Guti Tünde

ÉLETJELEK

A könyv tartalma kizárólag szövegváltoztatás nélkül terjeszthető, az író nevének és honlapcímének feltüntetésével!
www.gutitunde.eoldal.hu

Budapest, 2016.

Guti Tünde

ÉLETJELEK

Borító és illusztrációk: Guti Gergő

„Az igazságot magamra öltöttem, és az is magára öltött engem.”

Jób könyve 29:4.

Tartalom

Ajánlás helyett					11.
Előszó: Gondolatok sodrása...		13.
Bevezetésként erről a stílusról		14.

1. rész: HITVALLÓ GONDOLATOK	17.
Küldetés						17.
Isten gyermeke vagyok			23.
Folyamatok						27.
Kérdés, kérdés után				33.
Célok és irányok					37.
Elmondom őszintén				42.
Milyen a jó író?					47.
A valóság roppant terhe			51.
Lepecsételt kútfő					54.
Hallani vélem hangodat			55.
Szívem pitvaraiban				56.
Az emeljen zászlót az igazságért...		57.
A világ világossága				58.
A kép megörökítve				59.
Rontsd le az ősi oszlopot!			61.
Mintha mégis dalolna...				63.
Könny áztatta remény				64.
Csendes megérkezés...				65.
A csend kapujában				67.
Figyeljetek!						68.
Meddő pillanatok					69.
Elszálló emlékek					70.
Kevélység						70.
Mert az Ige, bizony küzd!			71.
Kegyelmi sugarak				73.
Micsoda tékozlás...				74.
Vigasztalás						75.
Szívünk együtt szárnyal			76.
A csillagokon túl...				77.
A félelem foglyának				78.
Tüzek lobbannak					79.
Magvetés						80.
Forrásnál						81.
Adventi üzenet					82.
Tűz a Szó!						83.
Szívem zsoltára					84.
Koldusként érkeztem				86.
Őrködsz felettem					87.
Puszták magányos vándora...		88.
Eljegyeztelek magamnak örökre		89.
Egek kárpitjára hasított üzenet		90.
A titkos szoba csendben eltöltött percei	92.
Amikor megáll az idő				94.

2. rész: ISTEN TEREMTETT VILÁGA	97.
Ha megkérdezném...				98.
Legyen hitetek Istenben!			99.
Isten csodálatos világa				100.
Napsugarak					100.
A kezdet						101.
Sugarak						101.
Fényszitálás					102.
Úton-útfélen					102.
Tágas mezők					103.
Nyárutó						103.
Láthatatlan titkok				104.
Csillagfényben					104.
Elmosott aszály					105.
Őszi szellőtánc					105.
Hajnalpír						106.
Az élet világossága				107.
Felkel a nap					108.
Milyen közel van hozzánk az Isten!		109.
Parázsló hajnal					110.
Mesebeli égbolt					111.
Ősz							111.
Tüzek						112.
Sugárüzenet					112.
Pirkad						113.
Ilyen az ősz					113.
Ámulat						114.
Szeptember					115.
Őszi borongásban				116.
Amikor megjelenik a fény			117.
Hallani vélem hangodat...			118.
Fakó arccal kelt ma fel a nap...		119.
A fény dala						120.
Karmazsin égbolt					121.
Hajnali fények					122.
Búcsúznak a fák...				122.
Amire egy falevél taníthat			123.
Őszi színjáték					124.
Érintés						125.
Csendes imádság					127.

3. rész: SIRALMAIM				131.
Színpad vagy valós élet?			132.
Valami megváltozott				133.
Lelkek pusztája					135.
Sasok siralmai					137.
Jajkiáltás						139.
Pusztai nyájak					141.
Meddig?						142.
Díszesen és mégis kifosztva			144.
Eltiporva						145.
Űzött vadként érkeztem hozzád		147.
A lélek gyógyulása				149.
Belegyökerezve az Igazságba		150.
Mindnyájan rabszolgák voltunk		151.
Talán, még alig tudunk valamit a szeretetről...					155.
Holnapra nyíló kapu				157.
Kőtömbök közt					158.
Megsebezve					159.
Néhány dolog summája			160.
Évértékelés						161.
„Avagy őrizője vagyok az én 
testvéremnek?”					164.
Az Úr az én bástyám				166.
Kedves olvasóm, végül... 			167.
Befejezés 						168.

    Ajánlás helyett...

    A mai iszonyúan felgyorsult világunkban nemigen jut időnk elcsendesedésre, olvasásra. Mivel folyamatosan rohanunk, ebből kifolyólag elszalasztunk olyan pillanatokat (fel sem ismerjük őket!), amikben az Isten üzenni szeretne nekünk. Nem vesszük észre ezeket az égi életjeleket, az útmutató fényeket, melyek körülöttünk és bennünk hírt adnak Isten jóságos jelenlétéről. Másrészt, ha lassítunk, észrevehetjük ezeket a dolgokat, élvezhetjük őket, és dicsőíthetjük mindezekért az Urat hálaadással.
Guti Tünde is egy ilyen fáklyaláng. Írásaiban saját életét állítja az Ige fényébe, az Istenben megélt szeretetet. Megtapasztalta az Úr kegyelmét és jóságát, a „minden reggel megújuló” (Jsir. 3,22) irgalmát. Megőrizte mindezeket a szívében, és most felragyogtatja mindenkinek küldetéstudattal, az Isten jelenlétéről szóló fáklyalángot. Olyan gyönyörűen írja Pál: ”A Krisztus beszéde lakjék bennetek gazdagon úgy, hogy tanítsátok egymást teljes bölcsességgel, és intsétek egymást zsoltárokkal, dicséretekkel, lelki énekekkel.” Kol. 3,16.
Guti Tünde írásai arra biztatnak minket, hogy mi is vizsgáljuk meg önmagunkat, s adjuk tovább a fáklyalángot Isten munkájáról életünkben: adjuk tovább családunkban, barátainknak, ismeretségi körünkben, munkahelyünkön, a világban.
Tovább adod? Bízom benne, hogy így lesz.

    Leleszi Balázs Károly

    Előszó: Gondolatok sodrása...

    Hűs forrás a gondolat, mely az elmében felfakad, majd a szív sűrű szűrőrétegein áthatolva friss érként buzog elrejtőzve, táplálva a szellem és lélek sejtjeit. Csermellyé majd patakká duzzadva sodorja értékeit, mint az ég felé nyúló sziklák mélyébe zárt, csobogó karsztvizek.
Később, hullámai oly erővel törnek elő a felszínre, hogy már mások számára is láthatóvá válik munkája. Akadályokat lebont, szétmorzsol, vagy a hegy tövében lelassulva szétteríti kincseit.
    Ilyen a felülről megfogant gondolat. Ha a szív tiszta, igazsággal és szentséggel teljes, akkor buzgó szeretet lüktetésével hasítja, oldja ki a megkövült zárakat. Élő vízként Isten királyságát építi, és az ördög munkáját porig rombolja.
    A szerző
    Bevezetésként erről a stílusról

    Vannak, akik nem kedvelik ezt a kifejezésmódot. Pedig nem kell mostoha sorsra juttatni egy-egy rímtelen gondolatot! A rím nem mindig adatik meg, de a lelkünk akkor is megrezdül, apró jelzéseket ad, ezért szavakba öntjük az érzéseinket, vagy a tapasztalatok általi élményeinket. Legyen az fájdalmas, örömteli vagy tanító.

Vannak olvasók, akik nem is tartják versnek az ilyen irományokat. Mert nincs szabályos ritmusuk. De ezek nélkül is strófákba lehet állítani őket, bár így gyakran tűnnek inkább monológnak, őszinte vallomásnak, mint versnek.
A lényeg szerintem az üzenet átadása. A belső késztetés meg nem tagadása. Még akkor is, ha mások már talán sokkal jobban és szebben megfogalmazták. Nem veszhet el a lényeg.
(Közben megsúgom, hogy előkészületben van egy „igazi” versekből álló kötet.)

A zenészek is megkomponálják műveiket, és nem azon gyötrődnek, tökéletesebb-e, mint a társaiké. Mindenki azzal szolgál, amije van, kit-kit mással bízott meg az Úr. Sáfárságra hívattunk el, ezért nem rejthetjük el kapott talentumainkat.
Fontos, hogy szeretetben, igazságban és alázatban munkálkodjunk.

„Vessetek magatoknak igazságra...” Hóseás 10:12.

1.	rész: HITVALLÓ GONDOLATOK

    Küldetés

    Miért írnak az írók, s verselnek a költők? Miért komponálnak a zeneszerzők, és miért festenek a festők? Mások egyvonalas rajzzal, árnyéktechnikával vagy forrasztópákával fejezik ki leheletfinom művészetüket.
Vannak, akik elmondják. Fáradhatatlanul beszélnek, tanítanak, nevelnek, hogy megjobbítsanak. Miért teszik mindezt?
Megint mások kőből, fából faragják ki gondolataikat. Mennyi érzés, tanítás, indulat, hitvallás rejlik egy-egy ilyen alkotásban! Mennyi nagyszerű üzenet! S milyen fakó lenne nélkülük a világ!
Mi az a belső ösztönzés, lüktető erő, ami ki akar törni, hogy formákba öntve a vigasz, a remény vagy intő figyelmeztetés ajándékával gazdagítsa a velük érintkezők lelkét?
Talentumok. Isten ajándékai, melyeket elhelyezett egy-egy gyermekénél. S én miért írok? Megmagyarázhatatlan. Nem tudom nem tenni. Régebben énekek is születtek a szívemben, azokat is papírra vetettem, hogy újra és újra elénekeljem a Mindenhatónak, az Ajándékozó Istennek.
Minden írás, dal, egyéb alkotás az Urat hivatott magasztalni, ha készítője telve van éltető Igével, és nem magának keresi a dicsőséget. Cselekedeteinkkel párhuzamosan, képességeinkkel is bemutathatjuk Jézus Krisztust. Alázatosan, hűségesen.

    Gyerekkoromban hangosan énekeltem, mikor virágot szedtem. Úgy éreztem, más vagyok, különleges. (De nem különb!) Mintha nem ebből a vad, lármás, hazug és kegyetlen világból való lennék. Isten szólongatott! Lépten-nyomon találkoztam Vele, úton-útfélen ott hagyta nekem jelzéseit:
„Ezt is, azt is én teremtettem.” S később megértettem, hogy miért Ő a „VAGYOK”.
De ezeknek a rácsodálkozásoknak is meg kellett tisztulniuk a szívemmel együtt. Kiégetve belőle a salakot. Az emberit, a testit. Az önhittséget, a hiúságot. A rejtett félelmeket. Mert csak így válik értékké, hitelessé a küldetés.
    Isten folyamatosan formált, alakított, míg egyszer tudatta velem Szent Lelke által: meg kell halnom, hogy Őt szolgálhassam. Halál...
Igen, megértettem az árat. Meghaltam önmagamnak. Azért, hogy gyermeke, majd eszköze lehessek az Egyedülinek, a Csodálatosnak, a Szentnek. S Igéje által feltámasztott ebből a halálból egy új, egy teljesen más, egy isteni értékrend szerint működő életre.
Bensőmbe helyezte törvényét: útmutatásait, elvárásait, tanácsait. Irántam tanúsított szeretetéből fehéren-feketén elmondta a Vele járásom igen-igen szigorú feltételeit. Vérszövetség volt ez, szívem körülmetélése.

Évtizedek múltával már látom, milyen csodálatosan őrzött, terelgetett, hívogatott, hogy elkészüljek az újjászülő, szent Igemag befogadására. S bizony, megfogant bennem az Igazság - Istenismeretre jutottam.
S ez olyan hatalmas megtapasztalás volt - és az ma is -, hogy nem tarthattam meg magamnak. Ám tudom, hogy a Magasságos teljes megismeréséhez egy örök életre lesz szükségem.

Láthatjuk, amint a keresztyénség, úgy maga az életünk is és az írás is egyfajta küldetés. Nem kevesebb, mint az evangéliumban az Úr Jézus által felvázolt só és világosság szerepe, széles e világban.
    A Fiú mindig az Atya beszédeit szólta. Cselekedeteivel is Atyját ismertette meg. A világ világosságaként tört be a sötétségbe, gyógyítóként, szabadítóként, mennyei kenyérként és jó pásztorként mutatkozott be. Az Igazság hiteles küldötteként. Felkentként.
Tanítványai, apostolai Róla tanúskodtak, hogyan találkoztak Vele, hogyan hívta el őket, és miért lettek hírnökei.
Semmilyen küldetést nem lehet betölteni bizonyos fajta őszinte, egyszerű kitárulkozás nélkül. Ettől lesz vallomás és tanúskodás jellege. Egyszerre hívogató, és átértékelésre, döntésekre ösztönző. Önmaga átéléseivel, bizonyságként mozdítja ki esetleges vakvágányáról hallgatóját, olvasóját. Erre eszméltem rá mostanában.
A következő oldalakon elolvashatjátok, hogyan indultam ezen a - régi énemre veszélyes úton. Mert itt nem „apait-anyait” adok bele, hanem igyekszem semmit sem a saját kútfőmből. Mert veszélyes. Legalábbis rám nézve. A kereszt naponkénti felvétele megkívánja a saját eszmefuttatásom halálát is ahhoz, hogy Krisztus ítélőszéke előtt ne kelljen szégyent vallanom. Ott ugyanis mindennel el kell számolnom. Tetteimmel, gondolataimmal, érzéseimmel, soraimmal és mulasztásaimmal.

Nem akarom hamis küldetéstudattal becsapni magam. Újra és újra ellenőrzöm a szívemet, mert „... aki Isten akaratát cselekszi, megmarad örökké.” I. János 2:17.
És ha a magamét teszem? Ha megtértként is a saját - testi - elképzeléseimet, vágyaimat valósítom meg? Akkor mire számíthatok a féltőn szerető, emésztő tűz Isten előtt?
Ha jó is az alap (ami maga Krisztus), minden fa, széna és pozdorja megég rajta, erre figyelmeztet Pál apostol. Nem akarok ilyen sorsra jutni!

    Isten gyermeke vagyok

    Ez a tény minden mást felülír! Monumentális erő, mint ahogy a vízesés a mélybe zuhan. Vagy amikor egy hatalmas hegy lábánál az ember átérzi parányi voltát a fölé magasodó sziklacsúcs alatt... De hasoníthatom ezt a felhők felett szabadon szárnyaló sasok szárnyalásához is, vagy a végtelenbe tűnő mezők képéhez...
Ám ezek csak érzések. Gyenge próbálkozások annak kifejezésére, amit megtapasztaltam. Talán nincs is rá szó, amivel megfogalmazhatnám, mit jelent a sötétségből kilépni a fényre, a halálból kijönni az életre, megbilincselt fogolyból szabaddá válni, ellenségből baráttá és családtaggá, átkozottból áldottá!

Isten gyermeke lettem! Az Ő kimondhatatlan irgalmából magához vont, egészen közel: Jézus az út és az ajtó az Atyához. Megtisztított, és megérthettem a kereszt jelentőségét. Újjáteremtett Igéje által, ezért örökre meggyűlöltem a Tőle elválasztó bűnt. Elhagytam minden régit az Egyetlenért: Jézusért. Minden téren megváltoztattam a gondolkodásomat, és most már az egész életvitelemet ahhoz szabom, aki szent, tiszta, emésztő tűz, örökké áldandó Isten!
Szeretem Őt és az Ő Igéjét, ezért minden igyekezetemmel arra törekszem, hogy még jobban megismerjem kijelentéseit, akaratát, és iránta való szeretetemet - esendőségem ellenére - teljes odaadásban, imádásban és engedelmességben fejezzem ki.

Isten gyermeke lettem! Az Igazságot befogadva, tiszta és szabad. Felszabadítva az Isten mélységes kinyilatkoztatásainak megértésére. Szabad a kínzó félelmektől, a hazug hitetésektől és a bűn igájától, szabad az önmagam megtagadására és a kereszt naponkénti felvételére, szabad a mások iránt szolgáló szeretetre és önigazságom elengedésére, szabad az Úrnak elkülönített, az Ige által pásztorolt és az Ő dicsőítésére elhívott életre a Szentlélek és a hívők drága közösségében.
Mindez Jézus Krisztus által, aki az Isten Báránya lett értem is. Vére tökéletes engesztelő áldozat a bűneimért.

Isten gyermeke vagyok, ami lélegzetelállító kegyelmi ajándék, de küldetés és felelősség is egyben, mert a keskeny úton járva, felfegyverezve a levegőbeli hatalmasságok elleni győzelemre, elengedhetetlen a szüntelen éberség.

Világosságban kell járnom másokért is, így adhatok életjeleket a velem egy irányba haladóknak, és azoknak, akik még sötétben keresgélik az egyetlen helyes utat.

    Folyamatok

    Mint Ábel a rengetegben, én is kerestem a helyemet a világban. De nem tudtam beilleszkedni. Hallottam ezt is, azt is, tanítottak ilyet is, olyat is. Mind vallásilag, mind politikailag káoszt érzékeltem magam körül. Nem volt egyszerű dolog gyerekként eligazodni a 60-as években... Voltam kisdobos, majd úttörő. KISZ-tag azért nem, mert még előtte megtértem. Énekeltem az iskolai kórusban, de a helyi reformátusok templomi karában is. Egy nyáron elvégeztem a 3 hetes kántorképzőt. Jártam hittanra is, és nem szégyelltem. Akkoriban épültek hitem alapjai, amit a tinédzserkori válságok és a családi problémák időnként megremegtettek.

Megtérésem után még nem voltam tisztában egyértelműen a küldetés- tudattal. Inkább csak egy homályos elképzelésem volt arra nézve, hogyan használhat engem is Isten az Ő munkájában, botladozásaim ellenére.
Baptista gyülekezetben teltek a kedves emlékű szolgáló évek, ahol férjhez is mentem, és a gyermeknevelés örömteli - de egyben nehéz és felelősségteljes történései mellett - találkoztunk a hazai keresztyénség teológiai áramlataival. Elevenen sodró, friss lüktetésével, ám lappangó visszásságaival is. Előbb elfogadva tanításaikat, később a Biblia mérlegén mérve megütközve bennük, előbb beépülve, szoros testvéri kapcsolatokat ápolva, majd riadtan elmenekülve az „idegenek hangjától” - futottuk pályánkat.

Azt hiszem, az éppen most magam mögött hagyott útszakasz viszontagságai alatt értem meg igazán felnőtté a hitben.
Áldott imatusák, győzelmek, de nagy csalódások is, harcos kihívások és még harcosabb igei felismerések, várakozások, összetörettetések, kiábrándulások, kemény megpróbáltatások, betegségek és más nehézségek munkálták ki bennem az állhatatosságot. Kegyelmes Istenem felügyelete alatt.
Ahogy földi társadalmakban, házasságokban vagy munkahelyeken felléphet morális válság, úgy egyházi körökben is. Ahol bármi is megelőzi Isten Igéjét a fontossági sorrendben, illetve nincs kellő tekintélye, ahol prófétálások, érzelmi, lelki megtapasztalások előtérbe kerülésével elhanyagolják, hogy mindent a Szentírás mérlegén mérjenek meg, ott elkerülhetetlen az elhajlás. Ahol kihűlt a szeretet: makacs uralkodás, önfejű hatalmaskodás lép érvénybe a szelíd, de igei pásztorlás helyett, beindul a hanyatlás.
A gyülekezet ilyen irányú elsekélyesedésének fájdalma szülte bennem a Siralmaim c. fejezetben olvasható, rím nélküli verseket.
    Az életjelek nemcsak a távolvalóknak, hanem a közelieknek is szólnak. Apró, szerény jelzések, hogy vegyétek észre üzeneteimet, értsétek meg felfogásomat.
Ha fakó vagy erőtlen is volt ez a jelzés, amolyan pislákoló mécses, azért mégis volt némi fénye, ahol bizonyságot tehettem Krisztusról.
    Aztán megtisztított az Úr. „Kikormozott”. Megigazította a szövétnekemet. Friss olajjal töltött meg. Közel jött és a szívemre beszélt. Meggyógyította fájdalmas sebeimet. Engedte, hogy szinte minden vallási irányzatban és azok vezetőiben, képviselőiben csalódjak, s bár az Igét mindig szerettem, most Forrására és mélységeire fordította a figyelmemet. Megszentelt Igazságával. Éhezem és szomjazom minden Szavát. Kiapadhatatlan öröm, maga az Élet.

    A küldetésben kapott feladatok eltérőek... Kit-kit mivel bíz meg az Úr. Az én elhívásom elsősorban az, hogy feleség vagyok és anya.
Ezután foglalkozom az írással. Akik kicsit is ismernek, nevezhetik hobbinak is, mert az irodalmat mindig szerettem. De ez mára már sokkal több, mint pusztán kedvtelés.
Nyelvezetem egyszerű. Szándékosan kerülöm az idegen szavakat. Hadd legyen bárki számára érthető a mondanivalóm...

A bezárkózó embereket ki kell zökkenteni a napi munka keserves terhei és más fojtó lenyomás alól. Segítenünk kell nekik! Isten teremtett világát szemlélve megnyugszik a lelkek háborgása. Alkotásait nézve, kint a szabadban, a Teremtőhöz közelebb kerülve, mi magunk is felszabadultabbak leszünk. Gyönyörködhetünk az Úr nagyságában, bölcsességében, a „természet templomában”. Ámulhatunk a szerény szépségeken az egész aprótól a hatalmasig, ha időt szánunk rájuk. Észrevehetjük ezeket, ha kimozdulunk megfásult életritmusunkból.
Erre próbálok rávilágítani az Isten teremtett világa c. fejezetben található, szabad stílusú versekkel.

    Kérdés, kérdés után...

    Lehet-e író egy családanya? Ízlelgetem e szónak valódi jelentését. Egyáltalán kiből lesz író? Mi vagy inkább ki minősít valakit azzá? Mi a fontosabb, a meggyőződés vagy az olvasók visszajelzése? Mennyi kérdés, amikkel szembesültem! Őszinte válaszokat akartam, hogy távol tartsam a hiúságot. Inkább nem írok, vagy ha igen, csak magamnak.
Nekem a beszéd nehezen megy. Írásban könnyebben megtalálom a helyes megfogalmazást. Legyen az hitelvi, gyermeknevelési vagy egyéb téma. Ehhez elcsendesedésre van szükségem. A gyerekversek és a gyerekkori történetek kifejezetten örömöt szereztek. Boldog pillanatokról emlékezni felemelő érzés. Elfeledteti a napi problémákat. Gyakran még mosolyogtam is, visszaolvasva soraimat...
Megtérésről szintén jó írni. De csalódásokról, vajúdásokról... Gyötrelmes. Mert az ember újra átéli a sebeket, tüskéket, bogáncsokat. Vérszik a szív. Az ad ilyenkor lendületet a folytatáshoz, hogy az Igazság hirdetése felelősség. Elengedhetetlen. Feltétlenül utat kell mutatnunk! Elvégre is Jézus mondta, hogy világítanunk kell a sötétben.

Kérdeztem magamat, érdekel-e egyáltalán valakit, ami engem foglalkoztat. Vagy csak a lelkemben összegyűlt, száraz ismereteket rendezgetem? Író-e valaki, ha elkészül egy könyvvel? Vagy írhat bármennyit, mégsem lesz azzá? Ki szabja meg az irányt és az olvasótábort? Vagy csak meg kell nyitnom a szívemet, mint egy megszentelt tárházat, és szétosztanom a királyok Királyától rám bízott kincseket? Kiket bízott rám az Úr? Kiket szólítsak meg?
Nehéz magamra találni e kérdéshalmazban. Csakis akkor megy az írás, amikor az elmémet az Ige igazsága „megművelte”. Felszántotta a szívemet, bevetette szent Maggal, élő vízzel megöntözte és az elmémben kisarjadt a vetés. Egy-egy felismerés, megértés, határtalan boldogság érzéssel tölt el, valóságos rajongással az Úr Törvénye iránt.
Ami ítél és megjobbít. Oktat, vezet, erős vágyat ébreszt bennem, hogy mindinkább hozzá szabjam gondolkodásomat, hobbimat, levelezésemet, telefonálgatásaimat, egész életmódomat. Mert mindennek csakis akkor van létjogosultsága, ha maximális igazságtartalommal bír.

Örömmel tölt el, ha a fiatalok szeretnek olvasni! No, nem mindegy, mit! Nem olcsó ponyvát vagy képregényt, hanem kisiskolás korban verseket, szépirodalmat, lelket építő és tanulságos regényeket. Tévézés helyett is. De leginkább a hiteles példákat, történeteket, bizonyságtételeket. Keresztyén könyveket a Biblia mellett. Sokat veszít, aki nem szán időt olvasásra a mindennapokban. Főleg a tiszta Ige hiánya okoz problémákat! Mert akinek nincs iránytűje, az eltéved. Aki nem alkalmaz „szűrőt”, az megmérgezi magát. A mai korszakban különösen. Egyedül a Szentírás lehet mérvadó ebben is.

    Célok és irányok

    Ahogy végignézek az eltelt 56 évemen, látom már: minden résznek volt jelentősége. Kudarcnak és győzelemnek egyaránt. Mert az Urat szeretőknek minden a javukat munkálja. Formálódtam, s formáltam én is másokat. Csiszolódtam rendesen a környezetem által, s csiszoltam én is rajtuk. Üzeneteket kaptam s adtam a találkozások során. Legyen az szóban, versben, levélben, vagy két kézzel elvégzett cselekedetben.
A rokonság és a baráti kör tudomásul veszi, hogy a családi élet mellett írogatok. Szabadidő kérdése? Részben. A néha működő vulkánként feltörő igei gondolatokat - amik imádság vagy Bibliaolvasás közben születnek - az Úr vezetése által mérlegelem. Tovább kell-e adnom, vagy csak a magam épülésére valók? Segíthetek, bátoríthatok vele másokat? Felkelthetem-e azok figyelmét, akik még csak keresik az Igazságot?

Sosem volt célom a Biblia elrejtett titkait megfejteni, sem a próféciákat, apostoli leveleket vagy az evangéliumokat megmagyarázni. Az legyen a tanítók dolga. S bizony, a tanítók súlyosabb ítélet alá esnek. Mert rossz irányba is vezethetik hallgatóikat.
De kétségkívül a költők és írók is okítanak valamelyest, amikor terelgetik olvasóik figyelmét. Ezért érzem sokszor veszélyesnek ezt a szolgálatot. Viszont én nem tanítok, csak megosztom a bizonyságaimat. (A Biblia szerint asszony ne tanítsa a híveket.) Szép is, de felelősségteljes is. Ha leírom, megáll-e az Igazság érzékeny mérlegén? Ha viszont megtartom magamnak, vajon nem követek el mulasztást?
„Ne legyetek bölcsek önmagatok szerint!” Itt is érvényes az apostoli tanács. Róma 12:16.
Ebben a mindent át- és behálózó virtuális világban van-e szükség könyvekre? Hiszen napjaink embere órákat görnyed számítógép előtt, nyakát „S” betűre horgasztva böngészi az okostelefonját... Jómagam, papír alapú könyveket szeretek lapozgatni. Bármikor leemelhetem a polcról, nincs kütyükhöz kötve, nem függ akkumulátortól, sem a város áramelosztásától, vagy az internetes világhálótól. Régimódi vagyok? (Ráadásul a kezembe fogott, felrázó könyvek kevésbé ellenőrizhetők egy központosított hatalom által, mint a net.)

Egyáltalán milyen a jó könyv?
A jó könyv igazságokat fejteget. Állításokon és tényeken kívül további kutatásra inspirál. Megszólít. A „sorok közt” is tudsz olvasni, el kell döntened, milyen motivációkkal fogsz azonosulni, mert állásfoglalásra buzdít. Nem maradhatsz közömbös. Oldalról-oldalra haladva, te is változol. Még ha ezen, titokban csodálkozol is... Mire észreveszed, már bele is helyezted magadat a szerepekbe. Elképzeled, te hogyan cselekedtél volna.
A jó könyv lehet kinyújtott kéz, terített asztal. Hívogat és kínál. Ébresztget és noszogat. Vigasztal és bátorít. Könyörtelenül leleplez és mélyre ás. Mintha a szíved mélyén szántana barázdákat.
S bármilyen furcsa, a Bibliát is így olvassuk. Sőt, kizárólag a Biblia az, ami elvégzi ezt a mélyszántást. Attól egyedi és minden könyv feletti, hogy abszolút igaz, ennél fogva tartalma felszabadít, megváltoztat. A szent Isten Szava örökkévaló Beszéd. „Az Igazság szabaddá tesz benneteket” - mondja Jézus. (János 8:32.)
Népe történetei is valós történetek, amik megírattak okulásunkra. Ne essünk az ő hibájukba, és a szívünkbe adatott törvényt tartsuk meg! Maradjunk meg a közönségestől elkülönített, megszentelt állapotunkban! Milyen szépen írja egyik énekünk:
„A világ kincse nem érhet fel Veled, és senki másé nem lesz már szívem!”

Testvéreim! Ki kell állni a jóért, a szeretetért, az igazságért! Szóban vagy írásban, zászlót magasra emelve. S a zászlón Jézus nevével. Mert Ő az Igazság. Csak sokan nem tudják ezt, más képet ismernek róla.
Mindig lesznek megértőek, akik támogatnak, de olyanok is, akik megvetnek, s a hátam mögött kigúnyolnak. Nem baj! Mivel nem a magamét hirdetem, hanem azt osztom meg, amit felülről kaptam és megértettem, nem engem ér elsősorban az elutasítás.
Jézust is sokan elhagyták, akik korábban követték, mert túl kemény volt számukra beszéde. Élet vagy halál. Nincs megalkuvás. Ő nem tűr meg társuralkodót a szívekben!

    Elmondom őszintén...

    Erősen behatárolt élethelyzetemben is azt keresem, hogy lehetnék hasznos szolgája az Úrnak. 84 éves édesanyám naponkénti látogatása, istápolása és pánikbeteg fiunk hitbeli támogatása folyamatos készenléti állapotban tart. A saját, eltelt éveim sem kevesbednek, testemben érzem... Nem utazgatok, nem szövök nagy terveket, örülök az apró, hétköznapi győzelmeknek is. Isten annyira jó! (De különben sem vagyok e világból való!  )
Kipörögtem már rég a „hivatalos” egyházi rendszerből. Most életjeleket adok azoknak csendesen, akik azt képzelik rólam, hogy elvesztem. Testvéreim! Krisztus megtart! Az ÚTON maradtam! Örömmel és békességgel tölt be! Igazságban vezet! Mennyei kenyérrel táplál! Szolgálatokat ad! No, nem színpadon, nem látványosat, de olyat, amivel a lelkem gazdagodik, és kedvességet találok az Atya előtt.
Néha összekuszálódnak a szálak, s talán jobb nem merengeni azon, ki hogy vélekedik munkámról. Az építő tanácsok hasznosak, de várni a dicsérgetést - veszélyes...

Vajon mások milyen témákat kedvelnek?
Én olyan könyveket szeretek olvasni, amik megérintenek legbelül. Szembesítenek, új információt adnak, vagy a régieket más oldalról, más megvilágításban taglalják. Mindenképpen legyen igazság, serkentsen további gondolkodásra.
Saját tanulmányaim során is szeretek rácsodálkozni, ha lelepleződik egy-egy hamisság, és végtelen örömmel tölt el, ha az általam közreadottakat is megerősíti a Biblia.
De azért is írok, mert a lelkem gyógyul közben. Megfogalmazva az átélt traumákat, megbotránkozásokat, mérhetetlen csalódásaimat abban a vallásválságban, amin - többedmagammal - keresztülvergődtem, kisírom a szívemből a fájdalmakat. Mint a zsoltáros. Előbb Isten előtt imádkozva, értékelve és mindenestül kiöntve panaszomat, később tanulságként, bizonyságként osztom meg. Életjelek ezek. Kint a vihar tombol, a tenger háborog. Világítótoronyként, a világ világosságaként kell leadni a fényjelzéseket. Mozdíthatatlan szirten állva. Kiáltani kell! Szóban és írásban.

Aztán van olyan is, amikor az író elfárad. „Leteszi a lantot”. Úgy érzi, süket fülekre talál. Nincs visszhang, nem kap hallható visszajelzéseket. Vagy dübörögve reng körülötte a pusztaság. Később rádöbben, hogy mégis folytatni kell, életjeleket küldve a homályban veszteglőknek. S folytatja. Tudja, hogy dicséretét nem emberektől kapja (Az már régen rossz!), ezért közlendője sem a kritikai véleményektől függ, bár testvéri tanácsokat elfogad. Közben ő maga is érik, változik, mint ahogy a gyümölcs. Végül a drága mennyei Gazda érkezésekor, beérett termésként takaríttatik be a csűrbe. Bizony, a Gazda hamarosan megérkezik! Közeleg az aratás! A búza és a konkoly szétválasztatik!

Bátorítok mindenkit, hogy szóljon és írjon, ha van mondanivalója! Fel kell emelni szavunkat a hazugság, gonoszság, erkölcstelenség, gyűlölet, büszkeség, istentelenség és vallási elhajlás miatt! Színt kell vallani, mert a hallgatás beleegyezést jelent!
„Jóval győzd le a gonoszt”- írja Pál apostol. Minden keresztyénnek bizonyságot kell tennie az Igazságról! Kinek-kinek a maga helyén, az Úrtól kapott talentumokkal, jellemben Krisztus képére formálódva, Rá mutatva, szelíden, alázatosan, de tántoríthatatlan bátorsággal.
    „Mert lesz idő, amikor az egészséges tanítást el nem szenvedhetik, és saját kívánságaik szerint keresnek tanítókat, mert viszket a fülük” - figyelmezteti Pál Timóteust. II. Tim. 4:3.

    Milyen a jó író?

    Kérdéseit őszintén felvetve válaszra késztet, de sosem erőlteti rá nézeteit az olvasóra. Lendületével, nyíltságával magával sodor, de nem kényszerít, hogy egyetérts vele. Kitárja szívét, mégsem önmaga körül forog. Lelkünkre beszél. Örül, ha elfogadják, meghallgatják, de célja és üzenete messze túlmutat személyiségén. Igyekszik a helyes irányba terelni mások tekintetét, amit ő is ámulattal szemlél, kutat. Megérteni és megértetni akar.
(Egyik nap megkértem valakit: „Szólj rám!” Mert nem akarok többet képzelni magamról, mint aki vagyok!)
    Lelki alkatomat tekintve, eléggé befelé forduló típus vagyok, ezért inkább írok, mint beszélek. Társaságban egy darabig hallgatok, értékelek, gyűjtögetek, mielőtt megszólalok. De van bennem valamiféle vágy, hogy vívódásaimat megörökítsem az utódoknak. Legyen egy hitbeli, maradandó hagyatékom, ami valódi gazdagság, elvehetetlen örökség. Ami által engem is jobban megértenek talán utólag. Megismerve gondolataimat, azok nyomán pedig indítékaimat, döntéseimet, viselkedésemet, a dolgokhoz való kissé furcsa hozzáállásomat... S mekkora kiváltságban van részem, ha van valaki, aki ráérez életjeleimre, üzeneteimre! Ekkor nemhogy nyitott fülekre találok, hanem rácsodálkozhatok a testvéreimnek adatott nagyszerű bölcsességre!
Pár évvel ezelőtt, egy kedves testvérnőm ilyesmit írt nekem: „Tündém, költővé értél.” Nem hízelgett! Nem csupán a rímekre és a szótagok szabályos lüktetésére gondolt, hanem az adott vers témájára is. Akkoriban kezdtem nyíltabban, bátran megfogalmazni kendőzetlen véleményemet. Legyen szó akár visszataszító jelenségekről, morális válságról, vagy teológiai elhajlásokról.
Ám nem felejthetjük el, hogy ez az érés, szenvedéssel jár! A belső felismerések, megütközések, botránkozások és az Úr Igazságához való hűséges ragaszkodás gyötrelmeket is okoz.
Mert a gyötrődés és vajúdás során születhet meg valami új. Valami értékes. Ami alaposan felforgathatja a kiüresedett, sivár és fakó megszokásokat.
Jön-e valaki utánam? Követnek-e vajon a gyermekeim? Nyomomba szegődik-e akár csak néhány ember, hogy jelzéseimen járva megtalálja az örök életet? Mert csak így van értelme írni.
    * * *

Látom, hogy elemzéseimmel önmagamnak is mérleget állítottam fel.
„Mert ha magunkat ítélnénk, nem ítéltetnénk el. Amikor ítéltetünk, az Úrtól taníttatunk, hogy a világgal együtt el ne kárhoztassunk.” I. Kor. 11:31-32.

Fogadjátok szeretettel rímtelen verseimet, amiket az előző hosszas felvezetések után, akár életem beszámolójaként is vehettek!

A VALÓSÁG ROPPANT TERHE

Nélküled káosz ez a világ, Uram!
Tébolyodó, büszke vakok lázas útkeresése, önelégültségükben is kétségbeesett világtalanok őrült melldöngetése, mintha ők lennének a helyes magyarázatok birtoklói. Állítások és tagadások vitáznak a tátongó szakadék peremén. Féligazságok és hazugságok vigasztalják az összeroppanás szélén remegőket. Kegyes szólamokból szőtt, tarka esernyőt nyitogatnak az Igaz Szó hallására megsüketült papok, az érkező cunami előtt...

Nélküled káosz ez a világ, Uram!
Kivilágított, színes kirakatok vonzzák a halálba a figyelmeztetést elutasító, szenvedélyes vágyakat habzsolókat. Vallásos mázzal bevont tálból kínálják a lelkiismeretet elkábító étket. Báránybőrbe bújt farkasok csalogatják el a juhokat a csendes vizek nyugodt partjától, a veszedelmeket rejtő, örvénylő, tajtékzó folyamokhoz.

Nélküled káosz ez a világ, Uram!
A rosszra azt mondják, hogy jó, a hamisat igaznak állítják, és az igazat minden szép és jó kerékkötőjének. A gyűlöletet óvatosságnak nevezik, a paráznaságot szeretetnek, a gyilkosságot orvosilag megmagyarázzák, a lopást bizonyos körülmények között elfogadják, de a szent parancsolatokra emlékeztetőket megkövezik szikrázó szavaikkal. Szeretik a sötétséget, magukhoz ölelik a mérgeskígyót, miközben két lábbal tiporják Isten törvényét.

Nélküled káosz ez a világ, Uram!
Lelkem vajúdik, szám sóhajtozik. Kezeim hozzád emelve, térdem előtted meghajtva esedezem a valóságnak e roppant terhe miatt. Kérlek, küldj munkásokat a Te aratásodba, és ragyogtasd ránk arcod világosságát! Tégy méltóvá irgalmadból, hogy rólad elnevezett fiakként munkában találj, bűnt és világi kérkedést elutasító tiszta szívvel állhassunk majd az utolsó trombitaszó elhangzásakor, hogy égi Vőlegényünk menyasszonyaként elkerüljük haragod kiömlését!
Adj erőt mindvégig hűséggel kitartani, engedelmesen ragaszkodva az igazsággal megszentelő Igéhez, képmutatás nélküli szeretettel szolgálni felebarátaink és hittestvéreink felé, a Te csodálatos neved dicsőségére, aki egyedül vagy méltó örökkévaló dicsőségre és imádatra, Istenem!
A Te Fiad, a mi Urunk Jézus Krisztus nevében könyörgöm, hallgass meg, mennyei Atyám!
Ámen!

LEPECSÉTELT KÚTFŐ

Már rég nem vagyok az elvárások és a rímek foglya,
bár hosszú időt töltök csendben a leírt sorok felett,
lelkem mélye lepecsételt kútfő.
Nem kavarhatja fel zavarosra senki idegen,
de a szomjazónak szívesen adok hűs vizet.
Forrásom nem belőlem fakad,
hanem az örökkévaló Igazság és Élet táplálja,
elrejtve a szemek elől.

HALLANI VÉLEM HANGODAT...

Hallani vélem hangodat,
ahogy az eső lágyan permetez,
és a szél átsuhan a fák közt,
patakcsobogás vagy erdő zúgása,
jöttödet jelzi, jó Atyám.
Ha felmorajlik ólom fellegeidből
a felbőszült vihar,
vakító villámok fényével
itt jársz köztünk, Uram.
De legjobban azt szeretem,
mikor a szívemre beszélsz szelíden,
és kijelented Igéd mélységes titkait,
mert csordultig telik szívem,
ahogy hallgatom lelkem átformáló
igazságod zuhatagjait.
Követlek az úton.

SZÍVEM PITVARAIBAN...

Szívem pitvaraiban őrt állok hűséggel,
mélyen rejtve az Igét, mely Istentől származik,
lelkem vigyázva strázsál két oszlop között:
örökkévaló Igazság és jog tartja ajtómat,
melyen belül a Szentnek élő törvénye lüktet.
Egész valóm érted lángol, Uram, szólj hozzám,
mert szeretem hallani hangodat!
Szolgád vagyok, csak Veled elégszik meg lelkem.

AZ EMELJEN ZÁSZLÓT AZ IGAZSÁGÉRT...

Igazságért felemelt zászlóval az küzdjön,
kinek szíve alázattal, szeretettel teljes,
lelke őszinte, tiszta és kegyelmes,
lábával a szentség útját járja!

Olyan ember emeljen szót az igazságért,
akinek élete világít a sötétségben,
tüzénél bárki megmelegedhet,
asztalánál az idegen is jóllakhat,
vigasztalása gyógyít, intése megjobbít,
s odaáll maga is a sérült falak törésére!

Az emeljen zászlót az igazságért,
kinek szíve otthon lett elfáradt lelkeknek
- imában hordozva keserves terheiket -,
aki valódi, mozdíthatatlan kősziklán állva
az Igazság hűséges követe,
mert csontjaiba rekesztett tűz
az Örökkévaló Ige lángja!
A VILÁG VILÁGOSSÁGA

Szívemben tűz,
lelkemben fáklya,
számban életnek beszéde
Igéd,
örömöm forrása,
lábam előtt fény,
harcomban győztes kard.
Az örökkévaló Atyától származó
Ige
testté lett,
az Őt befogadók életéből
elűzte a sötétséget
és a halált.
Jézus a világ Világossága.

A KÉP MEGÖRÖKÍTVE

Miféle tüzek gyulladtak fel az ég szérűjén,
lángba borítva azt a terebélyes felhőasztagot?
Mi ez a parázs, mi ez a szürreális árnyakba öltözött jelenség?
Talán üzenetet hoz kitárt szárnyain a hajnal,
a távol messzeségből, onnan, ahol a fények születnek,
hogy áttörve a megátalkodott, sűrű szürkeséget,
megvilágosítsa a sötétségben veszteglő, eltévelyedett világot?

Röpke pillanatok makulátlan karmazsin leple...
Mintha fentről akarták volna megörökíteni e földön élők sorsát,
akik virággal bomló tavaszban, sugarakkal kacagó nyárban,
mesés, meleg színekbe burkolt, illatos őszben is
zúzmarás tekintettel morognak egymásra deres szavakat.

A kép megörökítve.
Tagadhatatlan, hogy az ember oly messze került Istentől,
hogy el sem hiszi magáról elveszett voltát.
Mindenkiről van kép, mindenkiről szólnak feljegyzések.
Mindnyájunknak meg kell majd jelennünk
Krisztus ítélőszéke előtt.

RONTSD LE AZ ŐSI OSZLOPOT!

Oly korban élünk, nézd:
Amikor a bűn és halál már szabad,
bérgyilkos és kéjenc mind egy úton szalad,
a fekete már piszkos fehér,
mit kívánsz, kezed mindent elér,
szégyenkezik a hűség,
szemlesütve pirul a becsület,
s az emberek az ítélet tűzhányóján
pimasz nemtörődömséggel henyélnek.

Oly korban élünk, lásd:
mint szú a fát belül, megemészt mindent a vétek,
elfajzott homályban, gyönyörrel tálalva az ördögi étek,
itt nem számít már sem szűz, sem gyenge gyermek...
Az igazság oszlopai haragosan hasadoznak, rengnek.
Oly korban élünk, kiálts!
A teremtés koronája önmaga bálványa,
pénz, testi vágy, siker, századunk járványa,
mózesi kőtáblát tör, tiporja mindazt, mi szent,
kígyóval, békával telve szája, kívül hamis mázzal bekent.

Oly korban élünk, rohanj!
Rontsd le az ősi oszlopot, mi sátánnak emeltetett!
Hirdesd az isteni Szót, mert megtérés és ítélet rendeltetett!
Gyomláld ki a bűnt a szívből, nyisd fel a vak szemét, hogy lásson,
és elhagyva a romlás világát, megfordulva Istenhez találjon!

Oly korban élünk, harsogj!
A kegyelmi idő lejár, Isten ítélete az ajtó előtt dübörög!
MINTHA MÉGIS DALOLNA...

Összeeszkábált elképzelések dőlnek halomra,
mint szálkás, gyalulatlan deszkából tákolt viskó,
széthordja a szél a szú ette álmokat.
Fehér felhők tarajos hátán tovaszálló, ködös emlékek,
őszi fuvallattal földre hulló, rozsdás tervek peregnek,
üveghegyek mögé bíborban bukó érzések hanyatlanak
az időtlen, fátyolos alkonyban...
De... mintha... mégis dalolna a csalogány!

KÖNNY ÁZTATTA REMÉNY

Szemem tükrében mosatnak tisztára
a szívem könnyeivel áztatott bánatok, örömök,
majd reménységem szárnyain röppennek ki onnan
a nyugodt mosolyok, és a féltő, hangtalan kiáltások is.
Olykor sír a lelkem, máskor énekemmel dicsérem Istent
örökkévaló igazságáért, hűséges szeretetéért,
néha félelmek homályosítják el tekintetem,
mégis bízom az Úrban, mert Ő a kezében tartja életem.
Itt most tükör által, homályosan látunk,
de nála a Szentnél, majd színről-színre.

CSENDES MEGÉRKEZÉS...

Szép őszi csendben, lassan hullott le mellettem
egy nagy tenyérnyi, megfakult, sárga falevél.
Volt benne valami méltóságteljes, ahogy megadóan,
minden tiltakozás nélkül elterült az avarban.
Néhány pillanatra, mintha megállt volna az idő...
Nem tudom, miért, de lelki szemeim előtt megjelent egy kép:
talán most oltották ki egy keresztyén életét,
talán fejét vették egy bizonyságtevőnek, Jézus nevéért.
Tudom, hogy e két dolog annyira távol van egymástól,
és csak bennem kapcsolódott össze érthetetlen módon...
Az a nyugalom, amit a levél aláhullását figyelve éreztem,
tükrözte számomra a - lelkemben mártírnak látott -
hitbeli pályáját alázattal befejező hívő ember lelkületét.
Mennyei Atyánk megjutalmazza igaz szolgáit,
a mindvégig rendíthetetlenül kitartó hűségeseket.
E földi élet elvesztése Jézusért - reményteljes ígéretek beteljesedése.
Fájdalmas, csendes megérkezés, de az örökkévalóság kapuján túl,
angyali seregek énekelnek a hófehérbe öltözött megváltottakkal,
miközben szemtől-szembe állhatnak szeretett Urukkal...

A CSEND KAPUJÁBAN

Madárhanggal hímzett köntösbe bújt a hajnal,
kontyba tűzte napsugárból font tincseit,
majd puha-pihe párnáját gondosan elegyengetve,
megelégedett mosollyal búcsúzott az éj lámpásaitól,
s pisszenés nélkül suhant át a még szunnyadó világ felett.
Egyszerre ébredtünk, ő és én.
Most sarkig tárja a csend kapuját az ég felé,
én pedig a szívemet nyitom meg az élő Isten előtt,
aki Lelke által őrt áll felettem szüntelen.

FIGYELJETEK!

Miféle smaragd tünemény szüremlik
az áttetsző faleveleken,
szikrázva szárítva az esőcseppeket,
mint ahogy a kegyelem letörli
gyűrött lelkem könnyeit!?
Micsoda mennyei fény gazdagítja
e szegénységben tékozló világot,
pedig arcát fordítja a sötétségnek,
és hátát az Élet forrásának!?
Ébredjetek!
Figyeljetek!
Vigyázzatok!
Az égen angyalhírnök száguld,
Isten követe ő, súlyos üzenettel!

MEDDŐ PILLANATOK

Zihál a csend, vajúdik a szikrázó reggel.
Forró lehelettel sóhajtanak az epedő
szív-barázdák.
Valami szokatlan, tikkasztó homály ül lelkem göröngyein,
s hallgatagon feszül felettem az ég kékje is.
Majd kecses ívű szárnyalások villannak a fényben,
és kottázhatatlan, boldog dalok röppennek felém,
kizökkentve a meddő pillanatok szorításából.

ELSZÁLLÓ EMLÉKEK

Mint korhadó fa kérgéből feltörő,
halk, hűvös, mohaillatú sóhajtás,
úgy szárnyalnak fel a magasba,
szivárvány hajlatán
az ezernyi ránc mélyén rejtőzködő,
súlyos emlékek.
Távolba tekintő szempár kíséri ívüket.
Már minden más, már minden szép,
most már minden könnyű.
Lassan... kapu nyílik a csillagokon túl...

KEVÉLYSÉG

Magas fává növekszik a gőg,
törzsét vastagítja, selyemövvel ékesíti.
Ám az Élet szele letördeli a hiú ágakat.
Metsző éllel besurran a megkeményedett,
férgek rágta kéreg alá,
és szálkásra csupaszítja a kevély évgyűrűket.
MERT AZ IGE, BIZONY KÜZD!

Jeges szél mart arcomba, konok, fekete taláros madarak érkeztek sodrásával.
Szúrós szemeiket rám szegezve, kegyetlenül belém vágták ormótlan csőrüket.
Nem szűntek meg károgni rekedt, kottázhatatlan, hazug vád-dalukat,
s láthatatlan terhekkel zsibbadtra görnyesztették hátamat.
Szárnyaikat szélesre kiterjesztve eltakarták előlem a napot,
hogy fénytelen bolyongássá nyomorítsák utamat,
s végül leterítve, csontig letépjék húsomat.

De nem aludt ki lelkemben a régen meggyújtott tűz,
nem lohadt le szívemben az olthatatlan láng,
és hirtelen egy kiapadhatatlan erő tört fel bensőm mélyéről,
hogy az Élet Beszédével elűzzem a sötétség árnyait.
Mert az Ige, bizony küzd, sziklát zúz és harcol, ezért
tekintetem az ég felé fordítva, segítségül hívtam a menny Istenét.
Szavakká formáltam összetört emlékeim fájdalmas kristálykönnyeit,
s kiöntve repedezett fohászaimat, bekötözte sebeimet a Kegyelem.
Ahogy a világosságok Atyjától rám áradt a gyógyító irgalom,
beragyogta utamat az Igazság célig vezető fénye,
és az Ige elől menekülő kárhozat-madarak helyén
hófehér gyolcs terült vállamra, ráírva:
örökre az Úrnak szenteltetett!

KEGYELMI SUGARAK

Itt állok lelkem kapujában,
és csendesen olvasgatom
a falra írt üzeneteket.
Ezután bezárok ajtót, ablakot,
hogy ne zavarjon nesz vagy zörej,
s szívemmel az Úr szívéig érjek,
hogy szeretethullámai átmossák bensőmet,
majd kegyelmének sugarai
bevilágítsanak az elfeledett zugokba,
s tengerként hömpölyögjön át rajtam
az a szelíd irgalom,
ami a példázatbeli samaritánust
tettekre indította.
Igazságban járni annyi, mint
Jézus minden tulajdonságával felruházva
betölteni a szeretet törvényét.

MICSODA TÉKOZLÁS...

Micsoda tékozlás
ebben a sötét csuklyában 
mantrázó világban
elkerülni a napfelkelte fényeit,
milyen ostobaság
a megbüdösödött, 
zavaros vizek mellé telepedni
a kristálytiszta források helyett!
Ó, hát nyíljanak fel a szemek,
és halljanak már a fülek,
táruljanak a szívek
míg kitárva a menny:
Isten Fiának irgalma
kegyelmi zuhatagként árad,
hogy megfürödjünk benne!
Micsoda tékozlás,
milyen ostobaság,
mekkora felelőtlenség
hátat fordítani az Igazságnak!
VIGASZTALÁS

Ibolyaszín hajnal ül a hallgatag fákon,
csendesen suttogja el milliónyi csodáját a térden állóknak.
Az ég közepén tündöklő, karmazsin felhő,
mint mennyből nyíló ajtó, ontja rám
a vigasztalás kiapadhatatlan zuhatagjait.
Az Istent őszinte szívvel keresők meríthetnek belőle.
Amikor a búskomor szürkeség újra összezárul felettem,
lelkemben már kivirágzott a puszta,
és háladalok szárnyalnak a bensőmbe rejtett kincsek közül.

SZÍVÜNK EGYÜTT SZÁRNYAL

Bársonyos nárciszok virulnak arcodon,
szempilládon reményteli jövő pihen,
mosolyognak tekintetedben a napsugarak.

Jácint illatú tavasz borul fölénk,
vadvirágot hímez lábunk alá a rét,
s csalogánydal ölelésében lépünk közös útra.

Kezünk összeért, ahol ösvényeink találkoztak,
lelkünk egybeolvadt egy csoda rejtekében,
s szívünk együtt szárnyal az égi fények felé.

A CSILLAGOKON TÚL...

Szomorkás felhő suhan át virrasztó homlokod felett,
elsodorva az arcodon tébláboló régi emlékeket...
fáradt mosolyod riadtan bújik meg szád szegletében,
és dalodban elhalkulnak a harsány örömök...
Szemed tükrében még szikrázik a csillagok fénye,
de pilláidra már lassan ereszkedik a halvány holdsugár,
és messze tovasuhanó, vágyakozó gondolataid
az éjszaka csendjén túlra szárnyalnak,
ahol nincs több könny, fájdalom és sóhaj,
hanem Örökkévaló Atyánk oltalmában
énekel és ujjong megváltott lelked:
reménységed beteljesül.

A FÉLELEM FOGLYÁNAK

Félelmekkel átszőtt, poros, pókhálós homály gyötör,
szorongásaid minden kanyarnál feltartóztatnak,
mint keselyű szemű útonállók.
Letépnék köntösöd, marnák húsodat,
ízekre szednék minden csontodat,
hogy végül elnyeljen a zubogó téboly.

Nézz fel oda, ahol tiszta fényt látsz derengeni
e nyirkos barlang sötét, denevér lakta falán,
és ne hagyd, hogy megvakuljanak szemeid!
Csak a fény felé nézz, s lépj előre!
Feléd nyújtom karjaim, jöjj, add a kezed!
Kiemellek ebből az undok, 
halálszagú, hazug lidércből!
Ne félj! Én, az Élet Ura vagyok itt veled!
Lásd: elröppentek a keselyűk!

TÜZEK LOBBANNAK

Bíbor-arany örömök szökkennek viaszos fogságukból
az ébredő napsugarakban,
örvénylik a szabadon szárnyaló madárdal.

Megkérgesedett szíveken kopogtat a remény.

Eddig, szinte fájt a szürkeség, 
sírt, jajgatott vállamon a ködös borongás.
De most szent tüzek lobbannak fel lelkem ablakában,
lángjai izzanak, perzselnek,
mert vakító, villám színeket látok a kékben tündökölni,
s rejtett, belső vágyak kelnek fel,
hogy a végső, nagy ajtónyitás előtt kiseperjék házamat 
az Egekből Érkező előtt.

MAGVETÉS

Csak hintem az igemagokat,
s tova szállnak a mennyei szél szárnyain,
melyről nem tudjuk, honnan jön és hová megy.
Szív-földbe hullanak, s annak gondjaira bízom,
akiből az Élet sarjad.
Felszabadultan megyek tovább, nem aggódva
a mélyben történő csodákért.
Tarisznyám új magokkal telik,
s már az üres barázdáknál járok.
Két kézzel szórom ezeket is,
míg ragyog rám a Kegyelem áldott napja.
Egyszer, talán megláthatom a szárba szökkent sorokat,
melyeket majd örömkönnyekkel öntözök meg.
A vetés nem az enyém, én csak szolga vagyok.
A magokat sem én válogatom össze, úgy kapom őket.
FORRÁSNÁL

A háborgó események feszült sodrásában
áhítattal iszom éltető csended hűs forráscseppjeit,
mert a zajos, aszály sújtotta iramban kicserepesedett szám
alig képes szavakká formálni a lüktető gondolatokat.
Elvesznék ebben a tékozló rohanásban,
ha nem vezetnél kézen fogva, át a pusztán,
a füves rétek mellett felfakadó forrásokhoz.

ADVENTI ÜZENET

Mi ez az ámulatba ejtő adventi derengés?
Fénylő csillag születik az éjszaka peremén,
sugarai felszökkennek a hajnal homályában,
hogy üzenetet vigyenek a sötétségben veszteglő világnak.

Nézd: a Kegyelem, szelek szárnyán suhan,
és szeretetével hívja, vonja pásztortüzéhez
az aszott szívű, bűn-láncokban tántorgókat.

Parazsának szikrájává kell válnunk,
hogy messziről is megláthassák
az aszály göröngyein zarándoklók,
s közel érve, megmelegedjenek lángjainál
a rideg pusztában átfagyott bujdosók!

Ó, ha tudnánk, milyen őrjítő érzés,
mikor a rongyok rojtjai közt csontig hatol a hideg,
ha hallottuk volna már a vánszorgók elhaló jajszavát,
és a nyomorúság sovány kenyerén tengődők
könnyes kérdéseket ziháló sóhaját,
akkor parázsból kipattanó szikraként akarnánk
felgyújtani a szívüket,
hogy az Igaz Pásztor tüzénél leolvadjanak
a lelküket szorító láncok.

TŰZ A SZÓ!

Mint lobogó pásztortűz méhében fogant,
s az éjszaka sötétjébe kilépő láng,
úgy világít a SZÓ a kietlen pusztákon át:
Figyeljetek! Készüljetek! Vigyázzatok!

SZÍVEM ZSOLTÁRA

Te vagy legfőbb jóm, egyedül benned gyönyörködöm!
Nem akarok én már semmi mást, csak arcra borulni lábaid előtt,
és méltatlanságom ellenére, megérinteni ruhád szegélyét.
Irgalmas Uram, kegyelmed védelmező palástként terül rám,
mert megkönyörültél rajtam - véreddel megváltott szolgád vagyok.
Vágylak látni szüntelen, hallani hangodat, szavaidat szívembe rejtve
érezni szent, féltő szeretetedet, mely bűnt emésztő, de lelkemet éltető tűz!
Követni akarlak, szorosan a nyomodban járva, felvéve naponként a keresztet,
nem panaszkodva küzdelmek, próbák vagy más háborgatások miatt,
hanem alázatosan és hűséggel megcselekedni tökéletes akaratodat,
hogy kedved találhasd bennem, és egyre inkább hozzád váljak hasonlóvá!
Te vagy a szőlőtő, s én szőlővessző, mi belőled él! Ámen!

KOLDUSKÉNT ÉRKEZTEM

Megriadt lélekkel, szívemben füstölgő parázzsal, 
koldusként érkeztem.
Tátongó, tágas kapuk, szédítő, széles utak,
tarka tömeg karneváli tülekedése, amiből jövök.
Az igazság vad keresésében, a valóság lázas kutatásában,
álcázott csapdák vártak mohón, hogy tőrbe csaljanak.
De az ÚTON megmaradni, maga az élet,
vigyázó szemeket szegezve a célra, mindent megér:
elhagyni a tömjénfüstös sokadalmat,
és a fanyar gyümölcsök tömött kosarát.
Semmim sincs. De gazdag vagyok mégis,
mert mennyei kincsek örökösévé tett az a Király,
aki szolgálni érkezett, hogy végig vezessen az ÚTON.

ŐRKÖDSZ FELETTEM

Lelkem összerezzent gyűrődéseiből
felröppennek a megnémult gondolatok,
szabad szárnyalással ívelve
irgalmad gyógyító végtelenjén,
s a szívembe zárt, összetépett érzések
ellobbannak igazságod lángjaiban.
Örökkévaló hűséggel őrködsz felettem,
ó, szentek Királya: féltő szereteted emésztő tűz.

PUSZTÁK MAGÁNYOS VÁNDORA...

Puszták magányos vándora,
ki dacolsz az elsöprő széllel,
harcolsz tomboló fergeteggel,
megvetve lábad
szíved rendíthetetlen kőszikláján,
megacélozva akaratodat
a végsőkig kitartásra,
odatartva mindkét arcodat
az oldalról kapott ütéseknek,
mindig legyen tarsolyodban olaj és bor,
kimosni sebét a melletted elesőknek,
megtört kenyér az éhezőknek,
friss forrásvíz szomjazóknak,
szádból sose fogyjon ki a vigasztalás,
az intés és a helyén mondott Ige,
járd az igazság ösvényét lankadatlan,
nem törődve a kiszögellő éles kövekkel,
sem a fejedre tűző gyilkos hőséggel,
a lépteid mellé tekeredő kígyókkal,
vagy a távlatokat elsötétítő viharral!
A tiszta szívűek célba érnek mind!

ELJEGYEZTETLEK MAGAMNAK ÖRÖKRE

Lelkünk összeölelkezett abban az ős szeretetlángban,
amely a menny kitárulkozásával áradt ránk,
egybeolvasztva szívünket,
s azóta összefonódott kézzel járunk egy életen át,
elválaszthatatlanul.

EGEK KÁRPITJÁRA HASÍTOTT ÜZENET

Egek kárpitjára hasított, szavak nélküli fájdalom,
horizonton vérző napfelkelte néma sóhajtása...
Egymásnak feszülő erők hadakoznak
a galaxisokon átpréselt időkön,
és az Isten képmására teremtett embernek dönteni kell
igazság és hazugság, élet és halál között.
Büszke vággyal folytatja eleve vesztésre ítélt harcát,
engedve az ősi kígyó ámításának, vagy beismerve bukását,
megadja magát: hisz az Atya által ígért egyedüli Szabadítóban,
vagy fejét az ördög halálos rabigájába hajtja vissza.
Egek kárpitjára hasított, szavak nélküli fájdalom töri át
az univerzum végtelen szféráit, s a hajnalban vöröslő,
háborús dimenziókon még rést üthet a kegyelem.
Itt nincsenek fényévek, csak az összetört, megszaggatott szívek
bűnbánó vallástétele lépheti át e láthatatlan, gigantikus távolságokat,
mert az Úr keze nem rövidült meg: csak vétkeink választhatnak el Tőle.
Ma még vár a féltőn szerető, szövetségét megtartó, hűséges Isten.

A TITKOS SZOBA CSENDBEN ELTÖLTÖTT PERCEI (Őszinte kitárulkozás)

Csak ámulok, nagyságodat szemlélve, Istenem!
Csodálom hatalmas szavaddal megteremtett világodat,
az összefüggéseket, a szépséget és a jogrendet,
mert minden a Te nagyszerűségedet hirdeti.
Szívem csordultig telik Veled, és nem akarom elengedni a pillanatot,
míg meg nem áldasz, hogy láthassak még többet belőled, Uram!
Lenyűgöz szent és tökéletes lényed, kikezdhetetlen,
mindenek felett álló igazságod, örökkévaló atyai szereteted,
és kiérdemelhetetlen, mégis rám árasztott kegyelmed!
A titkos szoba csendben eltöltött percei ezek,
amikor gyönyörködöm Benned és éltető beszédedben,
mint ahogy a menyasszony örül vőlegényének.
Nincs elég szó, imádság, és sosem teljes
a cselekedetekben megmutatkozó, alázatos szolgálat,
amivel kifejezhetném hódolatomat, megmutathatnám
ragaszkodásomat, és felmagasztalhatnám nevedet!
Hányszor tettem már ígéretet, mégis oly szegényes,
oly hiányos felajánlásom, engedelmességem,
és csak pironkodni tudok előtted, megköszönve,
hogy még mindig hordozol, elviselsz és eltűrsz
szerelmes Fiadért, Jézusért, akire nézve újra és újra megbocsátasz,
így az Ő nevében esdeklek Hozzád:
Tarts meg engem, Istenem, mert csak Benned bízom egyedül!
Hűséggel akarok Veled járni utadon mindvégig,
életemmel megmutatva, hogy hozzád tartozom,
szüntelen megemlékezve felfoghatatlan jóságodról!
Ámen!

AMIKOR MEGÁLL AZ IDŐ

Leveszem a nehéz óraláncot,
becsukom az ódon faajtót,
majd lehunyom fáradt szemeimet...
Ekkor, mintha sűrű ködfátyolból lépne elő,
könnyed szárnyalással suhan körém a csend,
s megállítja az időt...
Nincs óraketyegés, nincs már forgatag,
senki nem siettet, nem kell kapkodni, megfelelni,
nem nyomja mázsás súly a vállaimat,
és az elkésett tennivalók gondja sem űz...

Dalok rezdülnek a lelkemből, mélyen,
mennyei kéz érinti szívem belsejét,
és addig simítja, tapasztja, gyógyítgatja,
míg ebben az áldott nyugalomban
szellem egyesül Szellemmel.
Az imádság áhítatos perceiben,
ahol nem fojt meg zaj és rohanás,
a napnál tündöklőbben ragyogva néz rám
a szelíd és kegyelmes Krisztus arc.

2.	rész: ISTEN TEREMTETT VILÁGA

    „Mily számtalanok a te műveid, Uram! Mindazokat bölcsen alkottad meg, és betelt a föld a te gazdagságoddal.” Zsoltárok 104:24.

HA MEGKÉRDEZNÉM...

Ha megkérdezném a gyenge hóvirágot,
honnan vesz erőt áttörni földet és havat,
ha kifaggatnám a fecskét, a gólyát,
miért indulnak hosszú vándorútjukra,
s ki vezeti vissza őket kedves fészkükre,
ha megérteném a rügyfakadás csodáját,
s láthatnám a szorosan zárt virágszirmok
lenyűgöző, lassú kibomlását,
ha megfejthetném a hópelyhek szerkezetét,
és lassan énekelné fülembe dalait a szél,
ámulattal hajtanék térdet s fejet előtted,
ó szentek dicsőséges Királya,
mert a Te szavadra állt elő a világmindenség.
Teljes szívemből hódolok előtted,
nincs rá szó, ami kifejezhetné bölcsességedet!

LEGYEN HITETEK ISTENBEN!

Itt van!
Letagadhatatlanul érezteti jelenlétét.
Látjuk, beszippantjuk, lehunyt szemmel is
gyönyörködünk benne.
Megérkezett!
Színek, hangok, fény és meleg,
pezsgő lüktetés és megújult erő.
Körülvesz!
Friss örömöt fest arcunkra a napsugár.
Micsoda teremtő erő hozza mozgásba
az évszakok váltakozását!
Micsoda hatalom és bölcsesség
bomlik ki a rügyfakadásban!
Lenyűgöző csodák minden tavaszban!
Legyen hitetek Istenben!

ISTEN CSODÁLATOS VILÁGA

Megfigyelted már a megkövült,
ásványcsíkokkal barázdált,
simára csiszolt folyami kavicsot?
Láttál már szél formálta sziklát, vízmosást?
Micsoda hatalmas erők működtek ott,
az időtlenség forgatagában!?!

NAPSUGARAK

A felkelő nap ragyogása mindent beborít.
Aranyló palástként terül rám Isten jelenléte.
Világosságot hoz és életet.
Csodálatos kegyelme felfoghatatlan...

A KEZDET

Valamit keresek az idő horizontján,
talán egy aprócska pont már csupán,
ahol egyszer sárgás fénnyel meghasadt az ég,
és békeüzenet szállt a csillagok útján
Istentől emberig.

SUGARAK

Egedet fürkésző szemeimben
strázsát áll a lenyugvó nap fénye,
s milliónyi sugárnyalábja,
mintha kegyelmed szétterülő palástját
festené fel előttem.
Igéd őrködik felettem.

FÉNYSZITÁLÁS

Arcomat az ég felé fordítva,
áldott világosságban tisztul lelkem,
szemem tükrét mossák a sugarak...
Leheletnyi fátyol mögött ébred a madárdal,
hajnali derengésben fényt szitál a nap.
Szózat támad a mennyben - titkok bontakoznak.

ÚTON-ÚTFÉLEN

Te hímezted tarkára a messze nyúló réteket,
a katángot kékbe öltöztetted,
s aranyba az érett kalászokat.
Hatalmad karjain szárnyalnak a sasok,
a puszta is Benned örül,
mert gondod van ki nem apadó,
frissítő forrásaira!
TÁGAS MEZŐK

Köszönöm Uram, a vadvirágos, tágas mezőket,
a magasba törő, kék hegyeket!
Szereteted rajzolta sárgára
a széles napraforgótáblákat,
vidám zöldre a rigófüttyös ligeteket!
Jóságodról suttog a nádas, zeng az erdő,
a kacagó napsugarak is Neked örvendeznek
a kék végtelenben...

NYÁRUTÓ

A szél könnyű suhintással csipkézi
a nyár végi felhők rojtjait,
gyülekező fecskék készülődnek útjukra
e hosszú, széles lepel díszletei alatt.
Friss madárnyomok az ég barázdáin...
LÁTHATATLAN TITKOK

Mire gondolsz, ha felnézel az égre?
Csillagvilágok mögött sejtesz-e titkokat,
melyeket a mindenség Ura rejtett el
a kíváncsiskodó emberi szemek elől,
hogy csak a hit fényénél találkozhass velük...

CSILLAGFÉNYBEN

Tücsökszótól zengő nyári estén,
csillagfénnyel hímzett ösvény mentén,
holdsugárból szövi álmát a csend,
fülemüle zizzen, halk dala cseng,
lelkemen ámuló gondolat suhan át,
nézem a teremtés ezernyi csodáját,
s vágyakozó szívem meghajlik
a világosságok Atyja előtt.

ELMOSOTT ASZÁLY

Elszáradt, augusztusi avarból éledve,
ujjonganak az erdők, a ligetek,
tapsolnak a fák és térdet hajt a rét!
Hálával telt szívvel zengek hűségedről
az elmosott aszály göröngyei felett, míg
a záportól ázott mezőről felszálló pára
összegyűjti az ég lehullott örömkönnyeit.
Milyen jó vagy, Uram!

ŐSZI SZELLŐTÁNC

Mintha Csipkerózsika tiszta álmát festené a hajnal,
úgy találkoznak az ibolyakék, a fehér és rózsaszín felhők,
majd összeölelkeznek az ég harmatot hintő,
sarkig kitárt, fénylő kapujában, a felkelő nap udvarából érkező,
kócosan lobogó, táncos kedvű szellőkkel.
Sárga avarszőnyeg fogadja lépteiket.

HAJNALPÍR

Mint ünneplő sokaság elé lépő menyasszonyét,
úgy borítja el a hajnal arcát a pír,
amikor az ég széles ajtaját kitárva,
rózsaszín felhőkoszorúval a fején
megmutatja szépségét a világnak.
Elhalványulnak láttán a csillagok,
ahogy aranyhímzéses napsugarak terülnek vállára,
madárdal köszönti érkezését,
s még a szél is elcsendesedik ámulatában,
amikor a világosság a hegycsúcsokra hajlik.

AZ ÉLET VILÁGOSSÁGA

Álmosan pislog az ég,
le- lehunyja lilára festett szemét,
érzi, hogy az idő elérkezett.
A fény ellenállhatatlanul utat tör,
és életet szól a sötét, alvó világba.
Beragyogja a horizont korlátait,
aranyba öltöztet hegyet, völgyet, mezőt.
Sugarai könnyed táncot járnak a vízen,
besurrannak az ablakon, réseken,
elsimítják az álmok kavicsos ösvényét...
A sötétség megadja magát,
mert a fény lüktető életet hordoz.
Jézus Krisztus az élet világossága.

FELKEL A NAP

Hűvös szelek riadóztatnak,
nyargalva gyűjtik össze erőiket,
de az ég tornácán pompázik a fény.
Szürke felhők osonnak ólmosan,
frontvonalba tömörülve a horizonton,
ám a hajnalhasadás sugarai legyőzhetetlenek.
Susogó falevelek közt szökken,
csobogó víz tükrén csillámlik,
ragyogó kék égen, királyi díszben
felkel a nap.

MILYEN KÖZEL VAN HOZZÁNK AZ ISTEN!

Madarak röpte hasítja a parázsló, hajnali égboltot,
a szabadság szárnyaló ívét fürkészem... Festői pillanatok!
Minden reggel új dalok csendülnek, a Teremtőt dicsérve,
míg a felkelő nap izzó sugaraival is üzenő, megújuló kegyelem
átmelegíti a csendre időt nem sajnáló, várakozó szíveket.
Az önfeledt trillák hallatán s az Úr jóságát érezve,
kisimulnak a gondok ráncolta, fáradt homlokok,
üde mosolyok szökkennek fel a szempillák árnyékából,
és imádságok szabadulnak fel a görnyedő lelkek mélyéről.
Milyen közel van hozzánk az Isten! Benne élünk és mozgunk...
Emeljük fel hozzá tekintetünket!

PARÁZSLÓ HAJNAL

Parázsló hajnali fények szökkennek
az álmos ég szérűjén,
s az őszülő felhőkazlak
kissé nyitott spalettáján át
ámulatba ejt az arany sugárözön.
Éppen ébredezik a táj...
Körül öleli lelkemet a tiszta ragyogás,
friss virágok nyílnak szívem kertjében.

MESEBELI ÉGBOLT

Mesebeli álomként tündököl az ég,
rózsaszín hajnallal búcsúzik a nyár.
Fecskék röpte szántja a távoli tengerpartok páráját.
Lángba borult felhőkkel tör elő a napfény,
ahogy az őszi szélben átküzdi magát sok búcsúzó sugár,
de a szürke felhőboglyák begyűjtetnek...
Ihletett pillanatok szárnyalnak
a csendesen záporozó esőcseppek fölé.

ŐSZ

Záporozó őszi suhanás,
sárga falevelek táncolnak a barnákkal,
strázsát áll az erdő.
Fűzhajat fésül a szél,
s a madárkák bús dalokat kottáznak
a kopaszodó ágakon.
TÜZEK

Pásztortüzek parazsánál őrzöm a látást,
melyek a lángok fényében lobogtak szemem előtt,
és sehogy sem akarok beletörődni
a távolabb kialudt tüzek helyén feketéllő korom,
és élettelen, szürke hamu halálszagú képébe!

SUGÁRÜZENET

Hajnal bölcsőjében, nyújtózkodó sugár ébred,
s az élet üzenetét hozza a földre a fény szülötte.
Új nap, új lehetőség, új döntés.
Válaszd az életet, válaszd az áldást!

PIRKAD

A hajnal arany tornácán lépkednek az első napsugarak,
mosolyogva könyököl párkányára a pirkadat.
Gyapjas függönye mögé húzódik az éj,
csendesen visszavonul sötét magányába.
Halk madárfütty trilláival, pára száll az ég felé...

ILYEN AZ ŐSZ 

Vártam, hogy a nap ma reggel is rám nevessen,
hosszú sugárkévéit érlelve az aranyló égmezőn,
de a lassan ocsúdó reggel sűrű felleget horgolt.
Még a falevelek is mozdulatlanul lógnak
megadva magukat, e néma várakozásban
lassan eleredő, csendes esőnek.
Máshol járnak most a színek,
máshol hangzanak trillák, dallamok,
de a nedves, sárgásbarna ruhában tébláboló ősz,
kosarában piros almát, illatos szőlőt, diót rejteget.
Az érett titkok, néha sűrű ködből bontakoznak ki.

ÁMULAT

Megfejtheted-e az őszi szellők ágas-bogas körtáncát,
s megértheted-e valaha a költöző madarak útjait?
Honnan indul a fény, mely az univerzumot áthasítva,
végül megpihen és visszatükröződik a szemedben,
távoli galaxisok lüktető csodáját felfoghatja-e értelmed?
Lekottázhatod a hegyről futó patakcsobogás játékos dalát,
s a hulló falevelek zizzenésére rádobban-e szíved?
Felkelti-e a vágyat lelkedben az éji csillagok sziporkázása,
mennyei Atyád otthona felé?

SZEPTEMBER

Feszesen duzzadnak az ég vitorlái,
tivornyázó, vad szelek süvöltenek 
a horizont rései közt.
A fészkek üresen állnak, a fák vaskos kérge alatt
ágyukat készítik elő az álmos bogarak.
Szomorúan hajladozik az őszülő fűz,
pirulva néz rozsdásodó ruhájára a vadgesztenye,
együtt érzően hallgatva a letört platánágak sóhaját.
A rendelt idő elérkezett.
Pirosló alma, aranysárga körte és illatos szőlő
dacol a kócosan nyargaló szellőkkel,
míg megküzdenek a természet erői.
Visszavonul a nyár, kitűzi sárgás lobogóját az ősz,
és átrendezi a színárnyalatokat.
Könnyű fátylát leveti, sűrű szőttesbe burkolózik 
a szeptember.

ŐSZI BORONGÁSBAN

Őszi illat ül a sárguló lombokon,
a mezőt ezüstös harmat borítja.
Távoli napfény vigasztal
a korai borongásban, míg
falevelek hullanak mellettem.
Laposan simulnak a napsugarak
a fakón ébredő tájra,
de a vidáman kibukkanó kék ég
napi örömöket sejtet.
Jó reménységgel indulok hát én is.

AMIKOR MEGJELENIK A FÉNY

Szél cibálta köpönyegben kúszik 
az a szürke felhő egyre feljebb és feljebb,
nagy sereget gyűjt maga köré,
hogy kitűzze győztes lobogóját
a feszültséggel teli atmoszférában.
Azonban megérkezik a sugárzó hajnal előhírnöke,
aranyba és rózsaszínbe borítva a dermedt várost,
majd dicsőségesen felemelkedve,
széles, uralkodói palástjában megjelenik a fény.
Mosolya megeleveníti a mozdulatlanságban várakozókat.

HALLANI VÉLEM HANGODAT...

Hallani vélem hangodat,
ahogy az eső lágyan permetez,
és a szél átsuhan a fák közt,
patakcsobogás vagy erdő zúgása,
jöttödet jelzi, jó Atyám.
Ha felmorajlik ólom fellegeidből
a felbőszült vihar,
vakító villámok fényével
itt jársz köztünk, Uram.
De legjobban azt szeretem,
mikor a szívemre beszélsz szelíden,
és kijelented Igéd mélységes titkait,
mert csordultig telik szívem,
ahogy hallgatom lelkem átformáló
igazságod zuhatagjait.
Követlek az úton.
FAKÓ ARCCAL KELT MA FEL A NAP...

Fakó arccal kelt ma fel a nap.
Hamuszín fuvallatok rémisztették talán,
pergamen palástú szelek ijesztették el
nyájas mosolyát...
De mi tudjuk, hogy időtlen időkben,
ott, ahol a fények születnek,
sohasem szűnik a ragyogás!
„Mit szem nem látott, fül nem hallott,
ember szíve meg sem gondolt,
amit Isten készített az Őt szeretőknek.”
Mint bársonyos szirmokon pihenő, virágos álmok,
éledő szívek rejtekéből
szárnyat bontanak a remények.

A FÉNY DALA

Az ég ablakán még csak résnyire tárt spalettákon
titkon szöknek át a karcsú fények,
hogy a legfinomabb arany sugarakból szőjenek fátylat.
Szárnyat bont a hajnal, s lehelet könnyű ragyogásával
karjaira öleli ezt a bús, fájó, didergő világot,
megrezegtetve az egész törékeny bolygó
sérült atmoszféráját azzal a dallal,
ami a Teremtő szavára előállt univerzum
galaktikus útjait bezengte az idők kezdetén.
„És lőn világosság.”

KARMAZSIN ÉGBOLT

Az első napsugarak bölcsőjében
zsenge álmok nyújtóznak,
harmatos fény szüremlik át
a felgyulladt felhőboglyák közt.
Madarak könnyű szárnyalásában
emelkednek egyre magasabbra
a szívemből kipattant szikrák,
lángra lobbantva a lekottázhatatlan
dallamokkal suhanó, ébredő szellőket
a végtelen, karmazsin boltozaton,
magukkal sodorva, emelve lelkem sóhaját...
Milyen közel a menny!

HAJNALI FÉNYEK

Sűrű, fénylő felhőzuhatag...
Féligazságok aláhullása,
harmatot sóhajt a vérző horizont...
Nyílegyenes sugarak szorításában
hajlanak meg büszke veszedelmek,
míg új hajnal lép elő a homályból.
Lélek tükrét átmosó kinyilatkoztatás
- világosság gyullad szívemben.

BÚCSÚZNAK A FÁK...

Ereikben lelassult az élet,
nincs lüktetés a szilaj rostokban,
csak gyenge, halk sóhajtása zizzen
a lehulló leveleknek...

AMIRE EGY FALEVÉL TANÍTHAT

Zöld lomb smaragdjában megbúvó,
szégyenlős, elsárgult levél...
Nem rejtőzhet többé, ideje elérkezett.
Méltóságteljes, lassú aláhullását szememmel követem...
Csendesen indult útjára, s hangtalanul ér véget...
Pedig mennyi csoda, mily nagyszerűség lüktetett
ebben az egyetlen, egyszerű falevélben!
Nemrég még az ágas-bogas koronában díszlett feszesen,
most alázatos elmúlásával, önmaga odaáldozásával
része lesz a további életek sarjadásának.

ŐSZI SZÍNJÁTÉK

Milliónyi, mámorosan tüzes szikra szökken fel,
kiszabadult, vöröslő lánggal tündököl a horizont.
Fénysebességgel száguld felém a ragyogó sugárözön,
s a kék égen rózsaszín pamacsfelhők játszadoznak.
Néhány mozdulatlan pillanatig tart csak e tünemény,
mert sötét burkát ölt lehajtott fejére a magasság,
s elbújnak a könnyed, piros színek, szégyellősen.
Komor, súlyos, sötét, szakállas fellegek érkeznek,
nyomukban az őszi szél hűvös lehelete sajdít.

ÉRINTÉS

Sárga mozdulatlanságban pihennek a fák,
az avar is hallgat lábaiknál.
Csak a járókelők lépteinek koppanása töri meg a csendet,
és egy-egy dallamos madárfütty jelzi a reggelt.
Sejtelmes, szürke homály úszik az égen,
igazi novemberi pillanatok.
Valami készül, meglebbennek a diófa még megmaradt levelei.
Tompán puffan a földre hulló termés.
Az idő múlása a szellők sóhajával suhan végig az ágak közt.
Hallgat a táj, de mégis érkezik valami távoli üzenet
a szorosan egymásra torlódott felhők közül.
Új festménybe kezd a Teremtő ujja.
Piros, sárga, barna álmok röppennek a magasba,
s mintha angyal szárnya érintené meg lelkem ajtófélfáit.
Vajon mit hoz a korszakok felett őrködő hírnök?
Vajon lesz, akik meghallja a vigyázó szavát?

CSENDES IMÁDSÁG

Az egész teremtett világ Neked hódol, Uram!
Dicsőségedet nem zárhatja magába sem idő, sem tér.
Nagyobb vagy Te mindennél!

Hatalmad szavával alkottad az univerzumot,
páratlan szépséget és tökéletes rendet formáltál.
Minden, amit eltervezel, egyedülálló, igen jó!
Uram, fenséges neved!
Az egész életem kevés ahhoz, hogy elmondjam,
milyen dicsőséges vagy!

Amikor kezed munkájában gyönyörködöm,
és megilletődve csodálom erőd megnyilvánulásait,
belátom, hogy még mindig nem ismerlek eléggé.
A mindenség sem képes befogadni Téged,
mégis itt vagy mindenhol,
láthatlak abban, ami a láthatatlanból állt elő.

Megemlékezem, hogy porszemnyi életem olyan, mint a pára,
és Te mégis szeretettel fordulsz hozzám,
jóságod kimondhatatlan, nincs senki hozzád hasonló!
Szíved szívemig ér, megváltoztat és hozzád vonz.
Szent vagy, tiszta és bűngyűlölő!

Az öröm, ami lényedből rám árad,
boldoggá tesz, és megerősíti hitemet Benned.
Tökéletes, rendíthetetlen kőszikla vagy,
Nálad biztonságban vagyok, megtartasz minden időben.
Ha bajok vesznek körül, szárnyadra emelve hordozol,
nyugalmat adsz még a veszélyben is.
Kedves tanításod felüdít, mint szarvast a hűs forrás,
álmélkodom titkaidon, amit kijelentesz.
Soha nem tudok betelni igazságaiddal!
Gondolataid nem emberi gondolatok,
szentséged tüze megemészt mindent, ami nem méltó hozzád.

Örökkévaló beszédedet szívembe rejtem,
hogy ne vétkezzem ellened.
Istenfélelmet adtál lelkembe, elválasztottál,
hogy tisztaságban éljek előtted és szolgáljalak.
Vezess, Uram, taníts, vigasztalj vagy dorgálj,
minden szó, ami Tőled jön, javamra válik!
Te vagy egyedül, nincs más Isten!
Szeretlek, Uram, Megváltóm! Ámen!

3.	rész: SIRALMAIM

    Mostanában - látva - kevesebbet sírok...
    Inkább belül - titkon - s egyre többet írok...
    Talán szívem könnycseppjei betűkké váltak?

Ezt mondja az Úr:
„Én, én vagyok vigasztalótok!” Ésaiás 51:12.

SZÍNPAD VAGY VALÓS ÉLET?

A monológok gyakran kortünetről szólnak. Máskor a szív belső titkairól. Néha szárazak, borongósak, így monoton hangulatot áraszthatnak. Ezért kevesebben kedvelik.
De nem minden rím nélküli vers monológ! Az írók, költők, ebben a formában is a jó megoldásokat keresik. A lehető legjobb utat! Az egyetlen igaz utat! Azt, aki maga az ÚT! Őszintén közreadják tépelődéseiket, nem szégyellve kínzó vajúdásaikat.
Túláradó, szárnyaló örömüket sem rejtik véka alá, amikor drágakincsként találják meg az éltető válaszokat, saját maguknak és a környezetüknek feltett kérdésekre.

VALAMI MEGVÁLTOZOTT

    (keresztmetszet)

Valami nagyon megváltozott!
Nem ilyenek voltunk.
Tekintetből, fél szavakból értettünk,
szívünk összedobbant a testvéri szívvel,
szomorkodtunk a másik bánatán,
és boldogok voltunk, ha a többiek örültek.
Lobogott a szeretet, lobogott a láng,
emberek gyűltek körénk melegedni,
mert köztünk meggyógyult a beteg,
vigasztalást kapott a gyászoló,
segítség érkezett a bajba jutottnak,
összefonódott a szó és a tett a szolgálatban.
Lépcsőfokok nélkül is elértük egymást.
Most minden fény, dal, zene és faragott szó ellenére gyászt érzek,
kesernyés hamuillat terjeng,
a szemekben homály fedi a világosságot,
és nem repesnek a szívek testvérük láttán.
Valami hűvös fuvallat lengedez a nyáj felett,
és csak nézzük az akol korhadó gerendáit,
amin játszva beszabadulnak a vadak,
megszaggatva, tizedelve a megriadt juhokat.
Idegenek törnek be a lerontott kerítéseken,
idegen furulyaszóra nyírják az értékes, drága gyapjat.
Szétszéledtek a terelők, és túlságosan távol állnak egymástól
a hegyek tetején vigyázó őrzők.
Álljatok lábaitokra, és figyeljetek a sziklacsúcsok felé, mert a látók látnak,
és az őrzők érzik a veszélyt!
„Szádhoz a kürtöt!
Mint a sas, úgy jön az Úr házára!
Mert megszegték az én frigyemet,
és vétkeztek az én törvényem ellen!”
Hóseás 8:1.

LELKEK PUSZTÁJA

Amikor a szikkadt göröngyök
kicserepesedett sóhajtása száll,
és vajúdik az apadó folyó,
ormótlan kavicsokat szülve,
perzselő nap hevétől rozsdás erdő
jajong görnyedve, félájultan,
mert tobzódik az aszály,
reszkető madárfiókák néma csőre
eped esőért a délibáb varázsában,
akkor mázsás terhek alatt roskadva
vonszolja magát az egyetlen, élő kúthoz
a poros csuhás, aggódó vándor,
mert rémülten hallja mindenfelől
az elgyötört, megszaggatott juhok
elhaló sírását.
Ameddig a szem ellát,
szikes, repedezett a talaj,
a távoli malom is gyászol,
üresen állnak polcai.
Se víz, se kenyér.
Se legelő, se furulyaszó.
Dermedt mozdulatlanságban hallgat
az összetört akol...

Az ég felé fordítom fáradt arcomat,
kibújva sötét csuklyámból,
és fohászkodom.

A kút tövében, egy száraz gyökérből
friss, zöld hajtás sarjad...

SASOK SIRALMAI

Kitépjem fakó, csapzott tollaim?
Leszakítsam öregedő, tompa karmaim?
Verjem kicsorbult csőrömet sziklához?

Mintha a szívemet ragadná meg
egy alattomos, glóriás erő,
mely angyali fehérben ólálkodik köztünk,
és karmazsin körmeivel markolja lelkünk,
hogy élettelen, reménytelen rabigába
hajtson...

Álarc nélküli, őszinte világot akarok,
ahol nincs szükség kegyes köntösökre,
sem kevély nyakakat díszítő hízelgésre!

Én még hiszek a képmutatás nélküli
szeretetben,
mert megismertem a színtiszta, hamisítatlan
Igazságot, ami szabaddá tesz!
Szoros az a kapu, és keskeny az az út,
Amely az életre visz.

JAJKIÁLTÁS

Belefáradtam már
a jogokat követelő szokásokba,
és az ember gyártotta,
büszke bölcseletekbe!
Szabályra új szabály,
itt egy kicsi, ott egy kicsi,
még az isteni Szóra hivatkozó
görcsös halászháló is lelkeket fojtogat,
és az igazság ruhájában feszít
az ágaskodó uralkodás!
Védelmi hálónak becézett,
befedezettségnek keresztelt
szigorú alárendeltség,
amiben a piramis csúcsáig,
a tekintélytisztelet zászlóját lobogtatva
lépkednek folyton a következő szintre!
Belefáradtam már
a minden fölött ellenőrzést gyakorolni akaró,
lenyomásban és kontroll alatt tartó
hurkokba, amik szorongást szülnek!
Szabadságra vágyik a lelkem!
Szabadságra, Krisztus szerelmében,
igazságában és szentségében,
az Ő pásztorlása alatti megelégedettségben,
az Atya oltalmában megnyugodva,
mert akit a Fiú megszabadít,
az valósággal szabad!

PUSZTAI NYÁJAK

Milyen korban élünk,
amikor bárány bárányra vicsorít,
hegyes fogakat növesztenek
hófehér bundájuk árnyékában,
és farkasüvöltésre változik
a szelíd bégetés?!
Milyen korban élünk,
amikor némely pásztor csak béres,
és ismeretlen furulyaszavától
messze elbolyong a kedves nyáj?!
Alszanak az őrzők és vakok a látók,
töviseken fennakadt kiáltástól,
szakadék mélyét felverő jajtól zeng a föld,
miközben oroszlán lopakodik
hunyorítva, egyre közelebb,
és a juhok riadtan szétszélednek...
Futnak, futnak, át a kietlen pusztákon,
át a csillagtalan éjszakán,
míg meghallják a csendes vizek mellett,
s pásztortűz fényénél éneklő,
őket hívogató ismerős hangot.

MEDDIG?

Meddig mondogatjátok még
pénzszagú prédikációitokat?
Meddig száll még a dicséret
öntömjénező füstje?
Meddig gyűjtitek még lelki
guillotine alá a lehajtott fejeket,
összekulcsolt kezeiket bilincsbe szorítva,
s meddig építitek még
az önigazságból összerakott trónt?
Meddig szélesítitek még
bíbor valláspalástotok szegélyét,
behódoltatva kicsiket-nagyokat,
birodalmatok határait
egyre messzebb terjesztve,
és meddig vonakodnak még
meghajolni büszke térdeitek?!

Az elűzött nyáj bégetése
az egekig hat, miközben
ordasok vicsorgó fogai
csattognak lesoványodott húsukon.

Ó, meddig még,
hogy Jézus dicső neve alatt
háborúk tombolnak,
megterheltek nyögnek,
magányosok sírnak,
félrevezetettek kétségbeesnek?

Mondjátok, hát meddig még,
hogy Krisztus Teste
darabokra szaggatja magát,
s fennen hirdeti
a siker és jólét evangéliumát?!
Szalmaillatú jászolban feküdt Isten Fia,
szamárcsikón vonult be városába,
megmosta tanítványai poros lábát,
megalázva, elgyötörten, összetörve
és elhagyatva függött a kereszten
érted és értem a Szolga-Király.
Az Alfa és Omega.
Gyertek, térjünk vissza az Úrhoz!

DÍSZESEN ÉS MÉGIS KIFOSZTVA

Színesre festett, dohos düledék a kapu,
cifrára mázolt, mégis omladék a ház,
vaskos falak inognak a repedezett alapokon.
Bent kályha áll, ropogó tűz és meleg nélkül,
víztelen korsó az asztalon, só vár íztelenül,
üresek a porosodó kenyeres polcok.
Rémület suhan a kormos gyertyavégek közt,
kialudt, csonka fáklyák sötétlenek,
és hófehér báránybunda alól kivillanó
farkasfogak csattognak a félhomályban.
ELTIPORVA

Céltábla lettem, lelkembe fúródott a kegyetlen dárda,
szívemen szélesre vágott sebek tátongnak.
Kiapadhatatlan a hömpölygő, mély fájdalom,
amely tenger hullámaként árasztja el szememet.

Mert mondd, hát mit vétettem?
Bántásom kinek a bensőjébe mart?
Felcseréltem-e hamisságra az igazságot,
büszkeség hiú homlokszíja torzítja-e fejemet?

Elutasítottam-e, ha tőlem valaki kért?
Nemtörődöm módon kikerültem a szenvedőt?
Hátat fordítottam-e betegágyon gyötrődőnek,
és sárba tapostam-e testvérem ékességét?

Mondd, te ismered-e szívem háborúságát?
Kérdezted egyszer is, miért ül lelkemen ború?
Hordoztad-e együtt érezve, súlyos terhemet,
s lazítottál-e a béklyón, mely néha fojtogat?

Mély verem az igazságtalanság vádja,
feneketlen kút az elnyomó kárhoztatás.
Nehéz csizmatalp tiporja gyenge vetésem,
kemény bakancsok alatt haldokolnak virágaim.

ŰZÖTT VADKÉNT ÉRKEZTEM HOZZÁD

Űzött vadként rohanok,
bolyongva, sűrű erdőn át,
tépve, tövises pusztában,
bogáncs szaggatta ruhám rongyokban lóg.

Sarum elkopott, kövek sebzik lábam,
és hamisságok sötét fellege rettent.
Szívem helyén, mintha követ cipelnék,
lelkemben az űr jajongva tátong.

Féligazságok kínálják zavaros vizüket,
nyugalommal kecsegtet az ámítás délibábja,
s hazug ábrándok harsány virágai tűnnek fel
a végtelennek látszó, rögös úton.

Szomjasan zihálva futok és keresek,
a kétes magyarázatok kitartanak nyomomban,
és vallásos szabályok akarnak térdre kényszeríteni.
De kihunynak az idegen fények.

Fölém magasodik egy sugárzó, kedves arc,
hangja megvigasztal, érintése gyógyulás,
közelsége remény, jelenléte szentség,
s az Igazság ösvényén vezet.

Uram, kegyelmed jobb, mint az élet!

A LÉLEK GYÓGYULÁSA

Sűrű, nehéz felleg ereszkedik, ólmos szürkeséggel.
Szitáló köd cseppjei szurkálják arcomat,
mint ahogy a fájdalom pengéje metszi lelkemet.
Megfognám, és szorosan tartanám tenyeremben
a zúzmarás gondolatokat, amíg elolvadnak,
de könnyezve didergő szívem legalább annyira vágyja
az éltető szeretet-tűz melegét,
mint a ködfátyol alatt reszkető érzések,
téblábolva nedves szempilláimon.
Milyen vigasztaló, hogy van olyan szeretet,
ami Istentől árad, és belülről gyógyít kifelé:
előbb letörli a sebzett szív zúzódásainak vérző nyomát,
majd napsugaras mosolyt pihentet meg
a könnyektől fényes szempárban.
BELEGYÖKEREZVE AZ IGAZSÁGBA

Ó, ti horgas csőrű hazugságok!
Hogy tépnétek vadul húsomat,
szaggatnátok amúgy is sebzett szívemet!
Vas karmokkal ragadnátok meg lelkemet,
hogy kitépjetek az áldott földből...
De, mélyen gyökerezem az igazságban!
Nem ölhettek meg, gonosz, galád vádak!
Az igazságos szeretet kicsorbítja fegyveretek élét!
Mindent leleplez a SZÓ,
minden mérgezett horgot kiszed hátamból
az az IGE, ami Istentől származik.

MINDNYÁJAN RABSZOLGÁK VOLTUNK

Mindnyájan rabszolgák voltunk!
Mezítláb tapostuk az undok sarat,
amiből szalmaszálak szúrtak talpunkba,
elfertőzve ráncossá aszott bőrünket.
Nem sírtunk, nem jajgattunk, nem daloltunk,
csak törtük a nádat, dagasztottuk az agyagot,
és égettük a téglát, fuldokolva a forróságban.

Mi mindnyájan rabszolgák voltunk!
Keresve a kényúr kedvét, lesve pillantásait,
hogy csúszva-mászva, elnyerjük jóindulatát,
s végül belénk rúgva, visszalökjön a mocsokba.

Igen, mi mindnyájan rabszolgák voltunk,
foltoztuk, mázoltuk a BŰN bársonyos trónját,
s lélektelen tekintettel jártuk az utat,
mint a lidércnyomás, holdtöltekor.
Nem tagadhatjuk, rabszolgák voltunk,
de megszabadítani, egyszer egy vezető állt elénk,
akit az égő csipkebokor lángjaiból
a Vagyok küldött el hozzánk.
Rabszolgasors kínos tengődéséből nyertünk
sivatag homokján virágzó szabadságot,
de mégis bolyongnunk kellett úttalan utakon,
mert zúgolódva vágytunk vissza a húsos fazekak után.

Pedig emlékeztünk az egyiptomi kosarak súlyára,
s tudtuk, hogy ki választotta ketté a mélységes tengert,
hullámok közt elpusztítva gyűlölködő kínzóinkat.
Tűzoszlopként vezetett éjjel, nappal pedig felhőben,
a keserű vizet meggyógyította és mannát rendelt,
majd sóhajtozó méltatlankodásunkban fürjeket,
s kősziklából fakasztott vízzel itatott a pusztában.
Hosszan tűrt lázongó népének...

Mi mindnyájan, eloldozott rabszolgák voltunk,
mégis hajlongtunk sötét ördögi bálványok előtt,
felgerjesztve ezzel az Úr haragjának tüzét...
Mindnyájan ONNAN jöttünk, a kietlenen át,
és egyikünk sem ért többet vagy kevesebbet,
amikor a halálos marás után felnéztünk az érckígyóra.

Mi mindnyájan egyformán bűnösök voltunk,
s ugyanaz a kegyelem mentett meg a haláltól,
mi mindnyájan egy igaz cél felé tartunk,
ahova egyetlen, kicsi, szűk kapun lehet belépni:
a kereszten át, letéve előtte mindent, amivel jobbnak,
értékesebbnek, szebbnek tartjuk magunkat testvéreinknél,
mert mi most már mindnyájan Krisztus követőiként
szolgáljuk az Igazságot, megtisztulva Egyiptom átkától.
Útban az Életre - kivirágzik a puszta.

TALÁN, MÉG ALIG TUDUNK VALAMIT A SZERETETRŐL...

Amikor kínzó fájdalomtól meggörnyedve,
lelkünk porba hullva, titkolt bosszút liheg,
s könny marta szemünkben idegen tűz gyullad,
hogy szavakból vert kopját ragadjunk
szélsebesen visszaverni bántalmazóink hadát,
talán, még alig tudunk valamit a Szeretetről...

Amikor rágalmak bakancstalpától sárba tiporva,
aszottan sóhajt sebzett szívünk, s mégis, dobásra készen,
egykor imádságra összetett kezünk éles köveket markol,
szorítva a keménységbe zárt elfelejthetetlent,
s terhünk súlyától lehúzva, sasokkal nem szárnyalhatunk...
talán, még alig tudunk valamit a Szeretetről...

Amikor lángoló hajnalok harapják a békesség perceit,
és indigó naplementék káprázatos színjátékában,
pokróc alatt vajúdó múlt fojtó füstje imbolyog,
csak felhő és sűrű homály ölel keserűn,
nem látszik a vakítóan tiszta ég...
Ó, jaj, és mi azt hittük, hogy tudunk valamit a Szeretetről...
Amikor viharvert háborús zóna kormos falai tövében,
üdezöld hajtás sarjad a poros törmelék alatt:
életteli virágszál egy kopár gyökérből,
szárba szökkenve magasba emelkedik az Igazság.
Nézzétek, megbékélést hirdet Istennel és emberrel,
ha megragadjuk, elszakít sötétségtől és hazugságtól!
Gyertek, a keresztnél mindent megtanulunk a Szeretettől,
és mindnyájan meggyógyulunk!

HOLNAPRA NYÍLÓ KAPU

A tegnap árnya még szívemen borong,
de ma már látom
a barázdákból kisarjadt vetést,
így bizakodva lépek át
a holnapra nyíló kapun.
Lelkem még fáj,
átszivárog a régi sebek kötése,
de a mára kinyílt virágok
kezemben illatoznak,
és a jövőre lassan kitáruló ajtón
beözönlik a remény.
KŐTÖMBÖK KÖZT

Nehéz kőtömbök torlaszolják utamat,
bensőmben, sós könnyeim marják az ígéreteket.
Tekintetem fáradtan öleli a hozzám hasonlóan gyötrődőket,
mert árnyékot vet arcomra évnyi fájdalom.
Háborgó idők vasfoga tépi lelkemben
az élő, dúsan erezett szeretet szövetet.
Ekevasként szánt szívem hústábláin az Ige:
...mint zengő érc vagy pengő cimbalom...
Csak nem én vagyok ez, Uram?!

MEGSEBEZVE

Súlyos ólomfelleg telepedett megsebzett lelkemre.
Lomhán meg-megmozdult, de nem sietett,
hanem hideg, nagy cseppekkel öntözte kertemet,
melyek közé szúrós jégszilánkok vegyültek.
Felkiáltottam fájdalmamban, és tudtam,
hogy csak a szeretet melegével tudom ártalmatlanná tenni.
Nem is értem, hogy került ide ilyen hirtelen
ez a sűrű, iszapszerű, áthatolhatatlan réteg,
mikor minden irányban szikrázik a kék ég.
Képtelenség egyesével kiszedegetni a szívembe 
tövisként fúródó jég-igazságtalanságot...
Ezért inkább hagyom, hogy a bennem élő Szeretet
megolvassza azokat.
Tudom, hogy nagyon tökéletlen és esendő vagyok,
de az isteni Szeretet tökéletes,
és elválaszthatatlan az Igazságtól.
Ő szárítja fel a könnyeimet is.

NÉHÁNY DOLOG SUMMÁJA

Sokan lettek a világ zajától
halláskárosultak,

és sokan lettek az egyház képmutatásától
valláskárosultak.

ÉVÉRTÉKELÉS

Nehéz évet zárok le ma. Bár örömben és felülről kapott vigasztalásban nem volt hiány, bőven kijutott a küzdelmekből is. 2013-ban, eddigi hívő életem során még nem tapasztalt csalódások, keserűségek, kiábrándulások értek.
Azt láttam meg, hogy globális megrázattatás alatt inog az Eklézsia, és mindent el kell engednem, engednünk, amikbe eddig kapaszkodtunk Jézus Krisztuson kívül!
Sehol nem ígért nekünk a Mester könnyű, felhőtlen életet, sőt nyíltan felvázolta:
    „E világon nyomorúságotok lesz, de bízzatok, én legyőztem a világot.”
Pál azt írja, hogy a nyomorúság munkálja ki az állhatatosságot. Nem elmenekülni kell tehát a támadások elől, hanem tántoríthatatlanul megállni, és bízni az Úrban, aki győzelmes jobbjával támogat.
Jöhetnek bár hitpróbáló nehézségek, elutasítások - mint ahogy jöttek is -, testi betegségek, anyagi gondok vagy más jellegű megaláztatások - ezekben is volt részünk -, ha az Úrban maradunk, mint szőlőtőn a szőlővessző, akkor ezek mind a javunkra válnak, és a jellemünket formálják. Ez pedig azért fontos, mert hívő életünk célja, hogy Istent szolgálva, Krisztus arca és természete kiábrázolódjon bennünk, s ezzel hitelesen tudjuk bemutatni a világnak az Úr megmentő szeretetét.
Isten adjon erőt, világosságot, bátorságot, hogy a következő évben még szilárdabban ragaszkodjunk az Igazsághoz, és teljes szívvel szeressük Őt, növekedve az istenfélelemben és a testvéreink iránti irgalmasságban! Ámen!

LÁBAIDNÁL IDŐZVE

Uram! Megvizsgáltál és ismersz.
Tudod, csak arra vágyom, hogy lábaidnál időzve mindent átértékelhessek,
lelkem meggyógyuljon, mindent elengedve igazságodért.
Messziről érted gondolataimat, melyekből kiég a salak szent tüzedben.
Szívem szárnyakat bont feléd, s betelve irgalmas szereteteddel, friss reménnyel szolgálhatok azok felé, akik elgyötörve roskadoznak vallásos romok alatt, nélkülözve helyreállító jóságodat.
Állomás és összegzés, zárszámadás most ez a csendes Rád figyelés.
Még nyelvemen sincs a szó, s Te már egészen érted azt, Uram.

„AVAGY ŐRIZŐJE VAGYOK AZ ÉN TESTVÉREMNEK?”

Igen, őrizője vagy!
Isten elvárja, hogy törődj vele, gondoskodj róla!
Mikor értjük már meg végre, hogy őrizői vagyunk
szülőnek, gyermeknek, testvérnek és barátnak?!
Mindenki felelős a hozzá legközelebb állókért!
Könnyebb részt vállalni világméretű szervezkedésből,
mint kenyeret adni az utcasarkon üldögélő koldusnak...
Ó, ha tennénk végre csak egy lépést, egy karnyújtást,
és legyőzve mindennel elhalmozott, eltunyult énünket,
kilépnénk bársonyos, kényelmes komfortzónánkból,
és részt vállalnánk a magányosok végtelen könnyeiből,
a nyomorult, mosdatlan hajléktalanok kitaszítottságából,
a mozgásképtelen betegek elkeseredett gyötrelmeiből,
az elfelejtett özvegyek és árvák elhagyatottságából,
ó, ha mindenkinek lenne végre embere egy mosolyra,
egy tál forró levesre, ölelésre, jó szóra vagy tanácsra,
ha belátnánk, hogy igenis őrizői vagyunk egymásnak,
akkor végre megértenénk valamit Krisztus szeretetéből...

AZ ÚR AZ ÉN BÁSTYÁM!

Mikor a lelkemet támadó ádáz viharban,
félrevert harangok tépik a nyugalom fátylát,
és vakító villámokkal akar földhöz szegezni
a sötét csuklyában terjeszkedő hazugság,
akkor kelettől nyugatig meghasad az ég,
és fényes reménysugarakon át,
az Igazság reményteljes örömüzenetei
özönlenek felém.
Az Úr az én bástyám!

KEDVES OLVASÓM, VÉGÜL...

kívánok neked
naponta új erőt,
friss reménységet,
önzetlen szeretetet,
utadra fényt,
szívednek bölcsességet,
mert a bölcsesség kezdete
az Úrnak félelme!
Isten félelmében
legyen számodra mindig vigasz,
kifogyhatatlan béke és öröm,
lendület a tovább induláshoz,
önfegyelem az elcsendesedéshez,
és hit a célba érkezéshez! Ámen!

BEFEJEZÉS

Szeretnék jó íróvá válni, ha az Úr megtart és megáld ebben a szolgálatban! Még csak gyerekcipőben járok, kezdetlegesek a szárnypróbálgatásaim. Mégsem akarom magamat sem a képzettebbekhez, sem a tollat jobban forgatókhoz hasonlítgatni. Elég nekem, és igazán az a fontos, ha a magam kis területén hűségesen helytállok. Csakis ott, és csak a kapott ideig.

„Ami pedig egyébiránt a sáfárokban megkívántatik, az, hogy mindegyik hívnek találtassék.” I. Korinthus 4:2.

Amim van, amit kaptam, kamatoztatnom kell! Nem a másét, hanem a számomra kiosztottat. A példázat szerinti 1 gírás szolga is jutalmat kapott volna, ha megduplázza a rábízott pénzt.
Egy „gírámat” igyekszem ezért nem elásni, bármily kevéske is. Mindezzel együtt az Úré vagyok, tehát nem tehetem azt az övével, amit akarok. Nem tarthatom vissza még a „pénzváltók asztalától” sem, ha épp nincs rá kedvem. Jézus mondja:

„Akinek van, annak adatik, és bővelkedik, kinek pedig nincs, az is elvétetik tőle, amije van.” Máté 13:12.

Te mit kezdesz a rád bízott kincsekkel? Hallgatsz róla? Elrejted, vagy engeded megsokszorozódni?

„Vigyázz a szolgálatra, melyre vállalkoztál az Úrban, hogy azt betöltsd!” Kolossé 4:17.

Legyen minden dicsőség egyedül Istené, és az Ő Fiáé: a mi Urunk Jézus Krisztusé! Ámen!

A szerző eddigi könyvei:

Szellő ring, lepke száll...
(Gyermekversek)

Akikre angyalok vigyáztak
(Gyerekkori történetek)

Igazságban felnövekedve
(Bizonyságtételek és igei elmélkedések)

Életjelek (Gondolatok az írásról, mint küldetésről, majd válogatott szabad versek)

Készülőfélben:

Megemlékezem az útról...
(Visszaemlékezés az eddig megtett útról)

Viszontszeretve (Válogatott versgyűjtemény)