dr. Reisz László byte-moly

Könyvtár(k)arcok
„K” mint könyvtár, avagy a skarlát jelzet

Könyvtár(k)arcok.

„K” mint könyvtár,

avagy a

skarlát jelzet.

dr. Reisz László byte-moly

Az elektronikus változatot készítette: Ambrus Attila József
Az elektronikus kötet szerkesztése lezárva: 2016. június 2-án

Címlap kép: 
https://pixabay.com/static/uploads/photo/2016/01/31/15/18/book-1171564_960_720.jpg

Hátlap kép:
https://pixabay.com/hu/ereader-elektronikus-tabletta-ebook-47279/

ISBN (pdf) 978-615-80476-1-6
ISBN (html) 978-615-80476-0-9
ISBN (epub) 978-615-80476-2-3
ISBN (mobi) 978-615-80476-3-0
ISBN (prc) 978-615-80476-4-7
ISBN (hangoskönyv – mp3) 978-615-80005-9-8

© Reisz László, 2016

Nevezd meg! – Ne add el! – Ne változtasd – Így add tovább!
2.5 Magyarország (CC BY-NC-ND-SA 2.5 HU)

Felelős Kiadó: Ambrus Attila József
http://felolvaso.wordpress.com

Magyar Elektronikus Könyvtár
http://mek.oszk.hu/15600/15638

Magánkiadás
Pécs, 2016

Figyelem:
a következőkben könyvtárosok lelkivilágát felkavaró tartalmak olvashatóak!

„Világok rongya, könyvtár a neved”
– mondta nemzetünk nagy költője.

—	Jó, jó, de akkor mi a könyvtáros?
—	Nyilván: rongyszedő?
—	Ne túlozzunk! Hol vannak már azok a régi, rongypapírból készült könyvek?

A jelen igénytelen munkájában a szerző megkíséreli bemutatni a modern könyvtár kialakulásának ontogenezisét, parthenogenezisét, valamint hermeneutikáját, teleológiáját és az olvasókkal folytatott intézményi metakommunikációs struktúrájának fejlődését a priori kezdeményezésekből kiindulva az információk redisztribúciójának többkomponensű interdiszciplináris folyamatában.

P. s.: ha eszembe jutnak újabb idegen szavak, és/vagy józan leszek, folytatom. 
Ez ígéret volt.
Amúgy a leírtak személyes, az egyetemtől kezdődő, több évtizedes könyvtárosi tapasztalataimon alapulnak..., tehát ne a tükörre haragudjanak.

A KÖNYVTÁR KIALAKULÁSA

Szóval: könyvtár. Kétségkívül az emberiség egyik legnagyobb tanulmánya a betű-rögzítette információ. Ezt valamin rögzíteni kell; ami a csomóírástól kezdve a gondosan kiégetett agyagtábláktól  a papirusztekercsekig bármi lehet. 
	Ezeket aztán tárolni kell, a helyet pedig valahogy elnevezni: táblatár, tekercstár stb. hogy hangzik ez?
	Gutenberg zseniális találmánya a nyomtatott könyv okkal tekinthető egy fineszes kézműves ügyes ötletének a drága és értékes kódexek reprodukálására, mindenesetre Aldus Manutius és az igényes kivitelű zsebkönyvek más megteremtői szerintem többet tettek az új „műfaj” jellemzőinek kialakításáért és elterjesztéséért.
	De kétségkívül: ipari mennyiség jött létre, amit valamilyen szinten kezelni kellett.
	Hogyan került képbe a könyvtáros?
	A gyors válasz: sehogy.
	Ekkor még.
	Nagyon hízelgő az ókori tudóskönyvtárosok párhuzama, a feltörekvő nagyurak házikönyvtárainak gondozására rendszeresített házitudósok nevei is ismertek, akik ugyan a könyvtárat gondozták, mígnem szárnyaló egójuk egy bábjából kiszabadult pillangóként szárnyalhatott a szellem harmatos égboltján...
	Szép elődök...?
	A valóság: az „igazi” könyvtáros az ipari társadalom tömegtermelésének gyermeke, s tömegméretekben maga is a 19. század második felétől jelentkezik, azaz maga is tömegtermék.
	A könyv demokratizálódik, az okos polgár rájön hogy a könyvet nem feltétlenül kell megvenni, hogy olvassuk, egyletek, klubok alakulnak merőben költségkímélő céllal, majd megjelenik demokratizálódott formában a mindenki könyvtára, a nyilvános könyvtár.
	„Public library”: a régi idők torrentje.
	A lényeg: a könyvtárak elterjedésével együtt járt a személyzet kérdése, amely immár nem egy jólelkű mecénás főúr házitudósa: íme, az ipari társadalom Zeuszának és a könyvtár Métiszének nászából kipattant — nem Athéné, hanem megszületett a

könyvtáros.

A KÖNYVTÁROS

Mint számos újkeletű szakma esetében komoly problémát jelent a legitimáció hiánya, az önazonosság kérdése. Egy foglalkozás vagy bármely csoport esetében a társadalmi elismertség (vagy annak hiánya) fordítottan arányos a csoporttagok önigazolási szükségletével, fontosságtudatával.
	Mi is hát a könyvtárosság?
	Természetesen hivatás amelynek célja...
	Szóval, kissé eltérőek a válaszok attól függően, hogy „szakmabelit” vagy „kívülállót” kérdezünk. Sajnos, a zavaros identitástudat kedvez a pótcselekvéseknek, a hagyománygyártásnak — és még sok egyébnek.
	A nem feltétlenül spontán kialakult sztereotípiák közé tartozik a „tudós” könyvtáros, aki minden bölcsességek tudoraként közvetíti a világmindenséget az arra érdemeseknek, a tudás papja, aki a könyv (ma már egyre inkább információ) és a felhasználó között megkerülhetetlen kapocsként lebeg. Az ő szemük előtt nyilvánvalóan a „nagy tudós” elődök képe lebeg, aztán meg a sok okos könyv társaságának hamarost gondolhattak arra, hogy az őrzők is hát... valahogy részesei a tudásnak, ha csak annyiban is, hogy mint annak felkent papjai a könyv/információ és a felhasználó közé ékelődnek.
	Keressük az identitást...
	Jómagam szerencsétlen évben felvételiztem: a nagy „főszakok” mellett nem indult a bevált „ruhatárszak”, a népművelés, melyet állítom, azért tartottak, hogy legyen egy olyan is, amit még a könyvtáros is lenézhet. A felvételi anyag: általános kultúrtörténet, innen-onnan összehányva, valami bölcsész-előbőrszerű körítéssel, turkálós kiadásban. Komolyan: soroljak fel Verdi operákat — ez hogy jön a polcológiához?
	Kezdettől fogva könyvtáros akartam lenni (amivel az egyetemen az elsodort kisebbséghez tartoztam: a közsajnálaton egy soproni sráccal osztoztam, akivel sikerült az elején összebarátkoznom, ő viszont egy megyei könyvtár igazgatójának fia volt, tehát születésétől terhelt, míg én magamtól retardálódtam.
	Jóllehet rám is igaz volt az a naiv elképzelés, hogy a könyvtárosság valamiféle bölcsészfoglalkozás, azért nyitott voltam.
	Atyák és összeírtak: ha az ELTE könyvtártanszékén valaki egy szekrény sarkában gyanús külsejű hajlítható karú, ám rázható vályút talál, gyanús külsejű hegyes tűk, valamint egy kalauz-pozitív kézi lyukasztó apparátot lel egérrágta lyukkártyahalmok társaságában: én vagyok a bűnös: „Egy és kétsoros peremlyukkártyák könyvtári alkalmazása” speciális kollégiumom maradványai. (Ebből egyszerre levonható az éles elméjű következtetés: ez még a PC korszak előtt történt...)
	A tanszékre azóta is boldog nosztalgiával gondolok, oda szakdolgoztam ott doktoráltam (úgy ám, könyvtárból!). Éppen ezért nem mondok neveket: kedves, familiáris hangulatú emberek voltak, akik attól lettek könyvtárosok, hogy írástörténetet, hírlaptörténetet oktattak — a könyvtártanszéken, mert szakterületükön másutt másod-harmadvonalba tartoztak volna. Persze tanultunk azért szakmát is: egyik tanárunk jegyzetében a katalogizálástörténet kapcsán azóta szállóigévé vált zseniális felfedezést tehettünk: Mátyás evangéliumával ismerkedhettünk meg (Mit Máté?)
	Tanultunk írástörténetet, hírlaptörténetet, nyomdászattörténetet, olykor-olykor sikerült a tanszéknek egy-egy (más) szakmai „nagyágyút” levadásznia egy féléves speckoll erejéig — hogy elmondhassák nekik „Ő” is a kollégájuk.
	Nos, közelegve — sajnos, még nem eléggé — a nyugdíjhoz, kijelenthetem, bár az azték csomóírás érdekes, és az egyiptomi hieroglifák megfejtésének rejtélye kedv és lélekemelő nagysággal bírt, a való életben, könyvtárosként mindezeknek s általában az ott tanultak többségének semmi hasznát nem vettem.
	Nos, hogyan látszódik a közelkép — az én interpretálásomban?
	Nos, mint minden szakmában, itt is igaz az, hogy van egy szűk szakmai elit, a „tudós könyvtáros” kontra a ténylegesen munkát végző példányok — a tanárok számára különösen ismerős lehet ez a felállás.
	A tudós könyvtáros Pallas Athéné polcokközt született gyermekének tekinti magát, a sok szép és okos könyv között hogy is ne lehetne ő is az. A könyvtárat, levéltárat megszállták a másod-, harmadvonalbeli történészek, innen-onnan kikopott kutatók, s végre megtalálni vélték azt a szószéket, melyet a sors egyenesen nekik rendelt, megerősítve a sztereotípiát: a könyvtár „humánértelmiségi” felségterület.
	A kisebbrendűségtől, identitásproblémáktól terhelt önvédelmi mechanizmus csodákra képes.
	Szinte látom magam előtt a szakma kialakulásának hajnalán a kis lüszterkabátos, cvikkeres, horpadtmellű tudósjelöltet, aki a nagy-nagy gondolkodók könyvei közt lebeg, és sehogyan sem érti, hogy ő miért lenne csak kiszolgáló, közvetítő. Nosza, uraljuk a tudományt: ha csinálni nem tudjuk, rendszerezzük, próbáljuk kézben tartani.
	Világbibliográfia... és a természetesen bekövetkező kudarca.
	Egyetemes tizedes osztályozás: isteni tízparancsolat, megvolt, de mit nekünk: itt van 10 főosztály, amibe nemcsak a múlt, a jelen, hanem a jövő mindenségét beleszuszakolhatjuk! Teremteni csak-csak, de mi ez ahhoz, hogy mi könyvtárosok adunk rendszert, értelmet az egésznek?

KÖNYVTÁRI HIEARCHIA

A következőkben a könyvtárral, mint hierarchikus intézménnyel és rangsorával foglalkozunk.
	Minden embereket foglalkoztató szervezeti egység szükségképpen valamilyen parancsoló-engedelmeskedő vonalak mentén rendeződött struktúrát takar, ami valamilyen formában hieararchiát képez le.
	Melyek főbb jellemzői?
	1. A hierarchia létrejötte törvényszerű, s nem, nem valamiféle kívülről vagy „fentről” erőltetett dolog: a szervezet tagjainak közösen elfogadott lételeme.
	2. A szervezet fontosságával fordított arányban jelentkezik az igény a hierarchikus szerveződésre.
	3. A résztvevők intelligenciahányadosa és a hierarchizáltság foka közt nincs kapcsolat, eltérések a motiválás formájában illetve külsődlegességeiben vannak. A sarki szatyorközpont hirdetőtábláján díszelgő „hét dolgozója” és mondjuk egy akadémiai cím/fokozat ugyanazon tőről fakad, bár egy lapockát értőn szeletelő szaki társadalmi fontossága nem mérhető egy akadémikus bölcsészéhez, aki mondjuk gomolyaföld tájfilozófiai jellemzőinek hatását kutatja lakóinak népi álomvilágában.
	4. A hierarchizáltság foka és az adott szakma külső elismertségének ténye közt többnyire fordított kapcsolat áll fenn.
	5. A szakmaiság hangsúlyozása és manifeszt formái (szakmai egyesületek, tudományos fórumok) akkor jelentkeznek látványosabban belül, ha külső elfogadtatásuk legalábbis kérdéses — nyersen fogalmazva ezt önvédelemnek hívják.
	Lássuk mindezt a gyakorlatban.
	A könyvtár társadalmi megítélése nem túl pozitív, és mindenképp sztereotípiáktól terhes: Százados harc ellenére sem sikerült a „polcológia” terhétől megszabadulni, s a könyvtáros nyomasztóan közel jár a raktáros/ruhatáros fogalmához.
	Végül is kiből lesz — az amúgy öntudatos — könyvtáros?
	Mindig is volt/van egy erős kontraszelekció. A könyvtárat sokan tartották mentőcsónaknak, átmeneti állomásnak karrierjük útján, bukott filozófus, kétes bölcsész-egzisztencia és sok hasonló szenvedett a polcok közti purgatóriumban amíg szelleme megtisztultan felszabadulva nem lebegett éteribb — olvasót nem látó — magasságokba.
	Nemcsak maguktól jöttek, volt hogy muszájból... 1956 után a kisebb hibát vétők egy-egy könyvtárba száműzettettek, mint az egyéves önkéntes kadét, aki függelemsértésben marasztaltatott el amiatt, hogy nem volt hajlandó latrinát takarítani; s hogy ott módjuk legyen hibájukat — ahogy azt Hasek Svejkében olvassuk — „az ellenséggel szemtől-szembe jóvátenni”.
	Egyikükről azóta könyvtári olvasót neveztek el az adott könyvtárban, csakhogy én még beszéltem azzal a kollégával aki vele dolgozott: a bukott csillag udvartatást szervezett magának hódolóiból, s miközben látványosan szenvedett az őt ért megaláztatástól dolgozni közben meg...
	Vagy találkoztak már Manci nénivel, aki sajnos hisztérikus és rohamokban szokott kitörni, így napközistanárnak sem alkalmas, de az iskolakönyvtárba ... oda még jó lesz.
	Vagy „nagy ember felesége”, aki kellően trendi ahhoz, hogy maga is dolgozzon, bár a pénzre igazából nincs szükségük, így várja őt a könyvtár.
	Szabó Ervin: keshedtmellű ex-osztályharcos lúzer, kikopva mindenhonnan, jobb híján beszerzették a Fővárosi Könyvtárba.
	Önálló gondolata annyi volt, mint marhahús a Tesco párizsijában — közkönyvtár — public library adaptációja: de lankadatlan fáradtsággal üldözte a (könyvtáros) hölgyeket, hogy walkűrként, gumitalpú cipőben suhanjanak a könyvtár folyosóin...
	Brrr...
	Ha már a külső kép nem változtatható, hát alakítsuk törpefalvát királysággá, s lőn — amúgy demokratikus módon a 

KÖNYVTÁR

A hierarchia a struktúra minden tagja számára fontos. Nemcsak a felső polcokon állók esetében egyértelmű ez: a hierarchikus rendszer minden tagja számára felkínálja az előrehaladás elvi lehetőségét, de addig is a pozíció stabilitásának hangsúlyozásával nyugalmat, biztonságot ad. Elmondható, hogy a hierarchia tisztelete független az abban elfoglalt helytől, a legalacsonyabban helyezett is reménykedhet az előmenetelben, vagy legalább megnyugtathatja magát, hogy mégis egy nagy egész része...

1.	Raktár: subhumán lények paradicsoma

A könyvtárra is igaz, hogy minél több közöd van az érdemi munkához, a szervezet tényleges tevékenységéhez, annál kisebb a hierarchián belüli presztízsed, s ezzel együtt: hatalmad.
	Nem kétséges, hogy ez a könyvtári hierarchia legalja. Valljuk be, agysebészek ritkán módosítanak pályát raktárba, ennél lejjebb már csak a takarítószemélyzet van, ami viszont struktúrán kívüli, nem könyvtáros, tehát „nem játszik”.
	Egyikük-másikuk nyíltan kimondja (a legkevesebb a vesztenivalójuk, de meg a legtöbb szükségük van az önigazolásra), hogy ha az IGAZGATÓ nem megy be egy hétig, hát mi történik, na de ha a RAKTÁROS?

2.  Feldolgozó osztály: semi-subhumánok birodalma

Durván három részre oszlik.
a.)	a tényleges banausziát végzőkre, a könyveket leltárba vevőkre, pitykézőkre, csíkragasztókra meg hasonlókra ítéltetettekre. Őket csak a könyvtári szentek mentik meg a legalsókhoz, a raktárosok hadához való besorolástól, érthető, ha féltékenyen hangsúlyozzák magasabbrendűségüket, melynek — ritka — aranyszemcséi el-eltűnnek a mindennapok iszapáradatában. Az osztályon belül szinte csak azért tartják őket, mert lelki szükségük van a páriákra, akikhez képest...
b.)	címleírók, „nyers” feldolgozók. Mint minden bürokrácia, a könyvtári bürokrácia is kitermelt és szigorúan kodifikált szabályok között dolgozik: könyv, kazetta, CD, DVD feldolgozása a megfelelő szabályok szerint kell végbemenjen. Egyfelől ez természetes, hiszen valamiféle egységet, egyöntetűséget értelemszerűen biztosítani kell: a sarki mekiben a pultoslánynak tudnia kell, melyik fiókban találja a szalvétát, s hol tartják a műanyag eszcájgot. A könyvtárral ellentétben azonban azt nem oktatják egyetemi szinten, s nincsen sok-sok oldalas szabálykönyvük — a hét pultosát a hirdetőtáblán alkalmanként így is megcsodálhatjuk.
c.)	tartalmi feltárók. Nem kétséges, hogy ők a helyi Olümposz istenei. Igaz, lokális, vicinálissal elérhető hely ez, de annál nagyobb becsben tartják. Miről is van szó? Az ETO létrejötte kapcsán érintettük a könyvtáros istenkomplexusát. Képzeljék el, hogy ez az egész egy éteri tisztaságú logikai játék, amely egy adott könyvet a lehető legrészletesebb s annak minden részletére kiterjedő módon történő feldolgozását teszi lehetővé. Több sorban, számokkal megfeleltetőkkel stb. Hogy van hozzá táblázat: igen, a feldolgozói munkák misszionárius pozícióival, mígnem a lényeg az egyes feldolgozó „szakember” agyában variálódik, valódi Káma Szútraként. Az osztályon voltaképp ez az egyetlen intellektuális tevékenység, amelyben az emberi értelem távoli visszfényének csillogását láthatjuk. Egyetemi emlékeim tolulnak előre: minél több adat, minél részletgazdagabb a feltárás, annál jobb. Ez maga a színtiszta intellektuális onánia. A résztvevők bizonnyal élvezik, s valljuk be, érdekes logikai játék is lenne — ha gyakorlati haszna is mutatkozna. Könyvtári pályám alatt nem találkoztam olyannal, hogy olvasó ténylegesen az ETO-táblázat szabályainak megfelelően keresett volna — legfeljebb, a dörzsöltebbje a szabályzat mutatókötetét tárgyszójegyzékként ill. feloldókulcsként használva molyolt. Persze, mindenki tudja, hogy kb. amit keres, az milyen szám alatt van, a társadalomtudomány a „3” stb. de ez körülbelül a kiscsoportos óvódás készsége, mikor is megtanulja, hogy a szekrénykéje milyen állat/gyümölcs/stb. alatt lapul. Olvasó és könyvtáros egysége lőn, itt megadatott.
	Halleluja.

3. Tájékoztató osztály: humanoid teritórium

Esetükben a hierarchia közel jár a tényleges fontossághoz. Amennyiben igaz, hogy a könyvtár az olvasókért van: ők tényleg a frontvonalon dolgoznak. Egyrészt lehetőségük van arra, hogy a más szinteken elkövetett hibákat korrigálják, (s azokat a sajátjaikkal helyettesítsék) másrészt tény, hogy az ő megítélésük, tevékenységük határozza meg döntően a könyvtárról alkotott képet. Számos példa bizonyítja, hogy a helyzet odáig fajul, hogy dolgozniuk is kell. Nem véletlen, hogy sorsukra nem titkolt borzadással gondolnak az alul-felül állók. Előbbiek elmondhatják, hogy „de legalább olvasókat nem látunk” utóbbiak pedig fensőbbségük és nagyságuk bizonyítékaként tekintenek izoláltságukra, attól, ami felett állhatnak.

4. Bibliográfus: Walhalla a könyvtárban überlibek és überlibák gyűlhelye.

Közirigységnek és közutálatnak örvend, s mindkettőre büszke, s mindkettőre rászolgál.
	Magát ugyan olykor könyvtárosnak mondja, de főként azért, hogy nem bibliográfus kollégáit lenézhesse, no, meg a könyvtáron kívül nincsen számára hely... már ahol tudósnak adhatja ki magát. A többi, nem kasztba-tartozó kolléga számára pedig az irigyelt-gyűlölt pozíciót, mint előmeneteli lehetőséget példázzák.
	Általános előfordulásuk a mindenkori főnök közelében lévő helyeken tapasztalható, ritkább, s csak nagyobb intézmények esetében fordul elő nagyobb populációjuk, mely esetben csoportként, osztályként szerepelnek.
	Azzal a ténnyel, hogy a könyvtár az olvasókért van, jószerivel minden könyvtáros kimondva kimondatlanul egyetért, ex offo beleértve a könyvtáros vitathatatlan s megkerülhetetlen közvetítő szerepét melyet a tudás szerpapjaként az „istenadta olvasó” és a „tudás” között tölt be.
	A bibliográfus és az olvasó érdekei teljesen eltérőek.

„Az én szempontomból
az ember
az én külső burkom

amelytől
megszabadulok
az illemhelyen”

— olvashatjuk Erich Fried „A szar emberképe” c. versében.
	A bibliográfus számára az olvasó de facto ürügy, létezése csak annyiban fontos, amennyiben a bibliográfus számára indokot, okot szolgáltat munkálkodásához.
	Maga nem képes produktum létrehozására, de minek is: életcélja más emberek munkáinak összehordásával, rendszerezésével elérhető, s magát tudósnak is számítja, hiszen ő maga is PUBLIKÁL.
	E faj speciális egyedei gyakran bukkannak fel patkány képében, de jól felismerhetően elholt nagy emberek hagyatékának rendszerezőiként, ahol is büszkén szöszölve katalógusokat, jegyzékeket állítanak össze kissé lesajnálva a megholtat, akinek életét íme ők „rakják rendbe”, ők öntik „valódi formába”.
	Ha tehát Nussimbaumné Popsich Aranka, vagy Viper Amál dívány helyett egyetemes lexikonokra veti ágyát, hogy a tudással legfontosabb (és legnagyobb) testrészein át közvetlenül kapcsolatba kerüljön: nem, ne gondoljunk rosszra, lehet, hogy — bibliográfusról van szó.
	A jó bibliográfus attól jó, ha egy témából a lehető legtöbb „találatot” gyűjti össze. Teszi is ezt szorgalmatosan, tudván tudva, hogy a (másodkézből) szemlézett munka esetleg az országban nem érhető el, de sebaj: ez is csak alaposságát bizonyítja.

5. Főnök

Minden hierachiában kell lenni alfának, hiszen omega is van — a köztes példányokról most szólottunk. A könyvtárak vezető státuszai az átlagnál nagyobb mértékben kontaminálódnak „szakmánkívüli” elemekkel, hiszen valamelyest presztízzsel rendelkező posztokról van szó, s a polcológiához mindenki ért, nemde?
	S elérkeztünk eszmefuttatásunk záró részéhez: mi a helyzet a modern könyvtárral?
	Először is: mi nem az?

A régi könyvtár

A száz évvel ezelőtti közkönyvtár és a mai közkönyvtár működése lényegében hasonló: a félbehajtott kartonlapból álló kölcsönzőkönyvecskét felváltotta az elektronikus olvasójegy, a pecsétet a kártyabeolvasó...
	Hurrá. De ma is ugyanazt kell mondanunk a bergengócfalváról bevonatozóknak, hogy: kölcsön, van, olvassák, kötészeten van stb. — akár száz éve.
	Nem modernizálódott a könyvtár?
	Dehogynem.

Új trendek alakultak ki, másod-, harmadvonalbeli szociológusok (vagy szerencsés, olvasóktól-szabadult könyvtáros-tudorok) minden alkalmat megragadnak a könyvtár fontosságának hangsúlyozására. Neveljünk olvasót, tartsunk vetélkedőket (főleg pályázati pénzből), konferenciázzunk.
	Ihletett kollégák, ha tehetik, ma is szakmányban abuzálják az általános iskolás korú kisdedeket — melyek szöszke elődeit egy 1919-es tanácsköztársasági propagandaplakáton is megtaláljuk: „Könyvek a házmesternél.”
	Pláza-könyvtár meg hasonlók — csak sajnos, mintha a gőzmozdonyt modernizálnák áramszedővel, környezetkímélő, modern, mert áram fűti a kazánt, de szépen csühög...
	Közben a mindennapi élet totálisan átalakult, annyira, hogy korábbi kérdőíves felvételek műveltségtesztje is értelmezhetetlenné vált: mit jelent, hogy hány könyvünk van otthon?
	A könyvtáros alkalmazkodó, az atomcsapás esetén jobb túlélő lenne a csótánynál. A legutóbbi időkig sikeresen olvasztott magába minden új információhordozót: bakelit, CD, VHS, DVD: ugyan már, mire valók a „nem hagyományos dokumentumok?”
	Ez egészen a legutóbbi időkig működött mígnem megjelent az írás a falakon s eljött/eljön a

Digitális könyvtár

A digitalizálás eljövetele kicsivel bonyolultabb folyamat, semmint azt képzelhetnénk, hogy a pünkösdi analógiához hasonlóan a könyvtárak vezetőit megszállták a lélek, s onnantól nyelveken beszélve automatikusan hirdették az igét.
	Koromnál és tapasztalatomnál fogva végigasszisztáltam, fejlődtem a számítógép megjelenését a könyvtárban s a mindennapjainkban.  Elmondhatom, nem kis időbe tellett, amíg az egyszeri főnök meghallgatta segítőkész beosztottja lelkendezését a digitalizálásról, melyet olykor egy értelmező szótár segítségét igénybe véve kellett/lehetett elmagyarázni.
	Újabb idő kellett ahhoz, hogy nyíltszívű és képzelemdús vezetők lelkében szárba szökkenjen a felismerés virága, miszerint a szkenner irányából hangzó gyanús cirregés, nyöszörgés nem a pokolbéli elkárhozott lelkek hangja — legalábbis többnyire.
	És itt mindjárt két lényeges alapelvet kell leszögezni: 
	1. A digitalizálás önmagában nem több egy új, hatékony és jól használható állományvédelmi technikánál.
	2. A digitalizálás tényleges jelentőséget csak az internet mindennapi szerves használatát feltételezve kaphat.
	Mármost  megkerülhetetlenül érinteni kell egy a könyvtár működését érintő alapvető kérdést: nagyon nem mindegy, hogy megőrző/archiváló, illetve szolgáltató könyvtárról beszélünk.
	Szögezzük le: 
	— a digitalizálás nem valamiféle pótlék, amely az „igazi” dokumentumoknak alárendelt tevékenység;
	— épeszű ember nyilván nem mond olyat, hogy az  inkunábulumokat hajítsunk ki, hiszen „digitalizálva vannak”.
	Nem lehet eléggé hangsúlyozni a — többek közt — Nemzeti Könyvtárunk által felvállalt — nemes feladatot a nyomdatermékek utókornak fizikai formában történő megőrzésében.

	(... ez itt a meghatottság és a tisztelet helye)
	(... ez is az)

Számos gyűjteményben fizetnek embereket azért, hogy a ma emberének értéktelen kacatokat őrizzék — száz év múlva a ma kidobott szórólap, vasúti jegy stb. kiállítási tárlók anyaga lehet. 
	Ugyanakkor ez a megőrző funkció bármennyire is fontos, nem könyvtári, inkább múzeumi, ezek az állományok valamiféle szellemi hullakamra-jelleget öltenek, s jóllehet e tetemtár fontosságát nem lehet eléggé hangsúlyozni, a könyvtár értelmezésemben nem temetőkert, s a tetemgondnoki feladatok ellátása nem csábít, a sírkerti silbak szerepére sem érzek magamban kellő indíttatást.
	Könyvtári pályafutásom alatt egy alkalommal volt dolgom valódi „ősnyomtatványokkal”, mikor is egy kolléganőmnek segítettem egy velük megpakolt kézikocsinak küszöbön való átemelésében, melynek során sajnos néhány leborult, de szerencsére csak az egyikben szakadt ki egy XVIII. századi példány térképmelléklete s abuzálódott kissé a kocsikeréktől...

Az élő, valódi kiberkönyvtár nevéből következően a virtuális térben van, ingyenes, bárki számára korlátozás nélkül elérhető, s nem pótlék, hanem az eredeti papíralapú kiadványt teljesen kiváltó új információtár. Annyira már, hogy igazából a „könyvtár” elnevezés is nehézkes, ahogy a nagyzoló külvárosi mozi előszeretettel nevezte magát „filmszínház”-nak. A könyvmolyt még átnevezhetjük házi használatra byte-molynak, s ebben lehet is valami, ha a papírkönyvek és a szkenner találkozásából eredő kisebb konfliktusokra gondolok.
	Tudatosan vállalom, hogy elfogult vagyok e tekintetben, mert a könyvtár jövőjét a kibertérben, a legszélesebb nyilvánosságban látom. Ez nyilvánvalóan hiba, melyre hivatali elöljáróim legutóbbi (le) minősítésükben is joggal mutattak rá, nem elég hogy túlságosan demokratikusan gondolkodom, mi több, egyoldalú híve vagyok az információszabadságnak is, meg sok egyébnek, ami nem cseng egybe az elvárható közalkalmazotti magatartással...
	Igazuk van.
	Csak úgy gondolom, hogy a lényeg kerüli el a figyelmüket.
Könyvtárra, s így könyvtárosra a jövőben is nagy szükség lesz, bár hogy miért van „könyv” az elnevezésben, az más kérdés. A helyzet olyan szemléletváltást követel, amit sokan nem képesek, vagy nem akarnak felvállalni, pedig egyszerű dologról van szó: vagy velünk, vagy nélkülünk, de el nem kerülhetjük.
	Próbálkoznak a fából vaskarikával a digitalizálásnál is: e-könyv, rendben van, node a szerzői jog, a DRM? 
	Nosza, kössük meg az olvasó kezét: majd mi megmondjuk, mit olvashat, milyen eszközzel, milyen feltételekkel. S igen, jöjjön csak be e-könyvet kölcsönözni a könyvtárba, vagy csak helyben, lelakott gépeken olvasson digitális tartalmakat.
	Jól hangzik?
	Sajnos, okkal gondolhatjuk, hogy ez a fajta digitális Walhalla nem lesz túlzottan népszerű.
	Az e-könyv-iparosok lelkesen támogatnak: az ő világukban az e könyvek csak szigorú feltételekkel olvashatóak, megadott ideig, ha tehetnék „rendelkezésre állási díjat” is követelnének a potenciális felhasználóktól.
	Hasonló a helyzet, mint anno a reformáció hajnalán: a pap közvetítő volt a hívő és a menny meg az úr között, aztán jött Luther s a szakrálissal való kapcsolat kissé átértelmeződött — de azért ne folytassunk hitvitát. A döntés egyszerű: ha ilyen (digitális) tartalmakra szükség van, akkor azok létrejönnek, akár könyvtáraktól függetlenül is — ha így lesz, akkor kell majd aggódnunk.
	Most lássuk, mitől is tűnik a digitalizálás „ördögtől valónak” az átlag-könyvtáros számára?
	Pro primo: félti az állását, ami a szó hagyományos értelmében igaz is, sajnos, a villanymozdonyok elterjedése nincs tekintettel a kazánfűtők-kazánkovácsok mégoly nagyarányú elhivatottságára, szakmai tudására.
	Pro secundo: buta. Nem igazán ért a dolgokhoz, többszörös kontraszelekció termékeként a nyugalmat, a változatlanságot, az állóvizet preferálná, ameddig lehet — de meddig lehet? Ezzel természetesen nem azt akarom mondani, hogy a könyvtáros a kretén szinonimája volna — és természetesen az ezt olvasók automatikusan kivételek — de digitalizálásról lévén szó, mondjuk úgy, hogy operációs rendszerük hm... kissé elavult, a multithreading pedig éppen nem az erősségük.
	Pro tertio: közalkalmazottként tisztában van azzal, hogy nemcsak valami újat, mást kellene tanulnia, de még dolgoznia is kellene. Ez nemcsak a környezeti status quot boríthatná fel, hanem saját helyzetének, gondolkodásának drasztikus átértékelését igényelné. Inkább plázát épít, népművel, kiállítást szervez, olvasótalálkozik- képez — bármit amivel elérni véli, hogy folytonosan változva minden — ugyanúgy maradjon.
	Nem kis részben ezért olyan a helyzet a magyarországi digitalizálással, mint amilyen.
	A munka szabotálására átfogó és támadhatatlan technikák dolgozódtak ki. Hatékonyságuk azért is óriási, mert, ahogy mondani szokták, a falat kétfelől építik.
	Beosztott a főnökének olyat nem mond(hat), hogy valamit nem akar megcsinálni. De felléphet olyan anyagi, eszköz- és emberi erőforrásigényekkel, hogy tudván tudja, azok teljesíthetetlenek.
	A főnök ugyanúgy a hierarchia foglya: pozícióban, pályázati pénzek allokálásában, presztízsben gondolkodik. Márpedig hogyan lehet egy e-könyvár esetében szalagot átvágni, a kellő ceremóniával? Több beosztott, több polc, több erőforrás = több pozíció: a bürokrácia (ön)törvényei a könyvtárban is érvényesülnek, a ráció már kevésbé.
	Az érdemi munka jól prolongálható stratégiai tervekkel, értekezletekkel, tanácsozásokkal, emlékeztetőkkel, konferenciákkal. Utóbbi magvas tartalma kötetekben is kiadható. 
	Érdemi munka helyett hány pályázat szól presztízsről, mások munkájának szolgáltatásáról — mint központi intézmény nem kérhetünk milliókat erre?
	Be lehet állítani az egészet valami olyan szörnyszülöttként is, hogy azt csak valamely külső intézmény avatott szkennerei végezhetik el.
	S itt van a másik probléma: a külső tartalomiparos bevonása valójában legtöbbször a munka szabotálásával egyenértékű. Ez abszurdnak hangzik, pedig így van: a könyvtáros megússza a munkát, amit a piaci cég sokszoros áron végez el. 
	De ez csak a piaci cégnek jó. A tartalomgyáros — ne ítéljük el, ebből él — abban érdekelt, hogy ő digitalizáljon, s ha ez nem megy, akkor inkább ne legyen ilyesmi, mert ez a későbbi üzletét rontja — tehát a könyvtáros digitalizálása — na köszönjük szépen. A piaci szereplő csak a saját érdekét tartja szem előtt, ami az előbbiekkel összefonódva kicsit sem azonos, sőt ellentétes a felhasználó, s a társadalom érdekével.
	Felvilágosodott, hivatástudattól vezérelt gondolkodásunk természetesen nem vetemedhet arra, hogy némely könyvtári vezető és tartalomgyáros kapcsolatában a magától értetődő szakmaiságon túli elemeket is gyanítsunk. Ebből következően gondolnunk sem szabad olyan képtelenségre, hogy — esetleg — egyes tartalomgyártó materiális formában is érdekeltté teszi a könyvtári döntéshozót hogy rajta kívül aztán senki, sehogy, semmiképp...
	Ha az elmúlt 10 évet nézzük — csak a digitalizálás tekintetében — tanúi voltunk, vagyunk nagyszabású projektek, házak, alapkönyvtárak ilyen-olyan gigaprojektek tiszavirágzásának majd elenyészésének. Ha az összegeket is figyelembe vesszük, akkor a laikus igazán nem érti, hogy miért van még — minimális program — 1945 előtti kiadású magyar nyomdatermék „csak” papíron.
	Az ötletek, elképzelések aztán majd a ráció börtönéből  szabadult főnixként jelennek meg valamely Központi Rangos Intézmény (továbbiakban: KRI) újabb projektjeként, tíz- vagy százmilliókért melyben Rangos Intézmény hitet tesz töretlen elkötelezettségéről a tekintetben, hogy ő majd — cserébe — összefogja, begyűjti és szolgáltatja a mások által digitalizált tartalmat.
	A Csárdáskirálynő c. operett kezdődik azzal, hogy Bóni gróf lelkesen rendelkezik: minden asztalra virágokat, minden asztalra pezsgőt — majd csak lesz, aki kifizeti?
	Miért nem operett a hazai digitalizálás — legalább élveznénk, néha, egy kicsit?
	Miért abszurd ez?
	Az olvasó (tudják, ő az, akire hivatkozunk, amikor saját fontosságunkat csuszkolandó újabb pénzt, paripát fegyvert — akarom mondani polcot, plázát és pénzt — koldulunk) alapvetően csak a produktumot néz/nézné. Csakhogy a bürokrácia szempontjából a feladat, amelyet elvégezni hivatott nem cél, hanem önfenntartásának és fejlődésének alibije — mondhatni a szükséges rossz. 
	Ezt persze nem mondhatják ki, egyrészt mert „a gyermeket fel nem világosítani jó dolog” (főleg kifizetődő); másrészt előfordulhat az a propagandairányítók által ismert és óvott szituáció, hogy némelyek el is hiszik, amit mondanak.
	Miért ne központ?
	Gondolkozzunk. 
Hogy a központ ténylegesen működjön, ahhoz rengeteg pénz kellene. Csak ennek birtokában működhet úgy a központi modell, hogy a KRI összefoglalja a digitalizálást, eldönti, persze szakmai alapon, — még szép — hogy az országos kiadványoktól kezdve a Nyuvadtfalvai „Heti Rozsomák” számait ki, s mely intézmény dolgozhatja fel.
	Ha pénz van, hatalom is van — csakhogy ennek olyan anyagi vonzatai vannak, amiről belátható időn belül álmodni is... khm... s mindez nem garantálja a párhuzamosságok elkerülését.
	Alulfinanszírozott, diszfunkcionálisan működő könyvtáraink az Air America-hoz hasonlóan működnek: pályázati pénzért bármikor, bárhova, bármit: ha a fenntartó unikornisokra ad pénzt: szerte a hazában az idők szavának engedve nemzeti unikornis-simogatók, NUNI-pontok nyílnának a könyvtárakban, a NUNI-projekt lógóját (bocsánat: logoját) pedig tettre kész grafikus-ismerősök terveznék százezrekért. Szorgos bibliográfusok ajánló-bibliográfiákat készítenének az unikornis történetéről, fejlődéséről a kezdetektől napjainkig, PR-os kollégák pedig előadásokat, találkozókat szerveznének: „Barátunk az unikornis” címmel és hasonlók. 
	Ha nincs pénz, csak hatalom?
	Azt mondani, hogy KRI központ, de pénz helyet csak joga van: ha afféle digitális kötelespéldányról van szó az még értelmezhető, de végül is minden jog csak annyit ér, amennyi tényleges erő van az érvényesítésére. Papírkönyvnél ez nem problematikus, te megőrzöd, légy boldog vele s ennyi. 
	E-könyvnél? Én kitalálom, megcsinálom, finanszírozom, a KRI meg majd szolgáltatja? 
	Finoman szólva: nem életszerű.
	De hogyan lehet ebből összefogás, központiság?
	Az intézmények kötelesek lennének bejelenteni szabad kapacitásaikat/eszközeiket?
	Kötelesek lennének a KRI-től engedélyt kérni, hogy mit digitalizálhatnak — a saját pénzükért?
	Párhuzamosságok esetén a KRI döntene — vagy demokratikus úton, mondjuk népszavazást tartanának a „Kárófalvai Harsona” feldolgozásáról.
	Van gond elég.
	Várnunk kellene egy újabb stratégiai tervre, házra alapkönyvtárra sok-sok pénzért, pozícióért, mígnem a magyar digitalizálás szekere is bedöcög — valahova.
	Hogy hol is lesz az?
	Talán az Óperencián is túl...

VÉGE

 
Tartalom

A könyvtár kialakulása	  7
A könyvtáros	  8
Könyvtári hierarchia	10
Könyvtár	11
1. Raktár: subhumán lények paradicsoma	12
2. Feldolgozó osztály: semi-subhumánok birodalma	12
a.) a tényleges banausziát végzők	12
b.) címleírók, „nyers” feldolgozók	12
c.) tartalmi feltárók	12
3. Tájékoztató osztály: humanoid teritórium	13
4. Bibliográfus: Walhalla a könyvtárban überlibek és überlibák... ...	13
5. Főnök	15
A régi könyvtár	15
Digitális könyvtár	16