VILÁGVÁROSI REGÉNYEK

AKI A PÉNZ ELŐL MENEKÜL

REGÉNY

IRTA
ASZLÁNYI KÁROLY

A VILÁGVÁROSI REGÉNYEK KIADÓVÁLLALATA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5557-63-7 (online)
MEK-15581

TARTALOM
Tiz font eltünik.
Csoda...?!
Csoda.
Bonny West és a nők.
Riport.
Szerelem a Scotland Yard-on.
További pénzáradat.
Vich on the Sea.
Chilston eltünik.
Bonny.
Tizezer font.
Egy detektiv intrikái.
Babby.

Tiz font eltünik.
Mr. Chilston Lannery savanyu képpel nézett a barnahaju, kékszemü kislányra, aki mellette ült a parkban, őszi ragyogás közepén.
- Szóval elvesztetted, - mondta a sápadt fiatalember, a Morning Public munkatársa. - Akkor már inkább elköltöttem volna.
Vigyázott, hogy ne legyen szemrehányás a hangjában. Mégis, a szép, komoly lány ott mellette, érezte a keserüséget Mr. Lannery hangjában. Igaz, mindig a lány prédikált takarékosságot. Mindig ő bizonygatta, hogy abból a kevésből, amit a Morning Public főszerkesztője, Mr. Geoffrey Lloyd fizet a fiatalembernek, még abból a kevésből is félre lehet tenni tiz fontot havonta.
Nagyon nehezen ment, de Mr. Chilston Lannery mégis félretette a tiz fontot. Félretette, odaadta a lánynak, - Babby Smith volt az ő őrangyala. Az őrangyal elvesztette a tiz fontot. Ha az embert üldözi a balszerencse...
- Tudom, hogy haragszol rám, Chilston, - mondta a lány elkeseredve. - Igazad is van, bár...
- Dehogy haragszom. Csak nem fogok tiz font miatt haragudni rád?! - mondta a fiu, de tekintetéből az őrangyal mégis szemrehányást vélt kiolvasni.
A barnahaju, kékszemü kislány elgondolkodott. Talán mégsem tettem helyesen, gondolta. Nem lett volna szabad elvenni tőle, aki heti nyolc fontot kap Mr. Geoffrey Lloydtól...
Mintha csak ezekre a gondolatokra válaszolt volna a fiu, igy szólt:
- Mr. Lloyd is régen kidobott volna, ha nem tudná, hogy szivbajos vagyok. Ez a szivbaj, a végén ennek köszönhetem, hogy még állásom van, egyáltalán.
Igen. Babby Smith tudta, hogy barátja sulyosan szivbajos. Egy nagyobb izgalom végezhetett volna vele. És igyekezett a kedvében járni. Mint ahogy a főnöke is azért nem mondott fel neki, mert félt, hogy felizgatja a csöndes, nem tul agilis fiatalembert s a halála majd az ő lelkén szárad.
Mr. Chilston Lannery világfájdalmas tekintettel bucsuzott kis barátnőjétől. Nem volt az az ember, aki tiz font miatt kétségbeesik, de a mai délutánját alaposan elrontotta ez a dolog.
*
Bement a szerkesztőségbe. A kollégái meglehetősen lenézték, de óvakodtak összetüzni vele.
Másfél órát töltött el igy, iróasztala mellett ülve. Apró hireket vágott ki és ragasztott föl. Közben megszámolta a pénzét: egy schilling kilenc penny volt.
Tovább piszmogott napi munkájával. Fél hatkor telefon csöngött: Babby Smith jelentkezett. Semmiségeket beszélt, mégis valami különös csengés, remegés volt a hangjában. De ez elkerülte Mr. Lannery figyelmét. Szórakozottan felelgetett Babbynek, közben az iróasztal-lámpára felakasztott légypapirt nézte. Babby ma ugylátszik, korábban elmehetett a hivatalából, mert onnan nem volt szabad telefonoznia. De amikor Chilston homályos célzást tett erre, a lány letette a kagylót.
- Ugy bánnak velem - gondolta a fiatalember - mint egy gyerekkel. Nem mernek semmit megmondani nekem.
És a régi évekre gondolt, amikor még nem volt szivbaja. Amikor még mertek neki mondani mindent. Nem féltették. Nem féltette senki a nyomortól, a kétségbeeséstől, attól, hogy megfanyarodik, elkallódik a tehetsége. A szivbajnak kellett jönni, hogy legalább heti nyolc font fizetése legyen. De mi ez a nyolc font? És milyen állás ez? Igy nem lesz belőle semmi. Soha se biznak rá komolyabb feladatot. Csak ül, ir és nyirbál a hagyományos ollóval. Háromnegyed hatkor a főnöke hivatta.
- Mr. Lannery, - mondta a főszerkesztő, - ne izgassa fel magát. Ez a munkakör nem való magának. Hat éve dolgozik benne és nem ment semmire.
Chilston a szivéhez kapott.
- Várjon! - kiáltott a főszerkesztő - mondom, ne izgassa fel magát. Szeretnék alkalmat adni magának, hogy bebizonyitsa képességeit. Ha magától függne, milyen munkakört választana?
- A rendőri riporterét - felelte a fiatalember.
- Az istenért, az nem való magának. Az rettentő izgalmas.
- Nem baj. Majd vigyázok magamra.
- Hm. - A főszerkesztő gondolkodott. - Az imént... egy barátja telefonozott az érdekében, Mr. Lannery. Nem mondhatom meg, kicsoda. Közbenjárása folytán elhatároztam, hogy próbát teszek önnel. Alkalma van sikereket aratni: a fizetését is felemelem heti tizenöt fontra. Ez nem sok, de a költségeit viselem. De vigyázzon az idegeire és a szivére: tudja, hogy mennyire vigyáznia kell.
A fiatal ujságiró megköszönte az előléptetést és hátrálva kiment a szobából.
Eleinte majd széttörte a fejét, hogy ki lehetett az ismeretlen protektor. Fülöp bácsi nem lehetett, mert hiszen öt éve nem törődött vele és egy fillért se ad. Másról pedig nem tudott, akinek fontos lenne az ő sorsa.
Lement a pénztárhoz, megnyugodva. Nem szerette a hosszu fejtörést, inkább szórakozott volt a természete. A pénztár előtt sorba állt, hogy felvegye a tizenöt fontra felemelt heti fizetését.
Amikor a kapu előtt felbontotta a kapott boritékot, meglepetésére huszonöt fontot huzott ki belőle. Rohant vissza a pénztárhoz.
- Mr. Newmann, - mondta lelkendezve, - tévedésből tiz fonttal többet adott nekem.
A pénztáros az angolszász pénztárosok gőgjével nézett végig rajta.
- Uram, én nem szoktam tévedni. Ha több van benne, az az öné, én csak felfelé vagyok felelős.
A kollégák leplezetlen irigységgel néztek utána, amint lement a lépcsőn. Mr. Chilston Lannery lassan megvigasztalódott az elveszett tiz font felől. Felment Smithékhez, de Babby nem volt otthon. A papa és a mama valami furcsa, idegenszerü mosollyal fogadták.

Csoda...?!
Mr. Chilston Lannery korán kelt, felöltözött s előkészületeket tett, hogy a Scotland Yardra menjen.
Amint kilépett az Oldham Squarei ház lépcsőházába, meglepetten hajolt le. A lépcsőn egy uj huszfontos bankjegy hevert.
Chilston felemelte és levitte a házmesterhez. Az a homályos érzése volt, hogy a sors gunyolódni akar vele. A házmester a fejét csóválta. Nem nagy ház volt ez s nem laktak benne gazdag emberek. Itt nem igen szoktak huszfontos bankjegyeket elveszteni a lakók. Egy pillanatra kételkedve nézett az ujságiróra, aki megrendülten állt ott, husz fonttal a kezében - a házmester lelkében valami homályos, kialakulatlan gyanu ébredezett.
A feleségének is elmondta a dolgot, s az is csak a fejét tudta csóválni rá. Végre is elhatározták, hogy megkérdezik a lakókat, nem vesztett-e valaki el mégis egy huszfontos bankjegyet. A tejes, vagy az ujságkihordó nem veszthette el, az biztos. A házmester tehát fogta a bankjegyet és minden lakásba becsöngetett vele. Senki sem vesztett el husz fontot, idegenek pedig még nem jártak a házban aznap. Chilston tehát egyelőre eltehette a bankjegyet.
Bement a Scotland Yardra, bemutatkozott a kollégáknak, jelentkezett a sajtóosztály főnökénél és átnézte az anyagot.
Félóra mulva pénzeslevélhordó kereste. Harmincöt fontot hozott neki. Félreértés nem lehetett: Mr. Chilston Lannery névre jött a pénz s a következő pár sor:
«Tudom, hogy mindig pénzzavarban vagy, bizonyosan jól jön ez a harmincöt font.
Fülöp bátyád.»
Chilston nem értette a dolgot. Mi történt ezzel a mogorva, vén emberrel, aki soha ki nem állhatta őt?!
Egész délután nyugtalanul végezte a dolgát, lapzártakor pedig elhatározta, hogy felkeresi a nagybátyját és megköszöni neki a harmincöt fontot.
Az öregur csodálkozva hallgatta. - Micsoda rossz tréfa ez, - szólt végül - én neked egy fillért se küldtem és egy sort se irtam. Se ma, se tegnap.
- Nem?! - bámult Chilston. - Dehát akkor ki küldte? Itt van a szelvény, megnézheted magad is. Én vagyok a cimzett, te vagy a feladó.
Az öregur nem tudott rá magyarázatot. A végén még mérgelődött is azon, hogy valaki az ő nevében pénzt küldött valakinek. Chilston rosszkedvüen hagyta ott.
*
Hazament, lefeküdt a kerevetre és gondolkodott. Igen, most jól ment minden. De ez, mintha sok lett volna már a jóból. Elhatározta, hogy beszél Babbyvel, az őrangyalával és tanácsot kér tőle.
Ekkor küldönc érkezett. Levelet hozott. A levélből egy százfontos bankjegy esett ki s egy levél. A levél igy hangzott:
«Kedves öregem, sajnálom, hogy csak most tudom visszafizetni azt a száz fontot, amit annakidején kölcsönadtál. Üdvözöl  barátod
Eddie Miller.»
Chilston, kezében a levéllel s a száz fonttal, meredten állt ott. A boy már régen eltünt. Chilston felöltözött, lement a legközelebbi bankba. Ott megállt egy tisztviselő előtt s átadott neki százötvenöt fontot.
- Nézze, állapitsa meg, kérem, hogy nem hamisak-e ezek a bankjegyek?!
A tisztviselő visszavonult és sokáig bibelődött velük. Végül visszatért mosolyogva.
- Nem, kérem, uram. Nem hamisak.
- Ugy. Akkor legyen oly jó, tegye is el őket mindjárt és adjon egy irást róluk, vagy amit szoktak.
Chilston, vadonatuj csekkönyvvel a kezében, lehajtott fejjel ment az utcán. Hangosan mormogott magában, attól félt maga is, hogy megőrült. Sohasem volt Eddie Miller nevü ismerőse és senki sem tartozott neki száz fonttal.

Csoda.
A parkban találkoztak. Babby ámulva hallgatta a csodákat.
A megváltozott főszerkesztőt, az ismeretlen protektort, Chilston uj munkakörét a Scotland Yardon, a harmincöt fontot, amit nem Fülöp bácsi küldött, a talált husz fontot, aminek nincs gazdája, a tiz fontot, amit a pénztáros nem akart visszavenni, - s a százat, amit egy ismeretlen küldött állitólagos adósságának törlesztésére. Bizonyitékul megmutatta a csekkönyvet.
- Valami véletlen, - mondta Babby - csak ne izgassad fel magad, drágám, az isten szerelmére. Nem olyan nagy dolog ez. Remélem, ha jobban is megy neked és sok pénzed lesz, azért szeretni fogsz engem?!
- Hogyne, hogyne, - mondta Chilston fölényesen, - de most mennem kell, rengeteg dolgom van.
Babby sirni szeretett volna, de nem mert, nehogy felizgassa Chilstont, a sulyos szivbajával. Chilston elment, Babby ott maradt a padon s két ragyogó, harmatos szemmel bámészkodott utána.
*
Chilston pedig visszament az Oldham-Squarere s végigsétált az ismerős kirakatok előtt. Szenvedélyesen muzsikált, a hangszerkereskedő, Mr. Shepherd kirakata előtt mindig percekig állt. Itt szokott néha olcsó hurokat venni olcsó hegedüjére. Megállt és nézte álmai vágyát - egy gyönyörü ezüst szakszofont. Elképzelte, milyen szép, mély bugó hangja lehet.
Mr. Shepherd megjelent az ajtóban.
- Jónapot, Mr. Lannery.
- Jónapot.
- Talán hurokat akar venni?!
- Nem, most nincs rá szükségem. Ezt a szakszofont néztem éppen.
- Oh, érdeklik önt a szakszofonok?
Chilston nevetett.
- Érdekelni érdekelnek, dehát...
- Jöjjön csak be, Mr. Lannery. Nézze meg a raktáramat.
Chilston bement, végignézett ötven-hatvan szakszofont, beléjük fujt, próbálgatta őket. Élvezte hangjukat. Végül igy szólt:
- Sajnálom, hogy feltartottam, Mr. Shepherd. Nekem nincs most ilyesmire pénzem.
- Ugyan, ugyan - ingatta a fejét Shepherd ur - vigye csak el, ami jólesik, Mr. Lannery. Meg vagyok győződve róla, hogy majd kifizeti, ha pénze lesz.
Chilston tanácstalanul nézett rá:
- De uram, nekem tizenöt font jövedelmem van, abból tizenegyet felélek...
- Nem baj, csak vigye el, amit meg akar venni.
Chilston megrőkönyödve nézett a hangszerkereskedőre. A halántéka lázasan lüktetett. Megőrültek az emberek vajjon?? Mi ez, hogy mindenki mosolyog rá, mindenki hitelez neki és pénz fekszik a földön, ahova lép?! Még mindig hitetlenül nézett Mr. Shepherd arcába, azt hitte, álmodik.
Hosszas vita után meggyőződött róla, hogy mindez valóság, ha érthetetlen és rejtélyes is.
Chilston kiválasztott egy szakszofont és elvitte. Az a sanda gyanu ébredt fel benne, hogy Mr. Shepherd maga az az ismeretlen és rejtélyes jótevő, aki tiz fontos bankókat hullat egy szegény, szivbajos ujságiró elé.
Pedig alaposan tévedett. Félórával később valaki megjelent Mr. Shepherd üzletében és szó nélkül kifizette a szakszofont. És még ez a valaki sem volt a jótevő.
*
Smith papa szokása szerint korholta a lányát, Chilston Lannery miatt. Nem tetszett neki, hogy Babby egy szivbajos emberhez menjen nőül, nem is fog neki tetszeni soha. Babby, aki olyan ragyogó eszü és szépséges leány, egy ilyen nyomorékhoz kösse az életét. Mert az ilyen ember nyomorék. Akivel nem szabad veszekedni, mert mindjárt meghal, ha felizgatta magát.
De Babby olyan szépen és hatásosan tudta védelmezni Chilston urat. És annyira szerette őt. Mr. Smith nyomdász volt, erőszakos, nagy darab ember, mindenki félt tőle, de Babbytől ő félt. Nagyon szerette Babbyt és ha Chilstonról volt szó, már maga előtt látta a fiatalembert, amint a ravatalon fekszik és mellette Babbyt, amint szivettépően zokog. Ilyenkor Mr. Smith rettentő dühre gerjedt Chilston ellen, - szerette volna felrángatni a ravatalról és a fülébe orditani:
- Látja, mit müvelt a kislányommal?!!
De lassan Babby vette át a szót és elmondta, milyen csodálatos események folytak le két nap alatt Chilston életében. Lassankint Smith papa és mama arca is felragyogott.
- Csak attól félek, hogy ha jól megy neki majd, akkor már nem én kellek neki...
Az egyszerü emberek ereiben megfagyott a vér erre a feltevésre. - Te!? - orditotta Smith papa - te, aki mindig kitartottál mellette, akinek az életét köszönheti és még minden egyebet?! Te ne kellenél neki?! Na de akkor tudom, hogy ezzel a két tenyérrel ütöm agyon azt a gazembert!
*
Hát valami volt a dologban. Mr. Lanneryt annyira nyugtalanitották az utóbbi napok eseményei, hogy a saját megnyugtatására is, betért este egy elegáns vendéglőbe, ahol még sohasem volt. Hamarosan hölgytársasága is akadt, ittak, cigarettáztak, mulattak: ami semmiesetre sem tett jót Mr. Lannery szivének. Ha Babby Smith most meglátta volna a vőlegényét, ő is szivbajt kapott volna. De Chilston épen, egészségesen ért haza, csak egy kicsit soká kereste az utat hazafelé.
Felment a lépcsőn, felcsavarta a villanyt. Egy kis lelkiismeretfurdalást is érzett Babby miatt. Mégis szebb lett volna vele tölteni el az első mulatós estét.
De Babby nem hagyta volna inni. A cigarettázást is megtiltotta volna. Szép kis mulatás lett volna az ilyen.
Babby helyes kislány volt, kétségtelenül. De nem az, akit egy embernek feleségül kellene venni, egy olyan embernek, aki felfelé tart éppen az élet utjain. Chilston emlékezett rá, hogyan ismerkedtek meg. A Kings Parkban sétált, egy vasárnap délután. Előtte széplábu, fiatal kislány ment s Chilston heves vágyat érzett, hogy megismerkedhessen vele. De a leány tekintetéből és fejtartásából arra következtetett, hogy nem igen fog szóbaállni egy idegen férfival. Ezért jól bevált trükkjéhez folyamodott.
- Bocsánat, Miss... - szólitotta meg jóindulatu arccal a leányt - egy szem leszaladt a harisnyáján.
- Nagy ég, hol?! - rémült meg Babby s hátrahajolva, vizsgálgatta a harisnyáját. De lukat nem fedezett fel sehol.
Kiderült, hogy Mr. Lannery tévedett s ennek a lány ugy megörült, hogy eltekintvén a társadalmi formáktól, megengedte, hogy a fiatalember hazakisérje.
Chilston heves szivdobogást érzett, amint erre gondolt.
Amikor az asztalra nézett és meglátta ott a százfontos bankjegyet, már nem is érzett szivdobogást.
Gépiesen bekopogott s megkérdezte a háziasszonyát. Az ujabb százfontost egy kisfiu hozta, a háziasszony elismervényt adott róla.
Chilston körül forgott a világ. Gyönyörködve nézte a százfontost, majd a párnája alá tette. Hirtelen rettentő ijedtség fogta el, forróság verte ki egész testét. Arra gondolt, hogy talán valami hatalmas büntény áldozata lett... Elhatározta, hogy mindjárt reggel elmondja a dolgot Bonny Westnek.

Bonny West és a nők.
Ha hivatalos kötelessége nem vezette volna amugy is a Scotland Yardra, Chilston nem mondta volna el a dolgot Bonny Westnek.
De elmondta, mert találkozott vele és mert Bonny mindig megérezte, ha valaki el akart mondani neki valamit, de nem tudta, hogyan kezdjen bele.
Bonny már hiresség volt a maga nemében, amikor Chilston a Yardra került. Bonny nevéhez füződtek a Poplam-, Lothby- és Creeze & Riffle-esetek megoldásai, valamint ő volt az, aki megtalálta a király ellopott bibliáját, az u. n. zafir-bibliát. Kicsiny, szórakozott emberke volt ez, száraz és kiismerhetetlen, éppen a szórakozottsága miatt.
Aznap Bonny ment a Press-Officeba, mert Lime Borkhead, akinek állitólag sokat köszönhetett, valami információt kért tőle a Harwick-fivérek szélhámosságairól. Amikor Bonny kijött Lime szobájából, szétnézett az ácsorgó ujságirók között, akik szokatlan respektussal üdvözölték. Hallo, Bonny! - kiáltotta egyikük és Bonny szórakozottan legyintett, mint akinek semmi sem fontos.
Akkor aztán észrevette Chilstont, aki egy kissé elvörösödött. - Maga az az ujonc, mi? - kérdezte West. A Scotland Yardon minden apró hir gyorsan terjed el. Már azt is tudták Chilstonról, hogy szívbajos.
- Igen, Lannery a nevem - mondta a fiatalember zavartan -, örülök, hogy megismertem, szeretnék beszélni önnel.
- Jöjjön fel a szobámba, - mondta a detektiv.
*
- Ugyanis...
Chilston nem tudta, hogy kezdjen bele, olyan furcsa volt az egész. Elgondolkodva nézte a detektiv mozdulatlan, kövér arcát. Még tiz perccel ezelőtt is pénzeslevélhordó kereste Chilstont. Negyven fontot hozott, egy ismeretlen, ausztráliai rokon szerepelt mint feladó, aki átutazott Londonon s megragadta az alkalmat, hogy unokaöccsét pénzbelileg támogassa. Chilston nem akarta átvenni a pénzt, de a levélhordó ragaszkodott hozzá, hogy a törvényesen megállapitott cimzett átvegye a küldeményt.
A fiatalember megmutatta a vevényt Bonny Westnek.
- Tegnap harmincöt érkezett. A feladó helyén a nagybátyám neve állott, aki azonban hallani sem akart arról, hogy ő küldte volna a pénzt. Azonkivül minden este száz fontot találok a szobámban. Ha kilépek az ajtón, husz font fekszik a földön előttem. Meg tudja ezt ön magyarázni?
- Nem - felelte Bonny West. - De ne haragudjon, nem is ügyeltem oda, valami más járt az eszemben. Mondja csak el mégegyszer.
Chilston dühöngött magában.
- Értse meg, uram, nekem nyolc font heti fizetésem volt, azonkivül egy pennym se: három nap óta pedig képtelenül, érthetetlenül dől hozzám a pénz. Nem tudom megakadályozni, nem tudok elmenekülni előle, nem tudok magyarázatot találni rá. Remélem, most már érti, milyen helyzetben vagyok?!
- Hogyne, hogyne - mondta a detektiv elmerengve. Ugylátszik, még mindig nem értette, miről van szó.
- Majd gondolkodom a dolgon - mondta végül.
Ezzel bucsuzott el Chilstontól.
*
De ugylátszik, érdekelte a dolog, mert délután már ott volt Lannery lakásán. Csak a háziasszonyt találta otthon, Mrs. Hackbuttlet, akit alaposan kikérdezett.
- Ki hozta a két százfontos bankjegyet?
- Az elsőt egy boy, egy olyan egyenruhás boy. A másodikat egy gyerek. Nem tudom, miféle.
- Nem mondta az a gyerek, hogy kitől kapta a pénzt?
- Nem mondta, kérem.
- Régóta ismeri Mr. Lannert, vagy hogy hivják?
- Öt éve lakik itt. Hát bizony elég rendetlenül fizetett, de amugy nem tudnék rá rosszat mondani. Talán csak nem követett el... valamit?
- Nem tudom - felelte West -, hagyjon engem kérdezni. Egészséges ember ez a Mr. Lanner, vagy hogy hivják?!
- Azt hallom, hogy szivbajos. Valami billentyüje rossz neki, gondolom.
- Voltak rohamai?
- Nem vettem észre, kérem. Az apjától örökölte, azt mondja. Az is abban halt meg.
- Ideges ember?
- Nem mondhatnám, kérem. Inkább olyan csöndes. Halkan beszél, halkan jár. Most mintha egy kicsit hangosabb lenne, amióta ezeket a pénzküldeményeket kapja.
Ekkor lépett be Chilston a szobájába és West átkopogott hozzá.
- Hallo, Mr. Lannery. Remélem, bejöhetek. 
*
Bonny West nem volt tipikus detektiv. Olyan jó szive volt, mint egy giccsfilmben a nagybácsinak. Éppen ezért nem engedte szóhoz jutni a szivét. Éppen ezért volt minden tettében goromba és szivtelen. Rossz nyelvek szerint, amikor a hétszeres gyilkos Almsont akasztófára juttatta, azon a cimen, hogy átmegy sörözni a Willis-étterembe, eltünt és másfél óra mulva vörösre sirt szemekkel került elő. Nem voltak előitéletei bünről és becsületről, de amig bizonyos dolgokat meg tudott érteni, a butaság felbőszitette. Egy embernek, aki tuljárt az eszén, meg tudott bocsátani, de a legyőzőtteket ki nem állhatta. Chilston Lanneryről az első és legbensőbb benyomása az volt, hogy csöndes és buta fiatalember. Amit azonban elmondott, az felizgatta Bonny fantáziáját. Az ördög vigye el, nem dobálják ma a pénzt az ember után. Semmi magyarázata nem volt erre és teljesen hamis irányban tapogatózott.
Az volt a feltevése ugyanis, hogy a pénzáradat valahogy nem igaz. Miután semmikép sem talált magyarázatot rá, abból indult ki, hogy a tétel hamis. Chilston valamiért hazudik. Neki tudnia kell, hogy honnan kapja a pénzt, csak azt akarja, hogy mások ne tudják. De lehet, hogy ez is téves. Bonny bizonytalankodott. Nem érezte elemében magát: valami hiányzott az ügyből, aminek érződnie kellett volna.
A detektiv személyes megjelenése eloszlatta Chilstonban a reggeli rossz benyomást. Hellyel kinálta meg a felügyelőt és megmutatta neki a csekkönyvét.
- Képzelem, hogy örül a kislány - jegyezte meg Bonny.
Chilston felkapta a fejét.
- Milyen kislány?
- Mindnyájunk életében van egy kislány. Az enyém már negyven éves és az a rögeszméje, hogy feleségül fog jönni hozzám. Arra a miss Kate, vagy Babe Smithre gondolok...
- Honnan ismeri?
- Én?! Sehonnan. Hallottam róla. A szülők persze nem akarnak beleegyezni. Vérmes terveket kovácsolnak a lányuk szépségében bizva. Egy szegény ujságiró...
- Nem az a baj - legyintett Chilston -, az öreg nem akarja a lányát egy szivbajos emberhez adni. Attól fél, hogyha fiam születik, felizgatom magam és megüt a guta. Ez csak szép tőle, nem? - vigyorgott az ujságiró.
- Szép. És honnan tudja Mr. Smith, hogy önnek szívbaja van?
- Honnan?! - csodálkozott Chilston. - Hiszen Babby is tudja! És mégis!... - tette hozzá büszkén.
- Igen, igen.
- Azonkivül Smith papa annak a lapnak a nyomdájában dolgozik, amely lapnál én. Ott pedig igazán mindenki tudja.
- Persze. No és ennek ellenére házasság lesz a dologból? - kiváncsiskodott a felügyelő.
- Remélem - felelte a fiatalember.
- Voltak önnek epileptikus rohamai?
- Nem... nem voltak - felelte csodálkozva Chilston.
- Akkor nyugodtan odaadhatom ezt az ujabb küldeményt.
A detektiv egy boritékot nyujtott át, levél kiséretében. A levél igy hangzott:
„Kedves felügyelő ur, kérem, adja át ezt a százötven fontot Chilston Lannerynek, az ő tulajdonát képezi.”
- Aláirás nincs? - hüledezett a fiatalember.
- De igen. Olvashatatlan. Ezennel átadom a százötven fontot.
- Most már egész kis vagyonom van.
- Mik a tervei?!
- Nincsenek. Számitok rá, hogy egy szép napon vissza kell adnom a pénzt.
- Nagyon megrenditené ez önt?
- Kétségtelenül.
- Gondolja, hogy... ártana az egészségének?!
- Nem tudom.
- Lehet, hogy valaki igy akarja önt eltenni láb alól. Módot nyujt rá, hogy először életében gazdag embernek érezze magát, hogy utána annál sulyosabb legyen a csapás. Vannak ellenségei?
- Nem tudom. Nem hinném.
- Ki örökli a nagybátyja vagyonát?!
- Én.
- Talán van még egy örökös. Foglalkozzék ezzel a gondolattal.
A detektiv elment. Chilston egyedül maradván, ezzel a gondolattal foglalkozott.
*
Végül is annyira beleélte magát, hogy levelet irt a nagybátyjának, amelyet ajánlottan küldött el.
«Kedves Fülöp bácsi, 
azt hiszem, valaki az életemre tör a vagyonod miatt. Miután szerelmes és fiatal vagyok, az életem mindennél drágább. Épp ezért bejelentem, hogy lemondok örökösödési jogomról s ezt az elhatározásomul közjegyző előtt is hajlandó vagyok megismételni. Kérlek, közöld ezt mindenkivel, de elsősorban azokkal, akik utánam következnek, mint örökösök.»
Ezt a levelet személyesen vitte a postára Chilston, azután a szerkesztőségbe ment. Fél hatkor Babby telefonált.
- Mi van veled, hogy nem jössz hozzánk? - kérdezte a lány. Hangjában aggodalom és féltő szeretet csendült.
- Ideges vagyok. Majd feljövök valamelyik nap, amint lehet. Sokat dolgozom - mondta a férfi és helyére akasztotta a hallgatót.
Később a főnöke hivatta.
- Nagyon meg vagyok elégedve a riportjaival, Mr. Lannery - mondta a főszerkesztő. - Magából kitünő riporter lenne. Nem gondolja, hogy érdemes lenne kezeltetni a szivbaját? Menjen elsejétől szabadságra, én fenntartom önnek az állást. Menjen el egy jó fürdőhelyre és vizsgáltassa meg magát.
- Igen, - felelte Chilston - ez nagyon jó lenne. Csakhogy én...
- Tudom, mit akar mondani. Adok én önnek száz font előleget. Majd letörleszti. Csak menjen el nyugodtan.
*
Az a tudat, hogy három nap mulva elutazik, mégis elvitte Chilstont Smithékhez. Ezek az egyszerü emberek semmivel sem voltak kedvesebbek hozzá, amióta tudták, hogy annyi pénze van. Sőt. Mintha egy kissé hüvösebbek lettek volna.
De Smith, a «goromba Smith» egy rossz szót sem mert ezért szólni a fiatal ujságiróhoz. Csak egy pillantást kellett vetnie a lánya boldogságtól sugárzó arcára, hogy rögtön tudja, mi lett volna a következménye ennek. Smith tulajdonképpen szivből utálta Chilstont - s az élete mégis époly kedves volt neki, mint amilyen kedves volt ez az élet a Babby számára.
Chilston zavart volt ezen az estén, keveset evett s lassan mindannyiuknak elromlott a kedve. Babbynek azért, mert Chilston el fog utazni hamarosan, Smith papának azért, mert a lánya rosszkedvü lett.
Chilston hamarosan elbucsuzott. Voltaképpen az izgatta, hogy mit fog találni otthon, ha hazaér. Most már izgatta a pénz, ez a drága, könnyü pénz, amelynek eredetét nem is sejtette - és szinte csalódottnak érezte magát, amikor hazaérve, ezuttal semmit se talált.
Reggel se érkezett semmi.
Chilston megvárta a postást. A postás csak egy levelet hozott, Fülöp bácsitól. De pénz nem volt benne, csak a jellegzetes irás: a fösvény emberek széles, rideg irása.
«Jelenj meg délután négy órakor barátom, Burton dr. lakásán és várj rám.»
Chilston megmutatta ezt a levelet is Westnek, aki azt tanácsolta, menjen el. Hátha mégis a nagybácsi maga a rejtélyes adakozó.
Azután az ügyvédnek telefonozott Chilston, akit Bonny West ajánlott. Bonny előzőleg lekontrollálta az összes bankjegyek számát és megállapitotta, hogy nincs közöttük ugynevezett «körözött bankjegy».
Az ügyvéd ezek után azt ajánlotta, hogy Chilston tekintse a pénzt a sajátjának.

Riport.
Bonny West mondta:
- Geoffrey Lloyd, a Morning Public főszerkesztője, megkérte Sir Austint, hogy kérjen meg minket, hogy idegrázóan sulyos esetekben ne vigyük ki magunkkal Chilston Lannery urat. Megragadom az alkalmat, hogy egy egészen enyhe ügyhöz szállunk ki, amely mintha egy báránykák közti perpatvar következménye lenne s magammal viszem, Lannery. Maga is jön, Mac Killey?
- Azt a surreyi esetet gondolja, felügyelő?
- Azt, igen.
Mac Killey elmosolyodott. - Hogyne. Bár...
West türelmetlen mozdulattal tessékelte előre a két ujságirót. Más nem is volt benn az Office-ban, az időpont egészen szokatlan volt.
Chilston előrement kis tükörreflexes fényképezőgépével.
Mac Killey félrehuzta West felügyelőt:
- Mondja, meg akarja ölni maga a kollégát?
- Miből gondolja?
- Azt mondják, valami rémes ez a folyó parti gyilkosság...
- Ugyan! - legyintett könnyelmüen West, - az nem árt a szivnek. A feketekávé árt, meg a cigaretta. De egy gyilkosság?!
Mac Killey arra gondolt, hogy Chilston rengeteg feketét iszik a munkaórák alatt.
*
Bonny West autója hires volt, egész Londonban ismerték. Ebben az autóban félórát kocsikázni, ez egy egészséges embert szivbajossá tehetett volna.
Repülőgépmotor volt beépitve, ez igaz. De a «karosszéria» névre hallgató, düledező épitmény olyan különböző anyagokból állott, hogy ezeknek az anyagoknak az összeütődése valóságos bábeli hangzavarrá vált, ha az autó nekiiramodott.
Bádog, fa, vas, keménypapir, celluloid és egyéb törmelékek mellett rézajtókilincs és egy egész különös autóduda alkotta a felszerelést.
Ez egy kettétört klarinét és egy rejtélyes eredetü gumiballon vegyüléke volt.
Háromnegyedóra hosszat rázta őket az autó és csörömpölt a hajnali utcákon. A rendőrök harminc méterrel előbb tisztelgésre emelték jobbkarjukat, mert megismerték a hangról West felügyelő kocsiját.
Surrey alatt a folyamig huzódik a Battle Street, a tolvajok utcája.
Itt álltak meg egy gusztustalan szinü ház előtt.
Először West felügyelő szállt ki.
A ház előtt két rendőr állt.
Rendetlen előcsarnokon át belső szobába értek. Mac Killey tudta, hogy mi következik és nyugtalan pillantást vetett Chilston felé.
A szobában ugy állt a padlón az alvadt vér, mint az árviz. Két ember feküdt a padlón, egymásba csimpaszkodva. Igy halottan is harapták, szoritották, fojtogatták egymást. Rengeteg seb volt rajtuk.
A rendőrségnek az volt a feltevése, egymást ölték meg ezek ketten. Az egyik megfojtotta a másikat, de a másik halálos merevségében összezárta ujjait gyilkosa nyakán.
Mac Killey Chilston-ra nézett.
Chilston mereven bámult rá, majd a szörnyü látványra. Ugy látszott, tényleg rosszul van.
De ez lehetett attól is, hogy ujonc.
Bonny West láthatólag ügyet se vetett rá. A két emberre nézett, a padlón, mintha merev arcukról akarná leolvasni az igazságot.
Az ő feltevése az volt, hogy egy harmadik ölte meg ezt a kettőt. Wine Jeromost, a tutajfosztogatót és Baxter O’Morant, az orgazdát.
West felügyelő zsenialitása nem a találékonyságában rejlett, hanem abban, hogy London nyolcmillió lakosának a felét személyesen ismerte. És ha egy uj ember került elé, arról rögtön leolvasta a tulajdonságait és megjegyezte őket.
Most rögtön Percy Bingre gondolt, aki rengeteg pénzzel tartozott már O’Moran-nek és aki Wine Jeromost szokta maga helyett pénzért küldeni. Ugylátszik, O’Moran és Wine összeverekedtek, amikor megjelent Percy és elintézte mind a kettőt.
- Na, gyerünk, - mondta felügyelő.
Az megint az ő speciális tájékozottságára vallott, ahogy rögtön tudta, hol találhatja ilyenkor Percy-t.
Sokáig robogtak a sötét Thames-parton, amikor egy kis kék lámpa állitotta meg őket.
West kiugrott a kocsiból. Az éktelen zajra, amit a fékezés okozott, emberek tódultak ki a Hulla A Temzén-kocsmából. Bonny West beugrott az ajtón és merev halszemeivel körülnézett.
Chilston-nak ugy tünt, hogy sokáig vártak kint. Mindenesetre eltelt már egy bizonyos idő, amikor megjelent Bonny és hozta a keresett embert. A háta mögül szitkozódás hallatszott, de Mac Killey már tudta, mit kell ilyenkor tennie és az autó hirtelen megindult.
Ez az autó olyan volt az autók között, mint Bonny a detektivek közt. Kivül lompos, esetlen és nevetséges, belül azonban repülőgépmotor dolgozott benne.
Repült, valósággal repült.
És rázott, csörömpölt, dobált, zökkent.
És mire a Scotland Yard mögött megállt, kirázta a vallomást Percy-ből.
*
Bonny West végignézett Chilstonon, amint Percy mögött bekattant az ajtó. Fáradtságot, ijedelmet, rosszullétet várt, de mintha a fiatalember tettvágya és agilitása csak megnövekedett volna. Szeme ragyogott és várakozásteljesen nézett a detektivre.
Bonny Mac Killeyhez fordult:
- Még van egy kis elintéznivalóm. Maga ittmaradhat. Lannery nyilván velemjön.
Bár Chilston maga is meglepődött, mégis beleegyezően bólintott erre. Mac Killey fejét csóválta:
- Maga tönkreteszi ezt az embert. Ilyen hajsza után hajnalban magával viszi ujra? Ahelyett, hogy aludni hagyná.
Hát ha még tudta volna, hogy a kéklámpás «Hulla a Ternzén»-kocsmába viszi vissza Bonny az áldozatát!
*
Az emberek meghunyászkodó gyülölettel néztek Bonnyra, aki ott ült közöttük egy zöldfülüvel, - akár a tigrisek az állatszeliditőre. Füst, vizes cipők, rossz ruhák, bagó, hal és legrosszabb whisky szaga keveredett s ezt a whiskyt itta maga Chilston is. Bonny West remekelt:
- Az a félfülü - mutatott a balsarokba, hétféle néven szerepel, a Wilson, Laffitte, Newman, Halw, Timple, Gobbitt és Trew neveken, valódi neve Grow Jones, gunyneve Drittle. Hét évet ült, három és felet Dartmoorban, a többit kisebb helyeken. A Western Catch kirablásánál 1919-ben ő állt a kapu előtt kis kézilámpával a kezében, amely Detroit jelzésü volt. Már mint a kézilámpa. Az a vörösarcu, akivel kártyázik, Lon Awington, a hirhedt ridikülrabló, az anyja egy német grófnő komornája volt, jelenleg inaktiv, egy kis külvárosi szinésznő, Mona Fry tartja el. Aztán itt van ez a magas, sovány fickó, mellettünk. Ezt három hétre beutaltam a dologházba hét hónappal ezelőtt, mert az autómra azt mondta, hogy rozoga. Képzelheti, miket gondol felőlem, de nem meri kimondani. Nincs véletlenül szivdobogása?
Chilston nem tudta követni Bonny gyors gondolatfüzéseit s nem is értette meg rögtön a kérdést. Aztán bólintott s bizonytalanul mondta:
- Van egy kis szivdobogásom, de nem számit.
Bonnyt szemmelláthatólag megnyugtatta ez. Intett a csaposnak, aki dagadt, közel két méter magas ember volt s az arca egy alaktalan vörös huscsomó.
- Hey, Fergus! - kiáltotta, s az közelebb jött - mikor tekered ki az uj feleséged nyakát?
Fergus apró szemei sebesen repdestek mély husgödrükben.
- Nem is vagyunk megesküdve - mondta s mintha a rádióból jött volna ez a hang.
- Attól még megfojthatod - felelte a felügyelő szárazon.
Fergus az asztalra csapott kilós öklével, ugy, hogy a poharak éktelen csörömpöléssel fordultak fel.
- Eleget szimatolt körülöttem! - orditott rekedten is éles hangján - nem tudott találni semmit! Ismerem a módszereit, de jobb, ha most már békén marad.
Mindenki várakozásteljesen nézett Fergusra, ugylátszott, megszokták az ilyen jelenteket s csak a végére kiváncsiak. De Bonny West az egész idő alatt háttal ült az orditozó csaposnak s Chilston Lanneryt nézte. És volt mit néznie; Chilstonnak egy pillája se rezdült.
*
Amikor hazafelé mentek a szörnyautón, Chilston enyhe szivdobogásról panaszkodott. De a detektivnek ekkorra teljesen megkeményedhetett a szive, mert semmit se felelt rá. Kilométereken át rázta, rázta, rázta az autó Chilstont, de nem tudott kirázni belőle semmiféle vallomást.

Szerelem a Scotland Yard-on.
Chilston megivott egy nagy tömeg feketekávét és bennmaradt a hivatalában, hogy telefonon leadja lapjának a surreyi gyilkosság részleteit és a nyomozás eredményét. Nyolc óra volt reggel és az utcák megélénkültek. A levegő reggeli lármával telt meg, amit jóleső érzéssel hallgatott Chilston, még fáradtan és álmatlanul is, az iróasztala mellől.
Hosszu telefonbeszélgetést folytatott a szerkesztőséggel, majd a zsebébe nyult. Már nem emlékezett rá később, hogy miért is nyult a zsebébe.
Belényult és egy százfontost huzott ki belőle.
Nem értette a dolgot. Négy-öt font lehetett legfeljebb nála, amikor eljött hazulról és az is a pénztárcájában. Hogy került ez a százfontos a zsebébe?
Törte a fejét, hogy hol történhetett. De nem tudott elfogadható magyarázatot találni. A kabát nem került le róla tegnap délután óta.
Fölszaladt az első emeletre, de Bonnyval nem tudott beszélni. Lassan visszakocogott és ujabb feketét hozatott magának.
Mac Killey már aludt vagy három órát egy szabadságon levő detektiv szobájában és ujra lejött. Szemrehányást tett Chilston-nak a feketekávé miatt. - Hogy lehet egy ember ilyen könnyelmü, - mondotta, - a saját egészségével szemben?! Nincs valami rokonod, anyád, vagy menyasszonyod, aki megtiltsa neked?
De Mac Killey mindjárt arra gondolt, ha van is valakije Chilston-nak, az egy szivbajos embernek bizonyára nem mer megtiltani semmit.
És éppen ekkor jelentették Chilston-nak, hogy egy hölgy keresi.
*
Persze, hogy Babby volt, Ki kereste volna más? Chilston leültette a másfélméter magas iróasztal mögé, hogy a hatalmas terem, - amely egyébként üres volt, - többi részéből ne lássák őket.
Babby szakasztott olyan képpel nézett Chilston-ra, mint egy aggódó anya.
- Chilston, - mondta szemrehányóan, - ujabban alig jössz hozzánk.
- Mondtam, hogy az uj munkaköröm nagyon elfoglal.
- Nem baj. Ne gyere, ha nem akarsz. Velem ne törődj. De látom, feketét iszol.
- Fenn voltam egész éjjel. Most készültem éppen hazamenni.
- West felügyelő... azt mondja, hogy nagyon könnyelmü vagy.
- Igazán? Ezt mondta?
- Igen. A legvéresebb esetekre kijársz vele...
- Igen?!
- Ma éjszaka is... nem gondolsz arra, hogy ez megárt neked? Gondolnod kell a szivedre. Én ugy félek, Chilston... azelőtt olyan csöndes és óvatos voltál...
- Ne félts engem. Szemtelenség Bonny-tól...
- De  ne szólj neki...
- Dehogynem szólok. Mit avatkozik bele.
- Haragszol rám, mert szeretlek? - kérdezte Babby és aggódva várta a választ.
- Nem, te csacsi. Hogy kérdezhetsz ilyet. Dehát megértheted, hogy idegesebb vagyok most, mint egyébként. Megint száz fontot találtam a zsebemben.
Babby csodálkozott.
- Nem lehetséges, hogy Bonny West dugta bele?
Chilston mély megvetéssel nézett a lány szép arcára. Hogy nőknek milyen buta feltevéseik tudnak lenni!
De azután látta Babby arcán a csalódottságot, amit a saját feltevésének balsikerén érzett. Hirtelen megsajnálta, elkapta barnahajas fejét és sokáig tartó, forró csókot nyomott a szájára.
Babby hiába védekezett. Vagy talán ugy tett, mintha hiába védekeznék?
Amikor felnéztek, tizenegy riporter állta körül az iróasztalt. Bámészkodva, meghatottan, egyesek gunyos mosollyal, mások csöndesen érdeklődve nézték az e helyen oly szokatlan jelenetet.
Babby vérvörösen ugrott fel és kirohant az ajtón.
A riporterek kórusban nevettek.
És Chilston Lannery velük.
*
Este kilenc óra volt, amikor felébredt. A háziasszonya teát hozott be neki és Chilston csak nehezen ébredt a valóságra.
Elővette a betétkönyvét és eleinte idegenkedve, majd növekvő szeretettel nézegette.
Honnan jött ez a rengeteg pénz?! És mennyi jön még?!
- Tegnap még szegényebb voltam a templom egerénél, - mondta magában. - És egy olyan lányt, mint Babby, nem akartak hozzám adni.
- De mi lesz, ha ez igy megy tovább? Végül még gazdag ember leszek, - morfondirozott. - Akkor is meg kell jutalmaznom Babby-t, amiért kitartott mellettem, amikor semmim se volt.
Azután eszébe jutott, hogy mennyit tervezgettek együtt házasságról. Sőt. Gyermekekről.
Nem. Nem valószinü, hogy Babby tulságosan forszirozná a dolgot. Sokkal uribb természet. És különben sem merne jeleneteket rendezni, mert tudja, hogy ez megártana a Chilston szivének.
Chilston rájött, hogy ez a szivbaj, ez tulajdonképpen igen kellemes és kényelmes dolog.
Az embernek sokkal kevesebb kellemetlensége van, mintha egészséges szivvel lenne kénytelen élni.
Helyére rakta a betétkönyvet és felöltözött.
Lement egy közeli teaházba és elolvasta a lapokat. «Borzalmas kettős gyilkosság Surreyben» - olvasta a saját cikkét. «Eltünt bárónő!» «A főnyereményt a 48489. számu sorsjegy nyerte meg!» «Uj divat az ascoti derbyn?!»
Szórakozottan s unatkozva félredobta a lapot.
Körülnézett.
Ebben az órában kevesen voltak itt. Egy szurósszemü ur folyton Chilston-t nézte, aki rosszul érezte magát emiatt. Azt a meglepő felfedezést tette, hogy a lelkiismeretével baj van.
Nem követett el semmit. És mégis. Amióta ennyi pénze van... és amióta Babby nincs vele mindig és mindenben, - azóta rossz a lelkiismerete.
A szurósszemü ur folyton Chilston-ra bámult.
Chilston fizetett és elment. Az előcsarnokból felhivta a főszerkesztőjét.
- Hallo, milyen volt a riportom?
- Nagyszerü. Szinte nem is tudom elhinni, hogy maga irta.
- Hogyan?
- Hogy maga odamerészkedett - abba a borzalmas miliőbe. Nem volt szivdobogása?
- Lehet, hogy volt. Nem figyeltem oda. De nincs kizárva, hogy hamarosan egy még sokkal, de sokkal jobb riportot fogok szállitani önnek.
- Tényleg? És miről?
- Egy bizonyos Mr. Chilston Lannery-ről, akivel különös dolgok történnek mostanában.
*
Ujra felment a lakásába.
Folyton a szurósszemü ur szurós szemeit látta maga előtt.
Negyedóráig hányódott egy hintaszékben. Nem tudta, hogy hova menjen, mit csináljon.
Ekkor erélyes kopogás hallatszott, összerezzent, maga sem tudta, miért.
Az ajtóhoz osont, felnyitotta. A szurósszemü állt a küszöbön.
Nyugodtan bejött a szobába és egy határozott mozdulattal letörölte a fekete festéket a szeme aljáról és levette a bajuszát. Bonny West volt.
Azután revolvert rántott a zsebéből, meglóbálta.
- A törvény nevében letartóztatom, Chilston Lannery! - kiáltott.
Egy kis szünet után azt mondta Chilston, csodálkozva, de nyugodtan:
- Miért?!
Bonny eltette a revolvert.
- Semmiért. Kiváncsi voltam, nem kap-e epileptikus rohamokat, vagy szivszélhüdést, ha megijesztem?!

További pénzáradat.
Lannery Fülöp felkereste ideggyógyász barátját, dr. Burtont és elmondta neki aggályait.
- Az öcsém három nappal ezelőtt beállitott hozzám és közölte velem, hogy tőlem pénzt kapott. Mondom, már ez maga őrültség: én nem adtam, nem adok és nem fogok adni neki, amig élek. Most aztán ezt a levelet kaptam tőle. - Olvasd.
Az orvos belemélyedt a levélbe.
«... azt hiszem, valaki az életemre tör a vagyonod miatt. Miután szerelmes és fiatal vagyok, az életem mindennél drágább... lemondok örökösödési jogomról...» - olvasta az orvos.
- Mit szólsz ehhez? Kész bolond. Ha még azt állitaná valaki, hogy ő tör az én életemre, a vagyonom miatt...
- Igen, - mondta gondterhesen dr. Burton, - ez üldözési mánia. Fiatal korában is ilyen volt?
- Engedetlen, nyakas kölyök volt. Én a házamba fogadtam, de nem tudtam megbarátkozni vele. Valami átkozott szivbaja van és nem lehetett semmit megtiltani neki, mert mindig félni kellett, hogy egy szivszélhüdés végez vele, ha felizgatja magát. Azt hiszem, zárt intézetbe való. Most négy órára iderendeltem, vizsgáld meg, kérlek.
Azután Lannery Fülöp kialkudta a vizsgálat árát és várta Chilstont.
De Chilston egyáltalán nem érkezett meg.
Amikor az ajtóra kiszegezett réztáblán elolvasta, hogy dr. Burton orvos, szó nélkül visszafordult, anélkül, hogy becsöngetett volna.
*
- Nos, mit akart az öreg? - kérdezte Bonny West.
Chilston idegesen forgott a székén.
- Semmi különöset, - felelte. - A levélről akart beszélni velem, amit tegnap irtam. Ugyanis lemondtam az örökösödési jogomról.
- Ezt jól tette, - mondta Bonny West, - nekem ugyanis nem megy ki a fejemből az a lehetőség, hogy valaki, aki tud az ön szivbajáról, el akarja tenni láb alól. És ki az a dr. Burton?
- Az ügyvédje, - felelte Chilston. - Én most elutazom, - tette hozzá gyorsan. - Vich on the Sea-be megyek, a szivem miatt. Szeretném, ha megirná nekem, amennyiben megtud valamit.
- Szivesen, hisz’ voltaképpen kollégák vagyunk és érdekel az ügy. De mit is mondott, hova utazik?
- Vich on the Sea-be.
- Ugy? Hol van az?
- Walesben.
- És a kislány? Busul?
- Bizonyára... busul, - felelte Chilston. Zavartan mosolygott. - Kislányok mindig busulnak.
- Bizonyára sokat fognak levelezni. Kate, vagy Babe, vagy hogy hivják, sok levelet adott fel mostanában...
- Gondolja? - hitetlenkedett a fiatalember. - Babby-nek nincsenek rokonai.
- Akkor nem rokonnak irt, - felelte kegyetlenül a felügyelő. Ezzel a tőrrel a szivében bucsuzott el tőle Chilston. Vajjon kinek irhatott Babby? De büszkesége tiltotta, hogy meg is kérdezze tőle.
*
A bucsuzás szivettépő volt. Chilston-nak mindent, mindent meg kellett igérnie s mert Babby nem akarta felizgatni, olyan heroikusan küzdött a könnyei ellen, hogy az izgatóbb látvány volt, mintha félóráig bőgött volna.
A vonat már megindult, amikor Chilston-nak eszébe jutott, hogy nincs nála gyümölcs.
Lehajolt egy fiuhoz, aki a vonat mellett álldogált s tálcáján már csak egy doboz datolya feküdt. Chilston ledobott egy pénzdarabot s a fiu felnyujtotta a datolyát.
A pályaudvar szürkeségéből ragyogó kék szempár sugárzott Chilston felé: tele könnyel, aggodalommal, szeretettel.
Chilston behuzódott a fülkéjébe s felrakta a lábát a szembenlevő ülésre. Rajta kivül csak egy öregasszony ült a fülkében s Chilston remélte, hogy ez a modortalanság távozásra fogja birni az öregasszonyt. Az öregasszony azonban szintén felrakta a lábát, ahelyett, hogy távozott volna.
Chilston felbontotta a datolyásdobozt s elvörösödött. Felül, szépen összehajtva, egy százfontos feküdt.
Az öregasszony férfias mozdulattal ujságot vett elő, megvető pillantást vetett Chilston-ra s olvasni kezdett.

Vich on the Sea.
Az öregasszony végkép bentmaradt a fülkében. Csak Nauhillben szállt ki, ahonnan autobusz vitte az utasokat a tengerparti fürdőbe.
Az öregasszony szurós szemekkel nézte Chilston-t. Megérkezve, két egymásmelletti szobát kaptak. Chilston megfürdött, azután lement a parkba, Később levelezőlapot irt.
Egész nap nem történt semmi. Chilston utálta az orvosokat: valamilyen trükkel elkerülte a kötelező orvosi vizsgálatot.
Az öregasszony bezzeg több mint egy fél óra hosszat ült benn a fürdőorvosnál s amikor kijött, mind a ketten Chilstonra néztek.
A nap lassan, kényelmesen, unottan telt el. Chilston elfáradt a tengeri levegőtől, korán lefeküdt s mélyen aludt.
Amint a szobájából kilépett másnap, az első, akit meglátott, az öregasszony volt.
Száz font, amit előlegül kapott Mr. Geoffrey Lloydtól, a zsebében volt, felváltatlanul.
Nem tudta felváltani, mert semmiért se fogadtak tőle pénzt el. Minden előre ki volt fizetve. De senki sem tudta, hogy ki volt az, aki kifizetett mindent.
Az öregasszony se tudta, pedig mohón érdeklődött iránta a portásnál és az üzletvezetőnél.
Chilston szivből utálta ezt az öregasszonyt. Már kora reggel lement a tengerpartra, ahol kék eget és fiatal nőket látott; de másnap az öregasszony ide is utána jött.
Chilston kiment a mólóra, hogy minél távolabb legyen a banyától.
De az utána ment oda is. Egyre közelebb jött.
Chilston már be akart ugrani ruhástól a tengerbe, amikor az öregasszony megszólalt.
Rekedtes, ismerős férfihangon:
- Mért nem vizsgáltatja meg magát, Mr. Lannery?
Chilston megismerte ezt a hangot.
A Bonny West hangja volt.
Amig az ujságiró igyekezett magához térni első meglepetéséből, Bonny megismételte kérdését:
- Mért nem vizsgáltatja meg magát, Mr. Lannery?!
- Majd... máma... okvetlenül - hangzott a zavarodott válasz.
És Chilston tudta, hogy most már nem lehet kibujni alóla.
Isten tudja, miért félt ettől a vizsgálattól. Eszébe jutott, hogy a multkor majdnem beleesett dr. Burton csapdájába.
Megborzongva nézte a tengert. És megborzongva nézte az öregasszonyt.
Most következtek a dolog kellemetlen oldalai.

Chilston eltünik.
Megtörtént az orvosi vizsgálat, az obligát módon. Chilston kijött az orvostól s Bonny West, most már férfiruhában, várta. Az arcán mintha kaján mosoly játszadozott volna.
- Nos, barátom, mit mondott a doktor bácsi?
- Oh, - felelte Lannery izgatottan - erős szervi szivbajom van, azt mondja.
- Hiszen ez várható volt.
- Igen, de nem ilyen mértékben. Ugy látszik, valaki tényleg az életemre tör. De most majd én nézek utána, hogy mi történik a sötétben itt, a hátam mögött.
Ezeket a rejtélyes szavakat hangoztatva, Chilston faképnél hagyta a detektivfelügyelőt. Bonny ott maradt s elgondolkodott a fenti szavak értelmén. Később bement az orvoshoz és megköszönte neki a szivességét.
*
Bonny estefelé bekopott Chilston szobájába. Miután nem kapott választ, benyitott. Szétszórt kefék, fehérnemük, könyvek összevisszasága tárult elé.
Bonny lerohant a hallba. Onnan az autógarázsba. Végeredményben megállapitotta, hogy hiányzik Chilston legnagyobb bőröndje, egy négyüléses Chrysler és Chilston maga.
Kiderült az is, hogy a Chryslert Chilston még tegnap megvásárolta tulajdonosától, egy amerikai szenátor inasától, aki a beteg szivét gyógyittatta itt.
Chilston ezalatt hatvantól nyolcvan kilométerig terjedő sebességgel igyekezett London felé. Mégis öreg este lett, mire Kensingtonba ért. Lámpafényes, langyos tavaszi este volt.
Chilston egyenesen a Houston Street felé igyekezett s odaérvén, megállt a 129. számu ház előtt. Itt egy hirneves egyetemi tanár lakott, jeles belgyógyász és szivspecialista, Chilston dobogó szivvel csöngetett az ajtón.
Bóbitás szobalány nyitott ajtót s végignézett a feldultan lihegő, poros fiatalemberen.
- A tanár urral kell sürgősen beszélnem, - mondta Chilston Lannery.
- A tanár ur már nem fogad, - felelte a szobalány.
- Mondja meg neki, hogy minden pénzt megfizetek, ha azonnal megvizsgál.
*
Babby napról-napra leste a postást. Imádkozott, hogy használjon Chilstonnak a kura. Smith papa is leste a postást és titokban bosszankodott, hogy nem jön levél. Még a harmadik napon sem érkezett semmi, Babby szomoru volt és Smith papa átkozódott magában. Hogy egy ilyen nyavalyás fickó, ahelyett, hogy boldog lenne, ha irhat az ő egyetlen, drága kislányának, még arra is képes, hogy ne irjon!
Babby egész nap a városban járt. Sok dolga volt mostanában. Amikor befejezte a munkáját a Cox & Heggins ügyvédi irodában, nem távozott el, mint azelőtt s mint a többi alkalmazott, hanem bement Cox ur szobájába s hosszasan tárgyalt vele.
Később leszaladt a lépcsőn s átszelve a Kings Park keleti csucsát, szinte rohanva igyekezett hazafelé. Azt remélte, hogy talán már megérkezett a várva-várt levél Vich on the Sea-ből, a jól ismert, kedves kézirással.
Sötét, langyos este volt. Sárga lángok égtek a parkban. Babby meggyorsitotta lépteit.
Annál is inkább, mert mögötte sietős férfiléptek csikordultak a kavicson.
A férfi feltürt gallérral sietett el Babby mellett. Szerencsére rá se hederitett. Babby már csak a hátát láthatta. És egyszerre csunyán megdobbant az a kis szive.
Nem, nem lehet igaz! Nem.
De ez a járás olyan ismerős volt. Babby nem tudta, mit csináljon. Kiáltani nem mert, maga se hitte, hogy jól lát.
Egészen halk hangon mondta: Chilston! De a szél előre sodorta a hangot. S a siető férfi megfordult.
Ő volt. Chilston.
*
Átölelte a lányt s érezte, hogy reszket, didereg az a karcsu, gyönge test a karjai között. Babby valami szörnyüségestől félt, valami rettentő nagy csalódástól.
De Chilston vidám és kedves volt, az utóbbi napok lidércnyomása eltünt róla.
- Most érkeztem, drágám, autón, - nyugtatta meg a lányt - és éppen hozzátok igyekeztem.
Ez ugyan nem volt igaz, de Babby nem tudhatta, hát örült neki nagyon.
- Dehát... mért jöttél el onnan?! És mért nem irtál?!
- Mit irtam volna? Unatkoztam. Nem birtam ki tovább. Ez a tökfejü Bonny West utánam jött és kellemetlenségeket okozott. Ahelyett, hogy mint az én megbizottam, segitene kinyomozni a rejtélyt, még én utánam kémkedik.
A Ristorante Ricci-ben vacsoráztak s Babby nagy, oktalan félelme lassan elmult.
- Drágám, - mondta kis habozás után - valamikor azt mondtad, hogy ha Isten megsegit s egyszer együtt lesz az első száz fontod, akkor... te meg én... emlékszel?
- Igen, hogyne.
- Most már sokkal több pénzed van, mint száz font. Nekem kinos erről beszélni de ha nem változtak meg azóta az érzéseid...
- Hogy mondhatsz ilyeneket, te csacsi. Az én érzéseim nem változhattak meg és nem is fognak megváltozni soha. Csak éppen a pénz értékét itélem meg másként most, mint azelőtt. Az a pár száz font nem komoly pénz. Egy év alatt elköltjük és akkor mihez kezdünk majd?
- Lehet, hogy igazad van - mondta a lány könnyes szemmel.
- De egész nyugodt lehetsz, meg fogom duplázni, vagy háromszorozni egy év alatt azt, amim most van és akkor feleségül veszlek.
- Drágám...
- Csak... csak azt nem tudom, mért nem akarsz pénzt elfogadni tőlem?! Egy kicsit... hogy is mondjam... elegánsabban öltözhetnél.
*
Chilston reggel felé ért haza. Alig feküdt le s aludt el, kopogtatásra ébredt.
«... az Ön cimére háromszáz fontot utaltak át a mai napon...» - olvasta a Bank of England hivatalos értesitésén.
Kérték, rendelkezzék az összegről.
Két nappal később értesitették, hogy a Nestham Banknál kétezer fontig terjedő folyószámlája van.
Bonny West megérkezett és a fejét csóválta. Chilston Lannery gazdag ember volt.

Bonny.
- Odamegyek és megmondom neki! - kiáltott Smith papa.
- Nem, nem - könyörgött Babby - csak nem akarsz igy megszégyeniteni engem, csak nem akarsz... csak nem akarod zsarolni ezzel?! Ha én neki nem kellek, majd kellek másnak. Nem vagyok kétségbeesve - mondta kétségbeesetten.
Közben megérkezett Bonny West. Már többször volt itt s nagyon szerették.
Leült, vacsorával kinálták meg s ő elfogadta. Közben mindenféléről fecsegett, hogy milyen gyönyörü a walesi tengerpart, csak drága. És hogy milyen jól megy a dolga Chilston Lannerynek. Nemsokára feleségül vehet egy gazdag és előkelő lányt s akkor megalapozta a karrierjét.
Babby felugrott az asztaltól és kirohant a szobából. Bonny West ragyogó szemmel nézett utána.
De az öreg Smith kezei ökölbe szorultak. A felügyelő felé fordult s fojtott hangon kezdte:
- Hát én megmondom magának, felügyelő...
De Bonny legyintett.
- Ne mondja meg. Mert én már tudom.
*
Megöltek egy nagykereskedőt a Lombard Streeten s Bonny West magával vitte Chilstont. Az áldozat olyan rémes látványt nyujtott, hogy öreg rendőrök megborzongtak a láttán! A fejét levágta a gyilkos s a törzs teljesen külön, a szobának egy másik sarkában feküdt. S ez a fejnélküli test egy kialudt cigarettát szorongatott viaszos ujjai között. A fej véres csonkjából egy sor aranyfog világitott. Bonny fiatal barátját figyelte, aki nyugodtan s éberen jegyezgetett és rajzolt a noteszába.
- Helyén van a szive - gondolta Bonny West elégedetten.
Utána egy közeli vendéglőben ebédeltek és Bonny West mintegy mellékesen megjegyezte.
- Azt hiszem, az a Kate Smith, vagy hogy hivják a volt barátnőjét, menyasszony lesz hamarosan.
- Micsoda?! - hördült fel Chilston.
- A főnöke érdeklődik iránta. Mr. Cox. Tegnap este a munkaidő után még másfél óráig maradtak bent ketten az irodában.
- Maga... maga...! - lihegett Chilston - maga rágalmazó! Ez nem igaz!
Bonny aggódva hajolt felé.
- Ne izgassa fel magát! Gondoljon a szivére.
- Nem törődöm a szivemmel! Feleljen, honnan tudja ezt?!
- Ugyan, ugyan. Ezt mindenki tudja. Különben sem gondoltam, hogy ez magát ennyire érdekli. És nem is biztos, hogy az ügyvéd feleségül veszi. Végre is, maga se vette feleségül...
Chilston káromkodva ugrott fel s otthagyta a detektivet, aki ragyogó szemmel nézett utána, amig el nem tünt a kijáratnál. A fiatalember egyenesen Smithékhez rohant, de Babby még nem volt otthon. Taxiba ugrott és a Cox & Heggins céghez vitette magát. Senki sem volt az irodában, csak a társfőnök, Mr. Cox ajtaja alól szürődött még fény ki. Chilston bekopogott.
Egy férfihang felelt:
- Ki az?
- Én. Mindegy. Azt mondja meg, hogy Miss Smith ott van-e bent?!
- Itt van - hangzott a válasz.
Egy artikulátlan kiáltás hallatszott.
Amikor Babby az ajtóhoz ugrott s kitárta azt, már nem látott senkit.
A földalattihoz sietett, feldult lélekkel s Chilston lakására ment. De Chilston már elköltözött onnan, kint lakott Hammersmithben, saját kis villájában. Babby sirva, üzött lélekkel utazott ki Hammersmithbe, ahol éppoly kevéssé találta meg Chilstont, mint a városban. Tiz órakor ért teljesen elcsigázva haza s már csak abban reménykedett, hogy Chilston talán ott fog majd várni rá. De a fiatalember nem volt ott. Babby immel-ámmal evett egy-két falatot, leszaladt az utcára s felhivta West felügyelőt, elzokogva neki bánatát.
De a felügyelő valami egész különöset válaszolt:
- Sose busuljon, - mondta - ő se különb.
Babby visszaakasztotta a hallgatót és hazament.

Tizezer font.
Ma már bevett módja a részvénytársaság alapitásának az, amely ötvenegy százalékig nem létező pénzekre támaszkodik.
Egy magánbankház társigazgatója, Mr. Bonner White, felkereste Chilstont ezekben a napokban.
Mindjárt a tárgyra tért.
- Uram! Vannak Londonban [...]ban* emberek, akik egyszerre rengeteg pénzt kezdenek keresni és akiknek ezt a társadalommal és a társasággal szemben még kell magyarázniok. Ön ujságiró és most egyszerre rengeteg pénzt keres. Mi, a White and Lofferty cég nem kérdezzük, hogyan, de a társadalom kérdezi.
- Hiába kérdezi, - felelt Chilston - mert én magam se tudnám megmondani.
- Annál inkább. Mi alapitunk önnek egy részvénytársaságot, amely árubehozatallal és kivitellel foglalkozik majd. Felállitunk egy kis keretet, mondjuk huszezer font alaptőkével. Ebből tizenegyezer fontot mi megtartunk magunknak, kilencezret pedig elhelyezünk a tőzsdén. Ön lesz az igazgató, a többit bizza ránk. Mi meg fogjuk az osztalékot keresni, önnek pedig lesz egy ürügye arra, hogy pénzt keres.
Chilston belement ebbe és rájött, hogy a tőzsdén nagyon óvatosan jegyzik a papirjait. Feltételezték White and Loffertyről, hogy a részvénytöbbség mögött nincs fedezet. Chilston maga mindössze kétezer fontot jegyzett, de ugylátszik, volt valaki, aki nem akarta, hogy akár egy fillért is veszitsen az üzleten: másnap ajánlatot kapott a pakettjére, messze a tőzsdei árfolyam felett.
Chilston-nak ez szeget ütött a fejébe és nem adta oda. Sőt, tovább vásárolt.
Az ügynök tovább makacskodott és végül is olyan feltünést keltett, hogy mindenki felfigyelt ezekre a reménytelenül indult részvényekre. Az árfolyamuk felment és tartósan fennmaradt.
Mr. White felkereste Chilston-t és bevallotta, hogy nem érti a dolgot: a részvényeknek emberi számitás szerint husz ponttal lejjebb kellene állani. Nem ajánlhatott egyebet, mint eladást, mert ez a hossz nem tarthat sokáig, akármi idézte is elő.
Chilston eladta a papirjait White-nak és szépen keresett az üzleten. Ezáltal az árfolyam nem zuhant le, mert White tartotta a papirokat. Mégis, valahogy kiszivárgott Chilston állásfoglalása, a papirok makacsul esni kezdtek, de ekkor már White is tuladott rajtuk. Végre is egy csomó kisember itta meg a levét az egésznek, mint mindig és ujabb hangok hallatszottak az amerikai stilusu kalózkodás ellen. De Chilston egyre jobban állt.
Mintha valami őrangyal vigyázott volna rá. 
Chilston kétszáz fontért Limehurst-részvényeket vett, próbaképpen. Az ismeretlen jóltevő attól félt ugy látszik, hogy Chilston Lannery a könnyen és csodálatosan szerzett pénzt elspekulálja s igy történt, hogy Chilston megismerkedett egy tőzsdéssel, aki a pakettért két nappal később háromszáz fontot adott. Ilyen szerencséje volt Lannery-nek. Az ujságnál csodákat meséltek arról, hogy micsoda részvényeket vesz és micsoda hasznokat vág zsebre, egy barátja révén, aki megmondja neki, mit vegyen s aztán maga vásárolja meg nagy felárral tőle.
Igy történt, hogy nyár végén Chilston főrészvényese lett a Morning Public-nak, amelynek azelőtt szerény munkatársa volt.
És tizezer fontja volt.
Tizezer font.
Szép, modern villában lakott, házvezetőnővel és soffőrrel és pénzügyi zseninek hitte magát.
Bonny West ritkán járt hozzá és Chilston azt hitte, hogy Bonny kudarcot vallott azzal a rejtéllyel, amely az ő meggazdagodását körülvette.
Két izben Lannery Fülöp is eljött, mindent megnézett és kijelentette, ha Chilston-nak pénzre van szüksége, csak forduljon hozzá.
Egyszer pedig Babby Smith jött el. Kisirt szemekkel, dühösen, mint egy kis párduc.
Nagyon szép volt igy. Ezt Chilston is elismerte.
- Azt hallottam, - kiáltotta Babby minden bevezetés nélkül, - hogy maga nőket fogad itt, titkárnője van. Legalább annyit megtehetett volna hogy engem szerződtet titkárnőnek.
- Minek raboljalak el Mr. Cox-tól, - mosolygott a férfi.
- Oh, maga jellemtelen, gyalázatos frátert Engem, engem mer gyanusitani?! Engem?!
- Mondd, drágám, elfelejtetted, hogy szivbajos vagyok? Vagy csak addig törődtél vele, amig az érdekeid megkivánták?!
Babby leroskadt. Határtalan izgalmában megfeledkezett erről és most nagyon elszégyelte magát.
Leült. Erőt gyüjtött. Egy csekklapot vett elő a táskájából, amely szemmelláthatóan kopott és olcsó volt.
- Figyeljen ide, Mr. Lannery. Én mindig szivemen viseltem a maga sorsát, de azért köszönetet nem várok olyan embertől, mint maga. Én azt a tiz fontot, amit annakidején megőrzés végett átadott nekem, nem vesztettem el, hanem sorsjegyet vettem rajta, a maga számára. A szerencse engem igazolt. Kihuzták a számot a tizenötezer fontos főnyereménnyel. Én ezt nem mertem magának megmondani, mert féltem, hogy a hirtelen izgalom megöli. Már számtalan egészséges ember is meghalt, vagy megőrült ekkora izgalom hatása alatt.
- Ugy rendeztem a dolgot tehát, hogy ön részletekben kapja meg a pénzt és apránkint szokja meg a gondolatát annak, hogy gazdag ember. Igen, még a datolyás dobozt is én készitettem elő az állomáson. Önnek a levonások után tizenkétezerötszáz font jár, tizezret már kapott, most tehát még kétezerötszáz jár önnek, amit ezennel átadok. Ez már valószinüleg nem fogja tulságosan felizgatni, ha pedig felizgatja, hát akkor üsse meg a guta magát.
Ezzel becsapta az ajtót és kiment.
Nem hallotta már, amit Chilston utána kiáltott.
- Te bolond! Hiszen nekem soha életemben nem volt szivbajom!

Egy detektiv intrikái.
- Igen, - mondta Bonny West, - igy történt a dolog. Az a tőzsdeügynök, aki magával «dolgozott», szintén nem volt más, mint Kate Smith megbizottja.
- Nem Kate, hanem Babby, - mondta Chilston Lannery gyengéden.
- Mindegy. És igy maga nem egy finánczseni, hanem egy szamár. A főnöke is azért emelte fel a fizetését, mert Kate mindent elmondott neki.
- Babby.
- És maga pont őt dobta el magától. Őt, akinek az életét köszönheti.
- Viszont megfosztott az első kábult, nagy örömtől. Lassankint megszoktam, hogy pénzem van és igy rá sem értem örülni neki.
- Ez a szivbaja miatt volt. Kate-nak igaza van.
- Babby-nak. Mindegy. Mégse bocsát meg nekem többé.
- Én is azt hiszem. Az olyan lányok, mint Kate, nem bocsátanak meg.
- És Mr. Cox?
- Nála volt a pénz. Ő adta a jogi tanácsokat a dolog kiviteléhez. Egyébként hetven éves.
*
- Igen, - mondta Bonny West ezuttal a Smith-lakásban, Babby-nek, - igy történt a dolog. A fiatalember lement Vich-be, nyaralni, Esze ágába se jutott kezeltetni magát. Utánamentem és kényszeritettem rá, hogy alávesse magát az orvosi vizsgálatnak. Tudtam, hogy semmi baja nincs a fickónak. Amikor először beszéltem vele, már éreztem, hogy az előadásában valahol egy hazugság bujkál. A második alkalommal már azt is tudtam, hol.
- Az orvos tehát megvizsgálta és sulyos szivbajt konstatált. Képzelheti, hogy meg volt ijedve ez a fickó. Azonnal otthagyott mindent és rohant az első orvosprofesszorhoz, hogy bizonyosságot szerezzen. A professzor persze megnyugtatta. Az én ötletem volt, hogy a fürdőorvos ijesszen rá egy kicsit. Pont akkor találkoztak, amikor az orvostól jött, a King’s Parkban.
- Hálátlan suhanc, - mondta Babby, - sohase fogom megbocsátani neki, hogy olyasmit feltételezett rólam... és Mr. Cox-ról, akit nem is ismert.
- Én mondtam ezt neki.
- Mit?
- Hogy magát a főnöke el akarja venni feleségül.
- Dehát miért mondta ezt?!
- Mert már nagyon elbizta magát.
*
Chilston telefonon át közölte a lapjával a rendőrség feltevéseit az őrült gyilkosról, aki már a második áldozatának vágja le a fejét, Ezek a leleplezések annyira érdekelték Mr. Geoffrey Lloyd-ot, Chilston főnökét, hogy csöndesen elvette a gyorsirótól az egyik kagylót és maga is hallgatta a hireket.
Igy aztán ő is hallotta, amint Chilston hirtelen abbahagyja a diktálást, nagyot ordit, ledobja a kagylót és püfölni kezd valamit.

Babby.
Chilston majdnem agyonverte a szegény kis detektivet, mikor meghallotta, hogy Babby eltünt.
A felügyelő erre felment a szobájába és két napig nem fogadta Chilston-t.
A fiatalember most már estétől hajnalig ott ült Smithék nyakán. De az öregek se tudtak semmit, legalább is ugy tettek, mintha nem tudnák, hol van Babby. Még a kétségbeesést is jól játszották meg, ha ugyan játék volt és nem valódi kétségbeesés.
A Chilstoné, az valódi volt.
Most gazdag ember volt már, de nem érkeztek rejtélyes pénzküldemények és csodálatos tőzsdetippek. Kezdte unni a jó életet, egyedül volt.
Elképzelte magának a karcsu, ringó járásu lányt, akibe olyan szerelmes volt szegény-korában, mint egy ágyu. És ugylátszik, most még szerelmesebb.
Az egész mesét a szivbajról azért találta ki, hogy a főnöke ne merje kidobni az állásából. Az öreg Smith ugyanannál a lapnál dolgozott és pedig a nyomdában. Itt, a szedőgépek zakatolása közt ismerkedtek meg a kékszemü, karcsu Babby-vel.
És Babby-t az apja még aznap este figyelmeztette, hogy Mr. Lannery sulyosan szivbajos.
Ezzel a handicappel indult a szerelmük. De ez a szivbaj idővel Babby-nél is hatásosnak bizonyult. Eleinte a féltékenység rettentően kinozta Chilston-t. Babby határtalanul bájos, ingerlő és szép kis teremtés volt és rengeteg udvarlója akadt volna. De Babby lassan leszokott az ilyesmiről, mert látta, hogy Mr. Lannery szivének árt. És olyan odaadó, hü kislány lett belőle, hogy Mr. Lannery egészséges szive összefacsarodott a szégyentől és lelkiismeretfurdalástól.
A harmadik napon végre be tudott jutni West-hez.
- Ne haragudjék, Bonny, ha megbántottam. Kérem, segitsen megkeresni Babbyt. Nem tudok aludni a szerelemtől és aggodalomtól. Talán valami rablóbanda megneszelte, hogy milyen szerencsés keze van és most elrabolta, hogy erőszakkal sorsjegyvásárlásra kényszeritse.
- Rossz rágondolni, - mondta gúnyosan a felügyelő. - Különben majd megpróbálom. Keressük a tűt a kazalban.
- Mutassa meg, mit tud, - mondta a fiu.
És Bonny ugy tett, mintha semmi más dolog a világon nem lenne. Dolgozott, mint egy gőzgép.
Szerdán lelkendezve jelentette:
- Egy leányt láttak elutazni a Victoria-állomásról, aki pontosan olyan volt, mint Babby.
Lenyomozták a vonatot. És követték az utirányt egészen Vich on the Sea-ig. Ide jött volna Babby? Nem jött ide. A nyomozás eredménytelenül végződött.
Pénteken azt mondta Bonny West:
- Megvan. A nagynénjéhez utazott, Highbury-be, Adataim vannak.
Lázas indulás. Nagynéni hirét se látta Babbynek.
- Maga pontosan olyan benyomást kelt bennem, mint egy rossz detektiv.
- Az a baj, hogy nincs megfelelő segitőtársam. Egy esztelenül szerelmes fiatal fickó inkább teher. Kate egyébként mint „suhanc”-ról beszélt magáról. Ha éppen szóba került.
Chilston otthagyta a detektivet és a saját szakállára kutatott. Eredménytelenül. A Cox & Heggins-irodában nem adtak felvilágositást. Smithék óráról-órára jobban élvezték Chilston lelki összeomlását.
Egy nagyon keserü percében elhatározta, hogy minden különösebb cél nélkül felkeresi a régi lakását, amelynek halljában olyan boldog órák teltek el, félhomályban, halk beszélgetéssel, Babby és ő közötte. Be is lépett a jól ismert, egyszerü hallba és leült, hogy elmélkedjék a multról. Egyszerre egy betámasztott ajtó mögül hangos vitatkozást hallott.
Egyszerre vérvörös lett. Egy női hang - a Babbyé s egy férfihang, a Bonny Westé, vitatkozott valamiről.
- Elég volt ebből, - mondta a női hang, - igy sohasem fog megtalálni.
- Nem baj. Amig keresi, addig szenved. Csak hadd szenvedjen.
- Nem, nem. Nem akarom, hogy szenvedjen. Eleget szenvedett.
- Maga bolond. Ilyen fickó nem érdemli meg...
De itt már Chilston nem birta tovább. Berugta az ajtót.
Érdekes változást vett észre.
Bonny, aki olyan nagy hangon követelte az ő további kinoztatását, most pirosan, szégyenlősen, bünbánóan nézett a földre.
És Babby, aki olyan nagyon kivánta már, hogy Chilston rátaláljon végre, - most hidegen, elutasitóan tekintett a fiatalemberre.
- Te drága! - kiáltott a fiu.
- Én nem vagyok magának drága.
- De igen. Te vagy a legdrágább nekem. Soha többé meg nem szöksz tőlem. Egy percre sem.
És átölelte a forró, zsenge, szerelmes leánytestet. Észre sem vették, hogy Bonny eltünt.

VÉGE.