesen elpusztíthatja a magházat, üreges feketerothadást okozva. Nagyon ügyelni kell a kíméletes szüretre, mivel a gomba sérült helyeken fertőz. Kártétele az időjárás függvénye.

- A fehérpenészes rothadást a Rhizopus stolonifer nevű gomba váltja ki. Elsősorban a cseresznye, a szilva, az őszibarack és a szamóca betegsége. Tünete a vattaszerűen fehér, később szürkés és fekete penészgyep, rothadó, vizenyős, kellemetlen szagú gyümölcsök. (50–55°C–os vízben a gomba spórái 2–3 perc alatt elpusztíthatók.

- A tárolási varasodás gombái nem rothasztják a gyümölcsöt, de a rothadást okozó gombák számára utat nyithatnak. A betegség a szüret idején még alig megfigyelhető, a tünetek (fénylő fekete 2–3 mm–es foltok) csak a tárolás idején fejlődnek ki. A varasodás ellen csak a komplex védekezés hozhat eredményt.

A csomagolás és áruvá készítés jelentősége a piaci versenyben

A magyar táj kedvező adottságai folytán kiváló feltételeket nyújt a legfinomabb ízű, szépen beszíneződő, első osztályú gyümölcs előállítására. A piaci versenyben azonban mégis azt tapasztaljuk, hogy a mi árúnk gyakran alul marad a kevésbé ízletes, de ízléses kiszerelésű, egységesen csomagolt nyugat– és dél–európai konkurenciával szemben. Ezzel a problémával nemcsak az exportra szánt áruink kapcsán kerülünk szembe, hanem egyre gyakrabban a hazai piacon is. Miközben a hazai termelő azon töpreng, hogy hol talál még csomagolásra kevésbé igényes piacot, vagy esetleg állami támogatást e probléma megoldására, addig a fejlettebb országokban tovább nő a csomagolási technika színvonala, hatékonysága. Ennek eredményeként az így piacra kerülő áru minősége is kevésbé romlik azon az úton, amit az áru a fogyasztóhoz való jutásig megtenni kényszerül. Várható, hogy a magyar gyümölcsnek a külföldivel szemben kell felvennie a versenyt a hazai piacon, sőt az is reális veszély, hogy az import áru piaci térnyerése növekedni fog. Ha fel akarjuk venni a versenyt, a hazai vásárlót is magas színvonalon kell kiszolgálni úgy, mint az exportáru esetében.

Az igénytelenül kiszerelt gyümölccsel kisebb árbevételünk keletkezik, mintha ízlésesebben, korszerűbben csomagoltuk volna. Természetesen ehhez az igényesebb, fizetőképes fogyasztói rétegnek is ki kell alakulni.

A hazai gyümölcsértékesítésben a nagybani piacok mellett és helyett egyre nagyobb teret hódítanak a nagy bevásárlóközpontok, szupermarketek, így különös figyelmet kell fordítanunk az általuk diktált minőségi és csomagolási követelményekre. Ezek az óriás bevásárlóközpontok rengeteg embert vonzanak, nagy forgalmat bonyolítanak le, s tőkeerősségük, valamint piaci súlyuk miatt érdekeiket könnyen érvényesítik. Az a csomagolásmód fog elterjedni, amelyet a bevásárlóközpontok igényelnek: az áruházi kereskedő kedveli a közepes vagy kisebb kiszerelésű, mégis jól rakatolható csomagolóeszközöket. Az önkiszolgáló rendszer miatt a csomagoláson fel kell tüntetni minden, a vásárlót érdeklő információt. A kevésbé igényes kiszerelés sorsa az lesz, hogy fokozatosan kiszorulnak a friss termékek forgalmazásából.

Természetesen nemcsak a csomagolóeszköz fontos áruink minőségének megőrzéséhez és sikeresebb piacához, szükség van megfelelő osztályozó, csomagoló gépekre, hűtőberendezésekre, korszerű szállító, sőt hírközlő eszközökre, illetve a piaci és marketing információ megfelelő áramlására is.

Felhasznált irodalom

Cselőtei L.–Nyujtó S.–Csáky A. (1993): Kertészet. Mezőgazda Kiadó, Budapest

Gonda I. (1997): Művelési rendszer és fitotechnika (in Integrált gyümölcstermesztés, szerk.: Soltész M. )

Gonda I. (1995): Intenzív almatermesztés. PRIMOM Vállalkozásélénkítő Alapítvány, Nyíregyháza

Erdősi B. (1998): Műszaki és kitűzési munkák.( in Integrált almatermesztés a gyakorlatban, szerk.: Inántsy F.)

Gyuró F. (1990): Gyümölcstermesztés. Mezőgazdasági Kiadó, Budapest

Gyuró F. (1980): Gyümölcstermesztés I. Egyetemi jegyzet, Budapest KÉE

Inántsy F. (1995): Az integrált almatermesztés gyakorlati kézikönyve. Kutató Állomás, Újfehértó

Inántsy F. (1994): Az almakereskedelem gyakorlati kézikönyve. Almatermesztők Szövetsége

Inántsy F. (1998): Integrált almatermesztés a gyakorlatban. Almatermesztők Szövetsége

Kovács S. (1995): Kertészeti göngyölegkalauz. Origo stúdió, Kecskemét

Méhes Vilmos (1995):Betakarítás.(in Intenzív almatermesztés, szerk.: Gonda I., PRIMOM Vállalkozásélénkítő Alapítvány, Nyíregyháza.)

Molnár J.né (1998): Az állati kártevők elleni védekezés. (in Integrált almatermesztés a gyakorlatban, szerk.:Inántsy F.)

Pethő F. (1984): Alma. Mezőgazdasági Kiadó, Budapest

Pethő F. (1998): Területkiválasztás;Terület és talajelőkészítés.( in Integrált almatermesztés a gyakorlatban, szerk.: Inántsy F.)

Sárközy P.–Seléndy Sz. (1994): Biogazda 2. Szántóföldi és kertészeti növénytermesztés. Biokultúra Egyesület

Sass P. (1986): Gyümölcstárolás. Mezőgazdasági Kiadó, Budapest

Sass P. (1997): Szüret, tárolás és értékesítés (in Integrált gyümölcstermesztés, szerk. Soltész M.)

Soltész M. (1998): Gyümölcsfajta– ismeret és –használat. Mezőgazda Kiadó, Budapest

Szabadi G. (1998): Növényvédő szerek, termésnövelő anyagok.

Szűcs E. (1999): A talajvédelem és környezetkímélés szempontjait megvalósító gyümölcsös talajművelési technológiák kidolgozása (kézirat).

Terpó A. (1987): Növényrendszertan az ökonómbotanika alapjaival 2. rész. Mezőgazdasági Kiadó, Budapest

Tóth Á. (1995): Az esőszerű és a mikroöntözés gyakorlata. KITE Rt., Nádudvar

Tóth M. (1997): Gyümölcsészet. PRIMOM Vállalkozásélénkítő Alapítvány, Nyíregyháza

Zatykó I. (1998):Talajművelés és trágyázás. (in Integrált almatermesztés a gyakorlatban, szerk.: Inántsy F.)