EDGAR WALLACE

A SÖTÉT EMBER

REGÉNY

FORDITOTTA
LENDVAI ISTVÁN

DICK MANÓ KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-093-8 (online)
MEK-15703

TARTALOM

I. FEJEZET.
Házassági ajánlat.
II. FEJEZET.
Az Amery-ház.
III. FEJEZET.
Soyoka fenyegetése.
IV. FEJEZET.
Dr. Ralph Hallam.
V. FEJEZET.
Egy idegen férfiu.
VI. FEJEZET.
Mrs. Hallam szempontjai.
VII. FEJEZET.
Egy indiai ismeretség.
VIII. FEJEZET.
Feng Ho megjelenik.
IX. FEJEZET.
„Mayfair 10016”
X. FEJEZET.
Mr. Tarn végrendelete.
XI. FEJEZET.
A szindikátus.
XII. FEJEZET.
Amery tudja.
XIII. FEJEZET.
A sangháji botrány.
XIV. FEJEZET.
Aki Amery őrnagyot leplezi.
XV. FEJEZET.
Egy idegen férfiu.
XVI. FEJEZET.
Elsa titka.
XVII. FEJEZET.
A rendes időben.
XVIII. FEJEZET.
A Stanford-társaság.
XIX. FEJEZET.
Amery őrnagy betekint.
XX. FEJEZET.
Tupperwill beszél.
XXI. FEJEZET.
Hiteles vallomás.
XXII. FEJEZET.
Ki is volt Mr. Tarn?
XXIII. FEJEZET.
„Tökéletesen borzasztó”.
XXIV. FEJEZET.
A méregpróba.
XXV. FEJEZET.
Laudanum.
XXVI. FEJEZET.
Akaratlan kérdés.
XXVII. FEJEZET.
Elsa csomagol.
XXVIII. FEJEZET.
A látogató.
XXIX. FEJEZET.
A jelszó.
XXX. FEJEZET.
Egy fölösleges levél.
XXXI. FEJEZET.
Egy ügyfél.
XXXII. FEJEZET.
A spekuláns.
XXXIII. FEJEZET.
A vendég marad.
XXXIV. FEJEZET.
A clevelandi ur.
XXXV. FEJEZET.
Amery őrnagy meglepődik.
XXXVI. FEJEZET.
Fölfordulás a házban.
XXXVII. FEJEZET.
A négy barna csomag.
XXXVIII. FEJEZET.
A kijavitott levél.
XXXIX. FEJEZET.
Ralph magyarázkodik.
XL. FEJEZET.
Az uj gépvezető.
XLI. FEJEZET.
Jessie Dame otthon.
XLII. FEJEZET.
Három csekk.
XLIII. FEJEZET.
Mr. Tupperwill tanácsot kér.
XLV. FEJEZET.
Amery őrnagy elmegy.
XLVI. FEJEZET.
A vészjel.
XLVI. FEJEZET.
Fogságban.
XLVII. FEJEZET.
A Halál házában.
XLVIII. FEJEZET.
A hóhér.
XLIX. FEJEZET.
A menekülés.
L. FEJEZET.
Másnap délelőtt.
LI. FEJEZET.
A bank.
LII. FEJEZET.
Ralph Hallam kabátja.
LIII. FEJEZET.
Dame meghal.
LIV. FEJEZET.
Wille azt mondja: „Nem!”
LV. FEJEZET.
Az üreg.

I. FEJEZET.
Házassági ajánlat.
- Ön szép, - mondta Mr. Maurice Tarn megfontoltan - ön fiatal. Minden valószinüség szerint sokkal tovább fog élni, mint én. Nem vagyok olyanfajta ember, akinek ellenvetése lenne az ellen, hogy ujból férjhez menjen. Ez csunya önzés lenne, én pedig nem vagyok önző. Halálom után nagy vagyonhoz jut, életemben kedvére élvezheti vagyonomat. Lehet, hogy még soha nem gondolt rám, mint esetleges férjére, de semmi szokatlan sincs abban, hogy a gyám feleségül vegye gyámoltját, életkorunk különbsége pedig nem elhárithatatlan akadály.
Ugy beszélt, mintha gondosan megtanult szöveget ismételne, Elsa Marlowe pedig elképpedve hallgatta.
Ha az ódivatu ebédlőszekrény magától a feje tetejére állt volna, ha Elgin Crescent - ahol laktak - hirtelen áttolódott volna Bagdad külvárosai közé, nem lepődött volna meg jobban. De hát Elgin Crescent megmaradt Bayswaterben, Maurice Tarn villácskájának homályos ebédlőjében semmi el nem mozdult, - és ime Maurice Tarn tulajdon személyében ott ül a reggeliző asztal tulsó felén: beretválatlan, kopott ötvenhat esztendős férfi, akinek remegő keze - amint gépiesen jár csapzott szürke bajuszán - beszédesen emlékeztet tegnapesti ivászatára (mert reggel, mikor Elsa benézett a dolgozószobájába, három üres palack állt az asztalán), és házassági ajánlatot tesz neki.
Nem tudott egyebet tenni, csak tágra nyitott szemmel bámulta, hinni is alig akarván az érzékeinek.
- Föltételezem, hogy azt hiszi rólam, megbolondultam - folytatta Mr. Tarn vontatottan. - Pedig gondolkoztam én ezen sokat, Elsa. Ugy tudom: a szive szabad. Nincs tehát semmi ok a világon, csak - csak a korkülönbség, ami miatt ez meg nem valósulhatna.
- De... de Mr. Tarn, - dadogta Elsa - nekem eszem ágában sincs... igazán, ez lehetetlenség.
Talán még mindig ittas? - tünődött magában a lány, minden sértődöttség nélkül, hiszen tizenöt esztendei együttlét alatt másképp szokott hozzá az öregurhoz. Ha az ajánlat, amely valósággal a kék égből villámlott alá, annyira el nem képpesztette volna, még mulatott is volna rajta.
- Nem akarok feleségül menni önhöz, nem akarok feleségül menni senkihez. Nagyon... nagyon kedves öntől, és én igazán - alig tudta ajkára kényszeriteni a szót - megtiszteltetésnek tekintem. De a dolog tulságosan nevetséges! - tört ki belőle végül.
Mr. Tarn fáradt szeme fürkészően nézte a lányt, és ennél a szónál meg sem rebbent.
- Elmegyek innen... valahova. El kell mennem... az egészségem miatt. Mióta Amery őrnagy ide került a céghez, nem birom tovább.
- Tudja Ralph ezt... hogy ön elmegy? - kérdezte a lány, akinek nagyobb volt a kiváncsisága, mint a meglepetése.
- Nem! - Szinte kiáltva mondta ezt Mr. Tarn. - Nem tudja, nem is szabad tudnia! Megértette, Elsa? Semmi körülmények közt sem szabad tudnia Ralphnak, - amit most elmondottam, az bizalmas. Gondolja meg ajánlatomat.
Egy kézmozdulattal elbocsátotta a lányt, annak nagy megkönnyebbülésére. Elsa teljes tiz percig ugy ült ott, hogy kibámészkodott az ablakon át. Tarn ebédlője Elgin Crescent kertjére nézett, - közös kertje volt ez minden háznak, amely arrafelé végződött. A szónak pontos értelmében nem is volt éppen kert, hiszen csak néhány sávnyi kopott gyöp volt, barna ösvények között, és leginkább az egészen apró gyermekek szülei becsülték. Napos időben a kert közepén álló nagy fa kedvelt pihenőhelyük volt a dadáknak és apró terhüknek. Most a kert egészen elhagyatott volt. A halványsárga napfény, beóvakodván a nagy ablakon, átlós vonalat huzott az asztalra és illő dicsfénnyel koszoruzta a tavaszi virágokat, amelyek irgalmasan eltakarták Mr. Maurice Tarnt a lány szeme elől, amint a lány elmozditotta a székét.
Elsa lopva rápillantott a virágok falán át. Tegnapi gallérja volt rajta, - mindig három napig viselt egy gallért. Foltos nyakkendőjét rozsdás csat erősitette hozzá. Régi gérokkjának kivetője fényesre kopott, kézelője cérnává feslett. Elgondolkozva és tőle telhetően hidegvérrel vizsgálgatta: milyen vőlegény is lenne, - és megborzadt.
Elsa filozófikus türelemmel volt mindig gyámja és annak ruházkodása iránt. Megunta már, hogy örökké ruhavásárlásra nógassa. Igen jó jövedelme volt Mr. Tarnnak, és Elsa egyszer megtudta azt is, hogy jelentékeny fölöslege van a bankjánál. De ruházat dolgában mindig nyomoruságos volt. Elsa köszönhetett neki egyet-mást..., de nem sokat. Neveltetést a legolcsóbb nevelőintézetben, amelyet az öreg csak találhatott, - vonakodva engedélyezett ruhaszámlát, - esztendőben egyszer pihenést Clactonban, - és utólagos kiképzést gyorsirásban és gépirásban, amely aztán lehetővé tette, hogy magántitkári állást vállaljon az öreg Amerynél. Mindezekhez még megadta neki Maurice Tarn azt, amit az öreg ugy szeretett nevezni: „otthon”.
A lány gyakran eltünődött azon, hogy a bőkezüségnek miféle rohamában adoptálhatta őt, egy távoli unokafivér árván maradt gyermekét? De a legtöbb, amit erről az önzetlenségről megtudhatott tőle, az volt, amit Tarn egy este elmondott neki: megunta a teljes magánosságot, és jobb szerette, hogy kutya helyett gyermek legyen körülötte.
Mr. Maurice Tarnt nyilván teljesen elfoglalta a sült csirke, amelyet mikroszkópikus darabokra vagdalt, mert egyszerre azt kérdezte:
- Van valami az ujságban?
Ő maga soha nem olvasta az ujságokat, és a lánynak egyik kötelessége az volt, hogy elmondja neki a reggeli lapok fontosabb hireit.
- Nincs semmi - felelte Elsa. - Tud már a parlamenti válságról?
Mr. Tarn mormogott valamit, aztán megkérdezte:
- Egyéb nincs?
- Nincs, legföllebb a kokain-botrány - mondta Elsa.
- Kokain-botrány? Mit akar ezzel mondani?
Elsa fölemelte az ujságot a padlóról, ahova az imént ejtette.
- Két bandáról szól, amelyek kábitószereket szállitanak az országba, - nem gondoltam, hogy ez érdekelhetné - mondta a lány, és megkereste a tudósitást.
Ebben a pillanatban rá talált pillantani Mr. Tarnra, és meglepetésében csaknem elejtette az ujságot. Maurice Tarn arca mindig sárga volt, de most halálosan elfehéredett. Az álla leesett, a szeme kidülledt.
- Két banda? - nyögte. - Mit akar ezzel mondani? Olvassa, olvassa! - parancsolta sután.
- Azt gondoltam... - kezdte Elsa.
- Ne törődjön vele, mit gondolt, csak olvassa! - riadt rá Tarn.
Elsa elpalástolta meglepetését. Rátalált a tudósitásra. Félhasábnyi volt az első oldalon.
„Tegnap reggel Bickerson detektivfelügyelő féltucatnyi rendőr kiséretében rajtaütött egy whitechapeli kisebb áruházon, és letartóztatván az üzlet vezetőjét, átkutatta a helyiségeket. Mint értesültünk, tekintélyes mennyiségü ópiumot és tizenhat fontnyi kokainszállitmányt födöztek föl és koboztak el. Azt hiszik, hogy az áruház elosztó központja volt ama két banda egyikének, amelyek tiltott kábitószereket csempésznek piacra nálunk és Amerikában. A rendőrség föltevése szerint ezeknek a bünös szövetkezéseknek egyikét egy Soyoka nevü japán kereskedő vezeti, akinek neve azonban csak cégér ebben az ügyben, a müveleteket ismeretlen egyének intézik, akik jó társadalmi helyzetben vannak és kettőről közülök az a vélemény, hogy az Indiai Polgári Szervezetnek hivatalnokai. A második bandának, amely az elmult két esztendőben tekintélyes vagyont szerzett, nem ismerik ilyen jól az összetételét. A két szervezet mögött az ügynökök százai és egy kisebb hadseregre való kalandor müködik, hogy leplezze a bandák üzelmeit. Egy görögnek a letartóztatása Clevelandban, Ohió államban, és a fogoly vallomása, amelyet a szövetségi hatóságok előtt tett, rávezette a londoni rendőrséget az „üzlet” angliai ágának nyomára. A Moropoulos nevü görög állitása nyomán azt hiszik, hogy a második banda vezérei között szerepel egy angol orvos és a londoni City egyik vezető kereskedője is...”
- Ah!
Nem jajkiáltás volt ez, nem is sóhajtás, hanem mindakettőnek a keveréke. Elsa fölpillantott, - látta, hogy gyámjának a feje ráhanyatlott az asztalra. Fölugrott.
- Mi történt!? - kérdezte.
Tarn elintette onnan.
- Szerezzen egy kis pálinkát, - van a pohárszekrényben, a dolgozómban - dünnyögte, és Elsa besietett a zsufolt kis szobába. Aztán félig telt ivópohárral tért vissza, amelynek tartalmát Tarn egyetlen hajtásra kiitta.
Az élet szine lassan visszatért arcára, és megpróbált mosolyogni.
- Ön az oka - dörmögte, suta kedveskedéssel. - Magam-korabeli ember nem tesz házassági ajánlatot ilyen reggeli időben büntetlenül, - igaz? Kissé öreg vagyok már az udvarláshoz, ugy sejtem. Gondolja meg a dolgot, Elsa. Mindig jóbarátja voltam önnek.
- Óhajtja, hogy tovább olvassak?
Tarn egyetlen mozdulattal megállitotta.
- Kenderkóc az egész! Hirlapi kieszelés: ezek a legények mindig érdekességet hajszolnak. Abból élnek.
Nagyerőlködve fölkelt.
- Találkozunk az irodában - mondta. - Gondolja meg a dolgot, Elsa!
A dolgozószoba ajtaja becsapódott mögötte, - és Tarn még mindig bezárt szobájában volt, mikor a lány már egy keletnek gördülő autobuszra szállt, amely az Amery-cégnek csaknem a kapujáig vitte.

II. FEJEZET.
Az Amery-ház.
Az „Amery és Amery-ház” ma is ott áll, ahol azokban a napokban állt, amikor megalapitója a maga üzleti hadseregét csatába vitte, megvivni a nagy Londoni Égést, ugy, hogy amikor a tüzvész hamvaiba roskadt, a konok öreg ház egyedül emelte föl fejét a Wood Street fekete romjai között. Javitások történtek ugyan évek során, - a telhetetlen városi tanács kikényszeritett néhány szerkezeti változtatást, de kifelé az Amery-ház megmaradt olyannak, amilyen akkor volt, mikor a „Mayflower” hajó elindult a plymouthi kikötőből és csaknem elsüllyesztette a Pleasant Endeavourt, az Amery-testvérek első keletindiai ember-szállitmányát.
Az évszázadok sok változatát látták az Amery-ház szerencséjének. Egy este, a régensség idején, egyik Amery elkockázta az egész hajóállományt. Később egy másik Amery ugyanannyi érőt nyert teakereskedésen. De a keskeny-homlokzatu ház a maga egyenetlen padlóival, a maga sötét kis szobáival és zeg-zugaival, alacsony menyezeteivel és kigyózó lépcsőivel, ellenállt a muló időnek.
A vastag, zöld ablaktáblák fölött, amelyek beengedték a fényt, de eltorzitották a látást, a kopott fölirás: „Amery és Amery, hajózási és behozatali cég” ugyanazokkal a betükkel diszelgett, amelyeket egyik Amery választott azon a napon, amikor III. György megtért őseihez. A kis szobát, ahol Elsa Marlowe a legujabb tulajdonos magánlevelezését intézte, ez a cégvezető butorozta be ifjukorában, aki öreg korában az első rendőrt látta megjelenni London utcáin.
Elsa kopott iróasztala előtt ült egyik későtavaszi reggelen, mikor a napfény beömlött a szobába, és olyan idegennek látszott ebben a komor környezetben, akárcsak a kis bokréta gyöngyvirág, melyet olcsó üvegvázában odatett az irógép mellé.
Volt Párisban egy szobrász, aki karcsu párisi nők csinos kis szobrocskáival lett hires. Elsa bátran modellt ülhetett volna M. Milliérenek: karcsu, hosszulábu lány volt, hajlott állal, egyenes orral, tág kutató szemmel, aranyszőke hajhullámokkal, - mint az ő szobrai.
Olyan volt a megjelenése, hogy a bölcs és gyanakvó nőket arra kényszeritette, hogy kétszer is megnézzék. Arcának rózsás fehérsége azonban a lehető legtermészetesebb volt, szájának dus pirossága pedig éppolyan örökös, mint szemének mély szürkés-kékje.
Homloka megráncolódott, amint bőbeszédü társnőjét hallgatta. Mindig kényelmetlenül érezte magát, valahányszor Miss Dame a maga kedvenc beszédtárgyára tért, pedig a könyörtelen nő legtöbbször azt fejezte ki, amit ő maga is gondolt.
Elsa Marlowe nem tudta csak ugy hirtelenében elfogadni Miss Dame itéleteit egyebekben, mint a gyorsirás dolgában. Miss Dame fölfogását a világról ugyanis mindig nagyon megszinezte az a film, amelyet éppen az előző este látott. De mikor „Amery és Amery házáról” azt mondta, hogy az „alattomos”, és Paul Roy Ameryről azt, hogy „sötét alak”, Elsa maga is a „regényes” filmnek adott igazat.
- Nevethet a regényes filmeken, - mondta Miss Dame komolyan - de azokból eszméket kaphat az életről... alakokat, jellemeket, ért engem? Tapasztalatot jelentenek az olyan fiatal lánynak, mint én. Micsoda gazembereket láttam én!... Teremtőm! De soha nem láttam még olyat, mint az őrnagy. Sötét! Csak rá kell néznie, Miss Marlowe. És hogy az ön kedves, jó nagybátyja, a legfinomabb dzsentlmen, aki valaha e világon lélekzett - nem ismerek senkit, aki annyira hasonlitana Theodore Robertshez - miért engedi önt itt lenni, azt én föl nem tudom érni ésszel. Tudja, mire gondolok?
Miss Dame félelmetesen nézett rá nagy, karimátlan szemüvege alól, széles szája mulatságosan széthuzódott, apró gumó-orra pirosabb volt, mint valaha. Megtermett, gömbölyüvállu, suta teremtés volt. Keze-lába vastag, - lesimitott haja, amely sehogysem akart lesimitottan viselkedni, legyezőmódra csüngött le fejéről.
- Nem nevezném őt „sötét”-nek, - mondta Elsa elgondolkozva. - Az igaz, hogy nem kellemes ember. Nem hiszem, hogy fehér emberekkel szokott volna bánni...
- Ezt mondom én is - tört ki Miss Dame. - Négerekkel, feketékkel, hindukkal igen! Fogadnék, hogy halálra korbácsolja őket. Láttam én olyat is. Emlékszik „A mocsár szörnyé”-re? Anna Consuelo játszott benne. Ó, az igazán csodálatos volt! Az a szörnyeteg megfogta, megkötözte a lányt, és Frank - ez a vőlegénye volt, akit helytelenül itélt meg, mert meglátta, mikor a nővérét megcsókolta, akiről ő nem tudott, - egész éjjel nyargalt a sheriff emberével - az ut, ahogyan röpültek a dombokon végig, igazán csodálatos volt...
Elsa halk nevetése félbeszakitotta.
- Mindegy, azért mégis sötét ember, - mondta Miss Dame határozottan, - és sötét ez az épület is. Száz meg száz éves, - nincs itt egy sima padló, és nincs itt egy rendes ajtó. És nézze csak azokat a csipp-csupp ablakokat és azokat a gerendákat odafönn a mennyezeten. És nincs itt egy becsületes mosdó, és ez az épület itt áll a City szivében! Honnan jött az az ember, egyébként? Az öreg Mr. Amery sohasem emlitette, hogy neki unokaöccse van, és az ön drága nagybátyja annyira meglepődött a végrendelet fölolvasásán, hogy majdnem elesett. Ő maga mondta nekem.
E pillanatban a „drága nagybácsi” éppen olyan kellemetlen téma volt Elsa Marlowenak, mint a sötét Mr. Amery. Mindenki ugy tudta Mr. Amery alkalmazottjai közt, hogy Mr. Tarn és ő nagybácsi meg unokahug, és Elsa sohasem kisérelte meg kiigazitani ezt a téves fölfogást.
- Hozzá fogunk szokni - mondta Elsa félig sóhajtva. - Az uj emberek mindig furcsák először. Amellett ő még valószinüleg nem szokott hozzá az üzlethez. Hivatalnok volt Indiában. Tudom ezt - - -
Hirtelen megállt. Érezte, hogy majdnem tullépett az illendőség határán. Nem beszélhet azokról a titokzatos levelekről, amelyeket Paul Amery diktált, és amelyekben egész sorok voltak kulcs-szavakból.
- Mr. Tarn tud róla egyetmást - bólogatott Miss Dame élénken. - Tegnap órákig együtt voltak, - hallottam őket! Juj! Mekkora lármát csaptak!
Elsa meglepetve bámult rá.
- Civakodtak? - kérdezte hitetlenkedve.
- Civakodtak? - ismételte meg Miss Dame diadalmasan. - Még soha olyasmit nem hallott! Akkor történt, amikor ön villásreggelizni volt. Ha azt mondom: „órákig”, hát ugy értem, hogy husz percig. Soha életemben nem láttam még az ön drága nagybátyját annyira ingerültnek.
Elsa nem csodálkozott. Mostanában Mr. Maurice Tarn igen könnyen fölingerült. „Talán én vagyok az oka?” - gondolta magában huncutul. De civakodni!? Miért civakodnék Amery az ő vezérigazgatójával? Még alig ismerik egymást, hiszen csak egy hónapja annak, hogy Paul Amery elfoglalta az elnöki széket, nem is járatos még az üzletben, és aligha ismeri még annak a fogásait.
- Bizonyos ebben? - kérdezte.
Mielőtt Miss Dame felelhetett volna, megszólalt egy csengő. Elsa sietve fölkapta jegyzőkönyvét és ceruzáját, és bement az emberevő barlangjába.
Tetszetős szoba volt, halványkékre kárpitozva, ami előnyére vált a fényezett fekete famunkának. Egy régi kandalló fölött ünnepélyes arculatu óra ketyegett nyugodalmasan. Az ablakokon sötétkék bársonyfüggönyök. Nem volt az egész szobában egyéb derüs szin, mint a kandallószegély és a székek pirossága.
A férfi, aki ott ült a nagy iróasztalnál, egy levélre bámult, és, láthatóan megfeledkezve Elsa jelenlétéről, olvasta magában, - vékony ajka lassan mozgott, amint betüről betüre, mondatról mondatra magába szivta a tartalmát. Eltelt egy perc, aztán...
Paul Amery föltekintett, hideg arcán azzal a kifejezéssel, amely Elsát mindig szinte dühre ingerelte. Nem mintha Amery tudatosan sértő lett volna, - hiszen akkor Elsa haragja is megmagyarázható lett volna.
Valami guny kisértett az arcán. Szájszöglete lefelé görbült, felső ajka fölfelé huzódott, kék szemében volt valami hidegség, valami lekicsinylés. Mindez olyan kétségtelenül és mégis meghatározhatatlanul bántó volt.
Elsa azelőtt is észlelte ezt az arckifejezést, amely mindig valami ábrándozást, elmélyedést szakitott meg. És Paul Amery ébren-álmodozásai nem voltak kellemesek. Ez a halvány mosoly csak egy pillanatra torzitotta el vékony, sötét arcát. A másik pillanatban már összeszedte magát, csak fekete szemöldöke huzódott össze kemény, szinte embertelen vonással.
- Nos?
A hangja olyan volt, mint a gránit. Szempillantás alatt átsiklott az álmodozásból a valóságba, és szeme gyanakodva kémlelte a lányét. Lehetnek, akik csinosnak tartják, - gondolta Elsa, és eléggé nő volt ahhoz, hogy ezt az előnyt engedélyezze neki. India forró napja örökbarnára pörkölte az arcát, és volt benne valami a dzsungel fiatal vadjaiból, amelyekre ott vadászott. Elsa, valahányszor látta nesztelenül, szinte lopakodva átmenni a külső irodán, mindig a macskákra gondolt, - és Elsa utálta a macskákat.
- Nos?
Amery soha sem emelte a hangját, soha sem árulta el türelmetlenségét, de ez a „Nos?” mindig ugy érte Elsa arcát, mint a korbácsütés.
- Ön csöngetett értem és látni kivánta... Si-Fung és Lee fuvarleveleit, Mr. Amery - hebegte Elsa, és belülről megvetette önmagát alázatoskodásáért.
Amery szó nélkül kinyujtotta kezét és átvette az iratokat a lánytól. Némán átvizsgálta, aztán félretette őket.
- Miért fél tőlem?
A kérdés meglepte Elsát. Olyan váratlan kérdés volt, annyira nem lehetett rá felelni, hogy Elsa nem tudott egyebet tenni, csak állt és bámulta Ameryt, mignem annak parancsoló tekintete előtt szinte összetörpült.
- Nem félek öntől, Mr. Amery, - mondta, és igyekezett összeszedni a hangját. - Milyen furcsa ez a gondolat! Én... én nem félek senkitől.
Ezt már gőgösködve mondta.
Amery nem felelt, és hallgatása éppugy meghazudtolta a lányt, mintha beszélt volna.
- Egyébként, - folytatta Elsa halvány mosollyal - ez a titkárnő helyes viselkedése főnöke iránt. Illendő tisztelet...
Nem tudta befejezni, és ugy érezte, hogy tücsköt-bogarat beszél. Amery kinézett az ablakon, a Wood Street tompa napsütésébe. Ugy látszott, mintha minden figyelmét lekötné a szük utcát szegélyező teherkocsik sora, - a vörösképü rendőr, aki utat igyekszik teremteni a gőzhengernek, - a szemközt levő üzlet vászon-cégtáblája, - szóval minden érdekelné e világon, csak az a piros-fehér arcu, finom barnába játszó és engedetlen haju lány nem.
- Ön öt láb, három hüvelyk! - mondta, a lány felé fordulva. - Hatvanhárom hüvelyk! Jobbkezének kisujja csonka, - gyermekkorában törhette el. Állandóan olyasvalakinek a közelében él, aki süket: ettől van az, hogy a hangja kissé erős. Csakugyan, Mr. Maurice Tarn! Észrevettem, hogy nagyot hall.
Elsa fölsóhajtott.
- Itt hagyjam ezeket a fuvarleveleket? - kérdezte.
Amery már nem a lányt nézte. Az itatóson járt a szeme.
- Nem... beszélni akarok önnel. Irja ezt a levelet Feng Li Csinnek, Bubbling Well Road 796, Sangháj - „Teng csang-csin-ping-csang...” Bocsánat, de ön nem tud kinaiul, igaz?
Nem tréfált. Elsa látta, hogy elpirul arra a gondolatra: hátha a lány azt hiszi, hogy az ő rovására tréfál?
- Jobban olvas és beszél angolul, mint ön, vagy én, ami azt illeti - mondta Amery hirtelen. - Irja a következőket: „Megbizható emberre van szükségem a Nangpo-tartomány bekapcsolására. Ha találkozik a sun-yati Hosszu Karddal, mondja meg neki...
Elhallgatott és átadott a lánynak egy papirdarabot. Nagybetükkel, gondos irással tizenegy összefüggéstelen szó volt ráirva.
Amery, vékony kezével fekete bajuszkáját simogatva, nézte a lányt, aki az értelmetlen kulcs-szavakat betüzte. Elsa, mikor fölemelte fejét, elkapta Amery tekintetét, és kimelegedett tőle.
- Jó foglalkozás ez? - kérdezte Amery közömbös arccal. - Nincs tul sok munkája? A fizetéssel meg van elégedve?
Soha eddig Amery a legcsekélyebb érdeklődést sem tanusitotta Elsa Marlowe iránt. A lánynak eddig az volt az érzése, hogy Amery csak afféle kidobható butornak tekinti az üzletben.
- Igen, jó foglalkozás, - felelte sután, majd hozzátette (elég ostobán, mint magában megjegyezte): - Remélem, a munkám kielégitő?
Amery nem felelt, mire a lány a neveletlenséget is följegyezte Amery bünlajstromára.
- Ismerte nagybátyámat, Bertram Ameryt, nemde?
Még mindig nem nézett a lányra, hanem az utcát figyelte.
- Nagyon kevéssé - felelte a lány. - Életének utolsó hónapjaiban itt voltam. Naponkint csak néhány pillanatra jött be.
Amery bólintgatott.
- Az „öreg” vezette az üzletet, ugy-e?
- Az öreg?
Elsa összeráncolta szemöldökét, aztán észrevette, hogy a csipős megjegyzés Mr. Maurice Tarnra vonatkozott.
- Mindig Mr. Tarn segitette vezetni az üzletet - mondta Elsa kissé darabosan, bár igazán nem sértette, hogy Amery kicsinylően emlitette az ő távoli rokonát.
- Mr. Tarn segitette mindig vezetni az üzletet - ismételte Amery gépiesen, aztán hirtelen szemközt fordult a lánnyal:
- Köszönöm, elég lesz - mondta.
Elsa már az ajtónál volt, mikor Amery hangja megállitotta.
- Mennyit fizet önnek a Stanford-cég? - kérdezte.
Elsa megfordult, és elképpedve nézett rá.
- A Stanford-cég, Mr. Amery?
Amery fürkészően nézett az arcába.
- Sajnálom - mondta egyszerüen. - Látom, hogy nem ismeri azt a vállalkozó céget.
Azzal bólintott az ajtó felé, és Elsa csak az asztalánál eszmélt rá, hogy milyen udvariatlanul bocsátotta el.

III. FEJEZET.
Soyoka fenyegetése.
- Stanford-cég? Mit akart ezzel mondani? - tünődött Elsa. - Talán arra célzott, hogy én titokban más háznak is dolgozom?
Ha jobb viszonyban lett volna nagybátyjával, meg tudta volna oldani a rejtélyt. De e pillanatban viszonyuk, nem is kevéssé, meglazult.
Elsa éppen a levelet kopogta, mikor szobája ajtaja kinyilt és becsukódott. Fölpillantott, és a testes, lélektelen szemü embert látta, akit aznap különösképpen szeretett volna elkerülni.
Mr. Tarn egy ideig ott állt az ajtóban, csapzott szürke bajuszát huzogatva. Keskeny és unott szemét a lányon legeltette. Aztán lassan végigment a szobán és odaállt a lány elé. Szokatlanul termetes ember volt, és ahhoz képest, hogy nagy, virágzó cégnek volt a vezérigazgatója, szánalmasan öltözött. Kézelője rojtos, fekete nyakkendője kopottas.
- Hol van Amery? - kérdezte, leeresztve hangját.
- A szobájában van, Mr. Tarn.
- Hm! - mondta, borostás állát kapargatva. - Mondott valamit?
- Miről?
- Valamiről - mondta türelmetlenül.
Elsa a fejét rázta. Az járt az eszében, hogy elmondja neki Amery őrnagy kérdezősködését, de nem tudta rávenni magát arra, hogy az öregurral bizalmas legyen.
- Meggondolta azt a dolgot, amiről ma reggel beszéltem?
Lopva ránézett a lányra, és arcáról leolvasta a választ, mielőtt Elsa megszólalt volna.
- Nem, - a dolog nem érdemli meg, hogy gondolkozzam róla.
Mr. Tarn rápislantott, és az arca kinosan eltorzult.
- Nagyon öreg vagyok, gondolom. Én mindenbe beleegyezem, amit óhajt, csak... csak társaságot akarok. Utálom a magányt. Kell valaki, akivel beszélgethetek, - egy feleség. Valaki, akit ismerek és akiben megbizhatok. Egy és más dolgon tul kell adnia az eszemnek. Nem olyan dolgok, hogy egy asszony tovább adhatná - érti? Mindenbe beleegyezem... - hangsulyozta, és a lány megértette. Ez a „mindenbe beleegyezem” hazug igéret. Maurice Tarnnak több kell, mint bizalmas hallgató.
Elsa hosszan, türelmetlenül sóhajtott.
- Nem kell erre visszatérnünk, nemde? - kérdezte. - Szeretném, ha nem tenné, Mr. Tarn. Engem rettenetesen bosszant és ha igy folytatja, elviselhetetlenné teszi az életemet.
Mr. Tarn még mindig az állát vakargatta, és tekintete Paul Amery szobájának ajtaján tétovázott.
- Valami baj van?
Tarn idegesen rázta a fejét.
- Baj? Mi baj lenne?
Aggodalmaskodva nézett az ajtóra.
- Bemegyek hozzá.
A hangjában érződött valami elszántság, amely meglepte a lányt. Maurice Tarn jellemének ezt az oldalát még nem ismerte. Leginkább ugy ismerte őt, mint öntelt és minden képzelőtehetség nélkül való üzletembert. Ami még inkább a rovására iródott: zsugori házizsarnok volt és zúgivó. És most itt állt, mintegy istenitéletre készülve. Keze, amely bajszát huzogatta, remegett. Szemében félelem tükröződött.
- El kell mennem innen. - A hangja letompult. - Nem tudom, hova, de... de... valahova.
A kilincs megzörrent, és Mr. Tarn riadtan megfordult. Paul Amery az ajtóban állt, ajkán az a gyülöletes mosoly.
- Én... én beszélni akartam önnel, Amery őrnagy.
Paul Amery kissé szélesebbre nyitotta az ajtót, és vezérigazgatója bement. Amery betette mögötte az ajtót és lassan odament az asztalához. Nem ült le, hanem megállt, kezét a zsebébe sülyesztve, a fejét kissé előrehajtva. Hideg tekintete az öregembert fürkészte.
- Nos?
Az öregember ajka kétszer is megmozdult, aztán - félig álomszerü hangon - megszólalt.
- Ugy érzem, bocsánatot kell kérnem öntől azért... azért a jelenetért, amely tegnap történt, Amery őrnagy. Attól tartok, elvesztettem önuralmamat, de ön bizonyára megérti, hogy valaki, aki bizalmi állást töltött be az Amery-házban, aki tiszteletben állott, merem mondani, az ön nagybátyja előtt...
- Foglaljon helyet.
Az öregember gépiesen engedelmeskedett.
- Mr. Tarn, nekem uj dolog az üzlet. Át kellett jönnöm ide nyolc hónappal ezelőtt, amikor nagybátyám meghalt és vagyonát én örököltem. Voltak bizonyos dolgok, amelyeket nem értettem, amelyeket azonban most már megértek. Én ugy tekintettem az „Amery és Amery” céget, mint amely nélkülem is nagyon jól működhetik. Sohasem tekintettem az Amery-céget - ellenségnek, amellyel hadakoznom kell.
Maurice Tarn rábámészkodott.
- Hadakozni? Nem értem önt. Ellenség, Amery őrnagy? - kérdezte remegő hangon.
- Ki az a Stanford-cég?
A kérdés úgy csattant el, mint a pisztolylövés, és Mr. Tarn megvonaglott, de nem felelt.
- Van egy üzlet, amelynek a Threadneedle Streeten van az irodája - mondta Amery vontatottan. - Nem éppen virágzó üzlet, mert a Stanford-cégnek mindössze egy tágas szobája van és nem alkalmaz tisztviselőket. Minden munkát egy rejtelmes férfiu végez, aki olyankor megy be, amikor a többi irodák már zárva vannak és pontosan éjfél előtt távozik. Maga gépeli a leveleit, amelyekről nem vesz másolatot. Különös, és rosszhirü emberekkel vannak találkozói. És bár a Stanford-társaság neve nem jelenik meg az „Amery és Amery” könyveiben, semmi kétségem az iránt, hogy a mi valóban hirneves üzletünk - és itt megint legörbült az ajka, - amelyet évek munkája emelt, amely halott rokonaim becsületén és tisztességén nyugszik, egyszerüen spanyolfal, amely mögött bizonyos üzelmeket folytatnak.
- Amery őrnagy!
Egy másodpercig tartotta Maurice Tarn az erkölcsi fölháborodás pózát, aztán az őrnagy szúrós tekintete alatt összeroskadt.
- Ha ön igy gondolkozik, - dörmögte hadarva Maurice Tarn - akkor a legjobb dolog, amit tehetek, az, hogy kilépek. Hüségesen szolgáltam ezt a céget harmincöt esztendeig, de nem látom, hogy ön jól bánnék velem. Micsoda üzelmek? Ismerem a Stanford-céget:  éppen az eszemben járt. Tökéletesen megbizható cég...
Amery fölhuzott ajka, hidegen mosolygó szeme elnémitotta az öreget.
- A végén még tréfálni is akar, mi? Jó, hát legyen! Tarn, ön olyas-valamiben sántikál, amit nem helyeslek, és ez még nagyon szelid kijelentés tőlem. És én meg fogom önt gátolni, ha ez mindjárt annyit jelentene is, hogy megölöm! Megérti ezt? Ön tudja, ki vagyok, - és sokkal többet fog látni, mint amennyit tud! Ön az utamban van, Tarn. És én nem számitottam erre az akadályra itt...
Amery a padlóra mutatott, és Tarn megértette, hogy az Amery-házra céloz.
- Nyiltan föltárom ön előtt a dolgot - folytatta Amery. - Vagyonokat szerez és szerzett két banda, kábitószerek eladásából. Lehet, hogy ön hallott is valamit felőle a reggeli ujságból. Két banda! Nos, hát kettő számára nincs hely, - ez csak elég világos ön előtt?
Tarn arca hamuszürkére vált. Nem tudott beszélni. A másik férfi ott az iróasztalnál nem nézett rá, - tekintete az utcára szegeződött, mintha a Wood Street nyüzsgése-mozgása rendkivül érdekelné.
- Nincs hely kettőnek, még egynek is alig van - ismételte Amery. - A második banda legokosabban tenné, ha fölhagyna az üzlettel, amig jó dolga van. Nagy veszedelmekkel jár az ilyesmi, - Soyoka emberei nem türnek vetélytársakat. Ezt ugy mondom önnek, mint jóbarát.
Tarn megnedvesitette száraz ajkát, de nem felelt.
- A lány nincs benne? - csapott le rá az őrnagy hirtelen.
- Nincs.
Az öregember elkövette ezzel a részleges beismerés hibáját.
- Ön... Soyoka! - lihegte aztán. - Teremtőm! Álmodni sem mertem volna!... Tudtam, hogy Indiától és a Kelettől kezdve dolgoznak mindenütt... de arra soha nem számitottam...
Hangja értelmetlen dünnyögéssé zavarodott.
Amery nem válaszolt neki. Egyetlen fejmozdulattal elbocsátotta. Elsa látta, hogy Tarn ugy támolyog át az irodán, mint az alvajáró, és azon tünődött, hogy mitől lehet olyan fehér az arca, mitől remeg a keze?
Amery, egyedül maradván, lassan az asztalához ment és leült, állát a kezébe fogva. Szemközt vele arckép függött, régimódi aranyozott keretben, - idősebb férfit ábrázolt, hosszu, hullámos parókában. Egyszerü barna kabátja volt, telt álla alatt csipkegallér bodorodott. Kezében a világ félig kigöngyölt térképe.
Az Ameryek őse!
Az utolsó sarjadék belenézett ősének kemény, szürke szemébe, és bólintott.
- Kiváló előd, - mondta gunyos komolysággal - az Ameryek bukott háza üdvözöl!

IV. FEJEZET.
Dr. Ralph Hallam.
Az Amery-háznak szokása volt, szokása már ősi idők óta, hogy a személyzetnek egy órát és huszonöt percet engedélyezett villásreggelire. Senkisem tudta, miért ez a külön huszonöt percnyi ráadás. Hagyománya volt a háznak, és ezért a hagyományért különösképpen hálás volt aznap Elsa Marlowe, mert elhatározta, hogy kikéri a tanácsát az egyetlen embernek e világon, aki segithet neki problémája megoldásában.
Mikor az óra egyet ütött, Elsa már kivül volt az irodán és Cheapside felé sietett. Bérautó volt ott bőségesen, és tizenöt perc mulva már kiszállt a Half Moon Street egyik kis házának kapujánál. Éppen, hogy kifizette a vezetőt, mikor a kapu már ki is nyilt, és a csinosarcu, harmincesztendős férfi már a gyalogjáró közepén volt, hogy üdvözölje a lányt.
- Ez aztán valóságos csoda! Talán összeomlott az Ameryek nemes háza?
Elsa bement a házba és addig nem válaszolt, amig a nyugodalmas kis ebédlőbe nem értek.
- Minden összeomlott, Ralph... Nem, kedvesem, ugysem tudnék enni. Folytassa csak az evést, én meg majd beszélek.
- Én már elköltöttem a villásreggelimet... Hozzon valamit Miss Marlowe számára! - rendelkezett Dr. Ralp Hallam, és mikor az inasa kiment, aggodalmasan megkérdezte:
- Mi a baj?
Elsa ismerte Ralphot már abban az időben, amikor ő még csak csitri iskoláslány volt. Barátja volt „nagybátyjá”-nak, gyakran látogatott el hozzájuk Bayswaterbe, s igy valósággal együtt nőttek föl. Ralph tulajdon vallomása szerint olyan gyönge orvos volt, hogy soha nem folytatta gyakorlatát attól a naptól kezdve, amikor elhagyta a kórházat. Ügyes üzletember lévén, csekély anyai örökségét olyan szerencsésen forgatta, hogy bátran elengedhette azt a kétes jövedelmet, amelyhez az orvosi gyakorlat juttatta volna.
Jól fésült, tiszta nézésü férfi volt, alig valamivel mult el harmincesztendős. Gyermekes, simára beretvált arca és törhetetlen jókedve miatt olyan fiatalnak látszott, mintha nemrég lépett volna a huszas esztendőkbe.
- Csak nincs rosszul? - kérdezte, és mikor Elsa mosolyogva a fejét rázta, Ralph megkönnyebbülve lélekzett föl. - Hála Istennek! Mert kénytelen lettem volna igazi orvost hivatni.
Közben, amig beszélt, a maga gyámoltalan módján a lány kabátjával, keztyüjével, kézitáskájával foglalatoskodott.
- Tudja ön, hogy Mr. Tarn valójában nem a nagybátyám?
- Ejha!
Ralph rábámészkodott.
- Igen... igen... unokabátyja, vagy micsodája, ugy-e? Furcsa vén ördög, nem unja már?
- Ralph, az öreg feleségül akar venni! - mondta Elsa tragikus arccal.
Ralph éppen a borospoharát vette föl az ebédlőszekrényről és az asztalra akarta tenni, mikor Elsa ezt mondta. A pohár kicsúszott a kezéből és ezer darabra törött. Elsa ránézett, és látta, hogy az arca hirtelen elfehéredett.
- Ügyetlen bolond vagyok! - mondta Ralph. A hangja nagyon komoly volt. - Mondja ezt mégegyszer. Feleségül akarja venni ez a... ez a...?
Elsa bólintott.
- Ugy van! Hát nem hihetetlen ez a szörnyüség? Ó, Ralph, én nagyon el vagyok keseredve. Az elmult héten valami furcsa dolog történt vele. Összetüzött Mr. Ameryvel...
- Lassan, lassan, lányom. Üljön le. Most mondjon el mindent róla. Összetüzött Ameryvel... az az indiai ember?
Elsa elmondta olyan összefüggően, ahogyan tudta, a reggeli jelenetet. Ralph Hallam füttyentett egyet.
- A vén betyár! - mondta szeliden. - De mi ötlött az eszébe? Honnan ez a hirtelen nősülhetnékje? Soha nem gondoltam volna róla, hogy nősülő férfiu. És Elgin Crescentben lenni a ház urnőjének: nem a legkellemesebb kilátás...
- Utazni készül - szakitotta félbe Elsa. - Ezért akar ilyen hirtelen nősülni, - ó, de ezt nem kellett volna elmondanom önnek!
Későn jutott eszébe gyámjának meghagyása. De ha Ralph Hallam meglepődött is, nem árulta el magát.
- Nem fog hozzámenni az öreghez, nyilván. Az ilyen December Apó nem illik az Ön Májusához, Elsa.
A lány ugy érezte, hogy Ralph mondani akart valamit, de félbeszakitotta önmagát. Egy pillanatra megriadt, hogy ez a nap még egy második házassági ajánlattal lepi meg, mert Ralph kifejező tekintetében beszédes láng gyuladt. És ő szerette Ralph Hallamot... de nem ilyen értelemben. Olyan jó, olyan gyöngéd ember volt, olyan jó pajtás, és mind ennek vége, ha a rettegett nyilatkozatot megteszi. Nagy megkönnyebbülésére Ralph most Ameryről kezdett beszélni.
- Miféle ember az az indiai? - kérdezte. - Nem a Polgári Szervezetnél szolgált?
Elsa a fejét rázta.
- Nagyon keveset tudok róla - mondta. - Egyikünk sem ismeri. Évekig volt Indiában. Azt mondják, hogy nem is angol... az Ameryek amerikai ágából való, és az öreg Mr. Amery szerezte az állását Indiában. Olyan különös ember!
Ralph Hallam mosolygott.
- Bolond nyilván... a legtöbb ilyen indiai ember eszelős lesz. A nap teszi...
Elsa a fejét rázta.
- Nem, nem bolond. A viselkedése rettenetes... egészen a gorombaságig darabos. És mégis, Ralph, van valami furcsa lenyügöző hatalom abban az emberben. Magam is eltünődöm néha, hogy milyen lehetett az élete, mik a szórakozásai, - valami rejtelmesség veszi körül. Nem mondhatom el önnek, mi minden történik az irodában, - és nem volna becsületes dolog - de a levelezése olyan szokatlan. És az az ember delejes. Mikor rám néz, néha ugy érzem, hogy... hogy nem vagyok ura magamnak. Ez ijesztően hangzik, ugy-e?
- Minden esetre - mosolygott Ralph zavarodottan. - Talán hipnotizálja?
- I... igen - tétovázott Elsa. - Talán ez az. Valami szép, sima állatra emlékeztet, pedig amellett nem is szép! A szeme néha olyan kegyetlen, hogy megborzadok, néha meg olyan komor, hogy sirni tudnék, - és legtöbbször olyan gyülöletesen viselkedik, hogy utálom.
Maga is csöndesen nevetett következetlenségén.
- Jessie Dame ugy hivja őt: „A sötét ember” és talán igaza is van. Néha ugy érzem, mikor a közelében vagyok, hogy valami rettenetes bünnek a terhe nyomja a lelkét. Olyan gyanakodó, olyan szörnyüségesen hitetlen. Mikor kérdez valamit, az ember ugy érzi, el van rá készülve, hogy hazugság lesz a felelet. Mindig érezni, hogy szakadatlanul kémleli az embert. Mindenben igy van. Cipőjén vastag gummitalpat visel, és olyan lopva jár, hogy az embert megdühiti. Mr. Tarn gyülöli őt.
- Rendkivül kellemetlen lehet egyénileg, - mondta Ralph vihogva - de érdekes. Utána ne veszitse fiatal szivét. Ami Tarnt illeti, azt gondolom: jó is lenne, ha egy időre félrevonulna. Ön még soha nem találkozott a sógornőmmel?
- Nem is tudtam, hogy sógornője van - mondta Elsa és mosolygott.
- Meg fogja szeretni - mondta Ralph egyszerüen. - Meghivatom hozzá néhány napra.
Az inas bejött a tálcával, és amig ujra egyedül nem maradtak, egyikük sem beszélt. Elsa befejezte villásreggelijét és fölállt, hogy távozzék. Abban a pillanatban kis bérautó állt meg a kapu előtt, és a gép hangja az utcára terelte Ralph figyelmét.
- Várjon.
Elsa követte Ralph tekintetét, de a szobának abból a sarkából, ahol állt, nem láthatott ki a férfiura, aki kifizette a gépvezetőt.
- Ki az? - kérdezte.
- A csodálatra méltó Tarn - mondta Ralph. - Nem hiszem, hogy jó lenne, ha meglátná önt itt. Menjen be a könyvtárba... tudja az utat. Mihelyt bevezettem Tarnt az ebédlőbe, kisurranhat. Lesz rá gondom, hogy meg ne lássa.
A kapu csengője megszólalt, Elsa besurrant a kis könyvtár-szobába, és már hallotta is Maurice Tarn mély hangját a folyosó felől. Várt egy pillanatig, aztán lábujjhegyen végigsietett a folyosón, kinyitotta a kaput és kilépett az utcára.
Tarn, akinek meg voltak feszülve az idegei, meghallotta a kapu csukódását és gyanakodva nézett körül.
- Mi volt ez?
- Az inasom ment ki - mondta Ralph hidegen. - Mi a baj, Mr. Tarn?
Az öregember egy ideig nem felelt, aztán nagy nyögéssel belevetette magát a karos-székbe és kezével eltakarta az arcát.
- Ekkora baj van? - bólintott Ralph.
- Mindent tud - mondta Tarn tompa hangon.
- Kicsoda? Az indiai dzsentlmen? És mit tud?
- Mindent. Hallam, az az ember Soyoka!
Hallamnek leesett az álla.
- Megőrült ön?... Soyoka?
- Vagy Soyoka, vagy valami főembere a bandának. Miért ne lehetne? Az Amery-ház haszna nem több nyolcezernél egy évben. Tudjuk, hogy milyen haszonnal dolgozik Soyoka, - milliókat keres, amig mi ezreket. Az őrnagy Indiában élt, nem is számitva arra, hogy az öreg Amery őrá hagyja ezt az üzletet. Mindig tudtuk, hogy az indiai hivatalnokok kéz-kezet-mos voltak Soyoka bandájával. Másképp hogyan tudta volna, hogy mit nézzen meg a konszignációs könyveinkben? Az első dolga az volt, hogy rátette az ujját arra a divatáru-tételre, amely Steintől érkezett Leipzigből és részletek iránt érdeklődött. Azt mondta, hogy menjek el, hát el is megyek. Hallam, Soyokával harcolni kész halál! Soyokáék nem riadnak vissza semmitől. Én nem birom ezt tovább, Hallam. Tulságosan öreg vagyok én már az ilyenfajta üzlethez.
- De ahhoz nem tulságosan öreg, hogy megnősüljön, azt beszélték nekem.
Tarn fölriadt.
- Hogy érti?
- Ugy, ahogyan mondom. Ugy értem, hogy meg akar lépni egy hölggyel, akinek a nevét ne emlitsük.
Maurice Tarn a vállát vonogatta.
- Tudom is én, mit akarok tenni. Bennem van a rémület.
- Azt meghiszem - mondta Ralph Hallam. A hangjában nem volt semmi kellemes. Arca megmerevedett, alsó ajka vészjóslóan remegett. - És ha kedve tartja, hogy meglépjen, hát menjen. Van pénze elég, hogy rendbeszedhesse az idegeit. Délamerikába megy, igaz? Én legalább ugy gondoltam. Menjen és járjon jószerencsével! Ön elvesztette a nyugalmát, és ami engem illet: ön értéktelenné vált. Sőt rosszabb annál is, - veszedelemmé vált számomra. Hamarosan megosztozunk, aztán ön mehet akár az ördögbe is, ha ugy tetszik.
Lassan odament a megtört emberhez és lenézett rá.
- De egyedül megy. Nekem társ kell.
- Elsa? - hebegte a másik.
- Elsa - felelte Ralph Hallam. - Vele majd tudok beszélni a magam módján. Nem lesz nehéz dolog. Nekem szükségem van a lányra, Maurice. Imádni való szép teremtés! Nem csodálom, hogy ön is szeretné. Isteni ez a nő! De nekem is kell. Abban a törékeny nőben egy egész világa van a boldogságnak, Maurice!
- De... de... - Tarn rémülettől dermedten nézett rá. Agyának valamelyik sejtje, amelyben valamikor a tisztesség lakozott, hatalmasan dolgozott. - De ön nem teheti ezt, Ralph! Ön nős ember, - tudom, hogy nős. Ön nem veheti feleségül Elsát!
- Nem beszéltem házasságról - mondta Ralph Hallam konokul. - Az ég szerelmére, ne legyen egyszerre olyan tisztességes!

V. FEJEZET.
Egy idegen férfiu.
Az irodába visszatérőben Elsa nyugodtabb lelkiállapotban volt és világosan tudott gondolkodni. Nem mondott el Ralphnak mindent: Ralph nem tudott (igy gondolta Elsa) az ő éjszakai megpróbáltatásairól, mikor Maurice Tarn, - dolgozóasztalára rakva a kiüritett palackokat - addig beszélt, beszélt, amig Elsa feje elkábult belé. Eddig ugy gondolta, hogy a házasságra, annak előnyeire és kárpótlásaira tett célzásai csak szószátyárkodásának voltak az erőlködései. Most már megértette. Kótyagos és ijedt fejjel igyekezett őt előkésziteni szörnyüséges ajánlatára. Valami baj volt vele, - valami nagy baj. A régi időkben nem ivott ilyen erősen. Elsa mély sóhajtást nyomott el, mikor a bérautó befordult a Wood Streetre, és kopogott az ablakon, hogy megállitsa a gépet, mielőtt az Amery-ház kapuja elé érne.
Félkettő volt, mikor fölsurrant a szük lépcsőn, azon reménykedve, hogy kellemetlen főnöke még nem csöngetett érte. Mikor benyitott szobájába, egy férfit látott ülni az ablak mellett. Meleg idő volt, az idegen mégis felöltőt viselt, amelynek gallérjára ráomlott fekete haja. Háttal ült Elsa felé, - ugy látszott, egészen belemerül a lenn nyüzsgő utcai élet szemléletébe. Csak a becsukódó ajtó csattanására fordult meg hirtelen.
Fölállt.
Elsa egy pillanatra nyitott szájjal bámult rá. Az idegen - kinai volt!
A legdivatosabb módon volt öltözve. Darázsdereku, remekbe szabott felöltő volt rajta. Csikos szürke nadrágja keményen fölhajtva. Ragyogó cipője fölött fehér bokavédő. Divatos nyakkendője, vadonatuj keztyüje, - mindez csupa Európa. De az arca! A pillátlan szemhéjjak mögött ülő két titokzatos fekete szem, a gyürött pergamenhez hasonlatos sárga arc, a vértelen ajkak, az előreugró áll... soha még Elsa ilyen ijesztő embert nem látott. Az idegen, mintha csak olvasta volna a lány gondolatait, tökéletes angolsággal megszólalt:
- Szép az, aki szépet cselekszik... Feng-Ho, a tudományok borostyánosa... névjegyem!
Könnyed meghajlással átnyujtott a lánynak egy téglányalaku névjegyet. Elsa gépiesen átvette.
Abban a pillanatban különös, kedves hangra lett figyelmes. Gyönyörü madárdal volt. Az egyik fogason tökéletes müvészettel készült kalitka állt. Sárga drótból és szines üvegekből ritka szépségü palotája volt a kis énekesnek. A kalitka rudján citromsárga kanári állt és teletorokkal énekelt.
- Milyen csodálatos! - lelkendezett Elsa. - Honnan került ide?
Feng Ho vigyorgott.
- Én hoztam. Pi mindig elkisér engem. Az utcán sok ember megfordul utánam, mert föltünőnek tartja, hogy egy kinai dzsentlmen, a tudományok férfia, közönséges kalitkát hurcol magával. De Pinek levegő kell. Nem jó az ilyen kis madárnak, ha mindig szobában tartják. Pi, méltatlan és rut kis varju, zengd el ostoba énekedet a szépséges hölgynek!
A madár egy pillanatra elhallgatott, de most ujra elkezdte ontani a dallamok zuhatagát, amely aranyos hangokkal töltötte meg a szürke szobát.
- Csodálatos kis madár! - mondta Elsa, és a madárról a gazdájára pillantott.
A kinai kifürkészhetetlen szeme őt figyelte.
- Attól tartok, hogy megijesztettem önt - mondta Feng Ho a maga furcsa, édeskés módján. - Ön bizonyára nem szokott ahhoz, hogy kinaiakkal találkozzék, Miss Marlowe.
Elsa meghökkent. Honnan tudja ez a furcsa istenteremtése az ő nevét?
- Ön... ön Amery őrnaggyal óhajt beszélni? - kérdezte, a rendes kerékvágásba térve.
- Már beszéltem vele. Arra kért, várjak még egy kevéssé és mutatkozzam be önnek, ha megjön. Attól tartok, gyakori látogató leszek.
Elsa mosolyt kényszeritett az arcára.
- Nem kell megijednie ettől, Mr....
Vajjon hogyan is szólitsa? Mr. Fengnek, vagy Mr. Honak? A kinai nyilván megint elolvasta a gondolatait.
- Feng Ho összetett név, - mondta - és a Mr. fölösleges, ha csak ön kényelmesebbnek nem érzi ennek az előnévnek a használatát.
Beszéd közben tetszelegve nézett vadonatuj keztyüjére. Aztán hozzátette:
- Amery őrnagy éppen most jött be.
- Nem hallottam - mondta a leány.
Feng Ho gyorsan bólintott.
- Igen, most megy keresztül a szobán, - most megállt a kandallónál.
Fölemelte a fejét, ugy hallgatózott.
- Most az asztalánál van... fölvett egy papirost. Nem hallotta a neszét?
Elsa gyanakodva nézett rá. Vajjon ez a szánalmas ember, aki olyan hamar bizalmas lett vele, tréfát üz belőle?
- Mindent hallok - mondta a kinai. - Most leült a székébe, megreccsent alatta.
Elsa odament az őrnagy ajtajához, és benyitott. Amery ott ült az asztalánál, - keze éppen a csengőn volt, amely éppen akkor szólalt meg, mikor Elsa benézett.
- Jöjjön be - mondta Amery nyersen. - Találkozott Feng Hoval?
Amery látta, hogy Elsa elpirul, - és ajka arra az ő gyülöletes mosolyára görbült.
- Bizonyára bemutatta önnek, milyen mesterien hall? Ez az egyik hiusága neki.
Ránézett a kinaira. Feng Ho akkora vigyorgásra huzta szájának óriási üregét, hogy egyik fülétől a másikig ért.
- Csukja be az ajtót, kérem - mondta Amery. Elsa, amint szófogadóan kicsukta a kinait, értelmetlen szavakat hallott az ajkáról, és látta, amint Feng Ho a kabátja két ujjába dugja két kezét és meghajtja magát.
- Még sok mindent fog látni Feng Ho-tól. Másrészt sok mindent nem fog látni. Irja ezt a levelet.
Teljes negyedóra hosszat repültek Elsa ujjai a jegyzőkönyv fölött, mert Amery diktálás közben olyan gyorsan beszélt, hogy ahhoz minden ügyességét össze kellett szednie. Szavai ugy pattogtak, mint a géppuska, mondatai is olyan szaggatottak voltak. Elsa föltekintett, várván elbocsátását, és látta, hogy Amery meg őrá tekint.
- Feng Ho kinai - mondta teljesen fölöslegesen, és mikor látta Elsa mosolyát, sértődött tekintettel folytatta. - Nagyon sokan összetévesztik Kinát egy szomszéd állammal.
Hallgatott aztán vontatottan folytatta:
- Soyoka, másfelől, japán. És Soyoka igen jó fizető.
A név ismerősen hangzott a lánynak, de abban a pillanatban nem jutott eszébe: hol látta vagy hallotta.
- Igen kitünő fizető - folytatta. - Azt hiszem, ön jobban járna, ha őt szolgálná, nem ezt a műkedvelő társaságot. Soyoka jól fizet.
Nem vette le szemét a lányról, és látta, hogy a lány elcsodálkozik.
- Azt kivánja, hogy elhagyjam önt... az Amery-házat? - kérdezte Elsa. - Ki az a Soyoka? Ugy rémlik, hallottam már ezt a nevet.
- Soyoka egy japán... dzsentlmen, - mondta Amery, és a hangjában volt valami negédeskedés, - Még pedig igen hatalmas japán dzsentlmen, és igen gazdag japán dzsentlmen. Nincsen semmi - itt megállt - semmi folt Soyokán. És barátai mindig elfogadják azoknak a szolgálatait, akik segitségére vannak. Soyokának nem lenne kifogása az ellen, hogy alkalmazzanak valakit, aki az ő vetélytársainál dolgozott, - sőt örömmel üdvözölné az ilyen alkalmat. És, ahogy mondtam, kitünően fizet.
Elsa a fejét rázta.
- Ön egészen megzavar engem, Amery őrnagy. Én valóban nem tudom, ki az a Soyoka, és kisebb gondom is nagyobb annál, hogy szolgálatot vállaljak ilyen... keleti népeknél.
Amery nem felelt. Aztán váratlanul igy szólt:
- Feng Hoban megbizhat. A Keletnek minden erénye megvan benne, büne egyik sem. A legtöbb kinai barátságos lélek és szenvedélyesen szereti az éneklő madarakat. Ha Feng Ho valamikor is bejön ebbe az irodába... meg fogja szeretni Feng Hot. Sokkal több ő, mint aminek látszik. Egy folyami kalóz meggyilkolta az édesapját, - folytatta Amery a maga következetlen modorában. - Feng Ho utána ment a Ningpo hegyei közé és hét kalóznak a fejét hozta el onnan egy Gladstone-bőröndben. Furcsa fickó.
Elsának elállt a lélekzete az iszonyattól és a csodálkozástól.
- Ez... ez a kis ember? - kérdezte hitetlenkedve. - Milyen borzalmas dolog!
- Sokkal borzalmasabb, ha az ember apjának elvágják a torkát - mondta a különös ember hidegen, aztán megint elkalandozott:
- Feng Ho halált jelent Soyoka vetélytársainak, ezt ne felejtse el.
- Ki az a Soyoka? - kérdezte Elsa, kissé ingerülten. - Ön már háromszor is utalt rá, Amery őrnagy, és én lágyeszü lehetek, de igazán nem tudom, mire értsem.
Amery nem felelt. Ez volt a legőrjitőbb és legbántóbb fogása.
- Mivel tölti a vasárnapjait? - kérdezte Amery hirtelen.
Elsa felelet helyett fölállt és összeszedte a jegyzeteit.
- Önnek szüksége van ezekre a levelekre még az esti posta előtt, Amery őrnagy - mondta.
- Még nem felelt a kérdésemre.
- Nem gondolom, hogy ez olyan tárgy volna, amely önre tartoznék - mondta Elsa bizonyos fennsőbbséggel, amelyet maga is képtelennek érzett.
Amery gyors dobolásba kezdett irómappáján.
- Alkalmazottaim magánélete nagyon is érdekel engem - mondta. - De lehet, hogy ebben az országban nem szokás közelebbről érdeklődni egymás iránt. Engem azonban meglepett, hogy az önök villája meglehetős magánosan áll és nagyon közel van a folyóhoz. Szobájának ablakán rácsnak kellene lenni. Meglehetősen közel van a földhöz, akármelyik ügyes ember felkapaszkodhatik az oszlopsorra, és ott teremhet a szobájában, mielőtt ön még annyit mondhatna: „kés”.
Elsa hirtelen leült. Honnan ismeri ez az ember Maurice Tarn kis hétvégi pihenő villáját a Temze felső folyásánál? Pedig lám, nemcsak ismeri, hanem olyan gondosan meg is vizsgálta, hogy még az ő szobájának a fekvését is tudja, ahol hétvégi kirándulásai alkalmával aludni szokott. Még az ablaka magasságát is kiszámitotta. Hihetetlen.
- Valóban nem értem önt, Amery őrnagy. Valami lappang ezek mögött a kérdései mögött, és őszintén megvallva, én nem igen értek a... a... dolgokhoz.
Elsa utálta önmagát az ilyen kudarcok miatt. A mondatai mindig sután végződtek, mikor ezzel az emberrel beszélt. És ekkor, nagy csodálkozására, Amery elnevette magát. Soha nem látta még nevetni, és lenyügözötten bámulta. Amerynek egész arckifejezése elváltozott, - egy másodpercre ember lett. De olyan hirtelen, amilyen hirtelen kezdte, meg is állitotta a nevetését, és arcára megint komor lélektelenség fagyott.
- Kérje el Feng Hotól egyik kanáriját, van neki sok. De ha meg nem igéri, hogy a kis madarat minden este elviszi sétálni, mint az angol a kutyáját, nem ad egyet sem. Köszönöm, elég lesz.
Elsa kiment a szobából. Arca piros volt, a gondolatai kuszáltak. Harag és jókedv között himbálózott. Feng Ho elment, Elsa azt kivánta, bár ott hagyta volna a kanárit. Jó lett volna ellenméregnek a sötét emberrel szemben.

VI. FEJEZET.
Mrs. Hallam szempontjai.
Azok közül, akik Mrs. Trene Hallam költségesen butorozott lakását látogatták a Herbert Mansions-ban, csak kevesen hozták a hölgy nevét összefüggésbe a Half Moon Streeten lakó gazdag fiatal orvoséval. Akik pedig véletlenül ismeretségben voltak mindakettőjükkel, egyetlen pillanatra sem álmodtak affelől, hogy ez a csinos, aranyhaju, kékszemü és erélyes ajku asszony bármiképpen is hozzátartozója lenne a népszerü és kellemes férfiunak.
Bizonyos szempontok miatt Mrs. Hallam férjétől különváltan élt és nem tartotta vele a rokonságot. Pekingi kutyákat nevelt, tagja volt két bridge-klubnak, és látszólag anyagi függetlenségben élő hölgy volt. Nem volt valószinü, hogy Dr. Hallamot bárki is összefüggésbe hozza vele, hiszen a hölgy a nép lányai közül való volt, akinek nevelésbeli és izlésbeli hiányosságai gyakran nagyon is kinos módon jelentkeztek.
Azért ment feleségül Ralph Hallamhoz, hogy elszabadulhasson abból a szegényes villából, ahol édesanyjával lakott abban az időben, amikor Ralph még egyetemi hallgató volt. Házasságuk nem volt boldog. Egyéb hibái mellett Louise Hallamnak kissé téves fogalmai voltak a legelemibb tisztességről. Megrögzött tolvaj volt, és ezt a szokását megváltozott helyzetében sem tudta elhagyni. Ralph Hallamnak sulyos összegeket kellett kifizetnie, hogy a botrányt elkerülje. A kleptomániás nő egyszer már alig tudott megmenekülni a letartóztatástól. Ettől az esettől kezdve különváltan éltek, - és Louise, bizonyos „szempontjai” miatt, hajlandó lett volna ebben az állapotban megmaradni holta napjáig.
Ralph a legritkább látogató volt a Herbert Mansions falai között, és a meglepetés, amelyet Mrs. Hallam mutatott, mikor Ralph megjelent a társalgóban, ahol a nő éppen egy csésze kávé mellett, cigaretta a szájában, pihent, nem volt egészen tettetett.
- Isten hozta, idegenem! - kiáltotta jókedvüen. - Ez aztán beteg szemnek való látvány. Mi ujság?
Ralph kinosan nézett rá.
- Szeretném, ha már lemondana erről a paraszti modoráról - mondta komoran.
A nő minden harag nélkül, kiváncsian szemügyre vette. Alacsony származásának emlegetése már évek óta nem bosszantotta.
- Mit akar? - kérdezte kurtán. - Elválni?
Ralph cigarettát vett elő és rágyujtott, mielőtt felelt.
- Nem. Hála Istennek, ebből az őrületből kigyógyultam! Ha elgondolom, milyen bolondot tettem volna, ha akkor megnősültem volna, amikor öntől el akartam válni, egyenesen hálás vagyok önnek. Ön az én biztonságom, Lou. Soha ne váljon el tőlem!
- Önnek sem sürgős, - mondta a nő helyeslően - nekem sem. Ha ujból férjhez akarnék menni, akkor más volna a helyzet, de nem akarok. Egy házasság éppen elég csekélységemnek! Ralph, mivel foglalkozik mostanában?
- Hogy érti, hogy mivel foglalkozom? - kérdezte Ralph.
- Ön pénzt keres. Nem panaszolom ezt, de ön hatalmas összegeket keres, és én el nem tudom gondolni: mivel? Fölemelte a tartásdijamat, a jó ég áldja meg érte! És mikor arra kértem, hogy vegye meg nekem azt a kis házat ott vidéken, szó nélkül megvette. Már pedig mindezt nem a mama pénzéből teszi. Hát honnan a patikaszer?
Ralph meghökkent és gyanakodva nézett feleségére.
- Szeretném tudni, hogy érti ezt? - kérdezte.
Mrs. Hallam nevetett és ülőhelyzetbe szedelőzködött.
- Kezd érzékeny lenni, Ralph! Én egyszerüen ugy értettem: honnan szerzi a pénzt? Nem tudom elképzelni önről, hogy betörést követ el, bár mindig tudtam, hogy nincs az a szélhámosság, amelyet el ne követne. Nagyon biztonságos szédelgés lehet, mert ön egyetlen nappal sem látszik öregebbnek, mint amilyen akkor volt, amikor elhagytam boldog otthonomat a házasságunk kedvéért. Már pedig a gond öregit.
- Sohse törődjön vele, hogyan szerzem a pénzemet - mondta Ralph kurtán. - Ellenben ön megtehetne valamit, amivel önmagának keresne. Ugyancsak kellemetessé tettem az ön számára az életet, igaz, Lou?
A nő a vállát vonogatta. Szája egyetlen piros vonal lett.
- Nekem gyanus, ha ön azzal kezdi, hogy mi mindent tett meg értem - mondta őszintén. - Ugyanakkor elismerem, hogy ön sohasem zsugoriskodott velem szemben. Nos, hát már most miféle horog van e mögött a csalétek mögött?
- Gyanakvó nő maga! - mondta Ralph. - Nekem mindössze információra van szükségem öntől.
Néhány évvel ezelőtt világot akart látni, és én Indiába küldtem.
Mrs. Hallam bólintott és figyelt.
- Nos?
- Volt alkalma a legjobb társasággal találkozni Indiában, és ugy tudom, élt is ezzel az alkalommal. Több ékszerrel tért vissza, mint amennyivel kiment - szép gyémánt napkorong volt az egyik.
A nő elkapta tekintetét Ralphról. A férfi folytatta:
- Egy rádsa adta önnek, - ön egy éve volt ott. Találkozott valamikor Paul Amery őrnaggyal?
Mrs. Hallam összehuzta a szemöldökét.
- Amery? Igen, ugy gondolom: találkoztam vele. Egyike azoknak a zárkózott embereknek, akik soha nem beszélnek, és akikről azt hisszük, hogy tömérdeket gondolkozhatnak, mignem jobban megismerjük őket, és akkor kiderül, hogy a bankszámlájukról gondolkoztak. Paul Amery? Hogyne emlékezném rá. Igen kedves volt hozzám, most már jut eszembe. A politikai szolgálathoz van beosztva, ugy-e?
- Ezt nem tudom, - felelte Ralph - de ha „igen kedves” volt önhöz, és ön barátságos viszonyban van vele, szeretném hasznát látni az ismeretségüknek.
- Londonban van?
Ralph bólintott.
- Mit kiván tőlem? Talán utazik rája?
- Nem utazom rá, - felelte Ralph nagy-türelmesen - ha ezzel azt akarja mondani, hogy... - Ralph itt elmosolyodott.
- Hogy megnyuzza - segitette ki a felesége, cigarettája végéről egy másikra gyujtva. - Meglehetősen elszoktam az efféle munkától, de mindent el akarok követni egy szerető férj örömére. Erről jut eszembe, Ralph, hogy a gépkocsim teljesen megérett arra, hogy muzeumba dobják. Boysonné kapott egy pompás kis Rollsot, abból az uj fajtából...
- Majd beszélünk róla később - mondta a férje némi ingerültséggel. - A kérdés az: hajlandó-e elmenni és beszélni azzal az emberrel? Nekem az a gyanum, hogy bele van keveredve egy... ö... ö... kellemetlen üzletbe. Akárhogyan álljon is a dolog, nekem minden esetre meg kell ismerkednem vele... ez az egyik.
- És a másik?
Mrs. Hallam összehuzta a szemét:
- Az én tapasztalataim szerint, amelyeket önről szereztem, mindig a „másik” a fontosabbik. Ön mindig nagy lármát üt a kevésbbé fontos dologgal, és a másikra ugy mellesleg siklik át. Miről van szó?
Ralph nevetett, és fölállt.
- Igazán semmiség. Csak Tarn unokahugának egy kis baja van az öreggel. Tarn volt az a City-ember, akiről beszéltem önnek. A vén bolond feleségül akarja venni, és én azt hiszem, szolgálatot tennénk a lánynak, ha néhány napra megszabaditanók. Azt szeretném, ha meghivná magához, - ön erre az alkalomra „a sógornőm” lenne.
- Csinos lány?
Ralph bólintott.
- Fogadnék, hogy az - folytatta Mrs. Hallam. - Ő pedig azt gondolja nyilván, hogy ön a csodálatos ifju, a szép Alec! És ha ő idejön, mi történik? Kisétálok addig, amig ön belátogat? Vagy hirtelen meghivnak vidékre, mint mikor az a másik lány volt itt...
- Fogja be a száját arról a másik lányról!
Ralph arcán rut vonás jelent meg.
- Ön néha tulságosan eleven, Lou. Nekem pedig nem azért kell, hogy mulattasson. Van Londonnak négy olyan szinháza, ahova elmehetek, ha éppen nevetni való kedvem támad.
Mrs. Hallam leintette a kezével.
- Ne zökkenjen ki a kerékvágásból! Irja le a lány nevét, és cimét. Beszélt vele már rólam?
Ralph bólintott.
- Parancsoljon velem - mondta a nő közömbösen. - Nos, és most már mi a viszontszolgálat?
- Megkaphatja az uj kocsit - morogta Ralph. - De Amery dolgát nagyon komolyan veszem. Okvetlenül beszélnie kell vele. Nem tévesztheti el a cimét: Wood Street, Amery-ház. És beszélnie kell a lánnyal is: ott dolgozik az irodában, - a neve Elsa Marlowe. Nem tévesztheti el őt sem, - az a lány igazi drágakő! És Ameryvel óvatosan bánjon: kemény legény!
Mrs. Hallam lenézően mosolygott.
- Olyan uj ruhát kaptam Poirettól, hogy egy beretvának is elvenné az élét - mondta. - Mikor akarja, hogy elmenjek hozzá?
- Még ma. Beszélhet a lánnyal is. Mondja neki, hogy a sógornőm.
- És hozzá özvegy vagyok. Elhunyt férjem több mint egy esztendeje halott, mert hát az én ruhám kissé vidámszinü.
Nem beszélt tovább a lányról, a jövendőjéről, vagy a sorsáról. Az ilyenfajtáju „szempontok” soha nem zavarták Mrs. Trene Hallamot.

VII. FEJEZET.
Egy indiai ismeretség.
Kopogtattak az ajtón.
Elsa föl sem emelte szemét a jegyzőkönyvről, amelyből gépelt, ugy mondta:
- Tessék!
Igen finom exotikus illatra kapta föl a fejét. A hölgy, aki az ajtóban állt, ismeretlen volt neki. Elsa ugy vélte, hogy csinos jelenség a maga kecses, finomkodó modorában. Ruházata, - és ezt szakértő női tekintettel állapitotta meg - szeretetreméltó.
- Ez Amery őrnagy irodája?
A hang már nem volt olyan kellemes, - valami nyoma volt benne a közönségesnek. De Elsa Marlowenak nem volt ideje itéletet formálni, mert a hölgy édes mosollyal odalépkedett hozzá, keztyüs kezét kinyujtva.
- Ön Elsa Marlowe? - kérdezte.
- Az vagyok, - felelte Elsa - és elgondolkozott, hogy ki lehet ez az ismeretlen hölgy?
- Louise Hallam vagyok, Mrs. Trene Hallam. Ralph beszélt nekem önről.
Elsa agyában földerengett valami.
- Ó, igen, ön Ralph sógornője?
- Ugy van... az ő drága bátyjához mentem férjhez... szegény, jó ember! - suttogta Mrs. Hallam. - De tulságosan is jó volt e világ számára!
Sóhajtott és kecsesen a szeméhez emelte kis zsebkendőjét, amely gondviselésszerüen kéznél volt.
- A jók fiatalon halnak - folytatta. - Harmincéves volt. Alig volt idősebb néhány évvel, mint Ralph, de ó! olyan jó ember volt! Milyen kedves iroda ez itt!
Fejbólintgatva nézett körül, és teljesen fölösleges módon arany-lornyettet vett elő, ugy tekintette meg a lélektelen szobát.
- És hogyan van ön Amery őrnaggyal? Mindig olyan szeretetreméltó embernek találtam, valahányszor Indiában találkoztam vele. Drága férjem vitt ki egyszer pihenőre.
Ismét sóhajtott, de ez alkalommal talán már kissé kevesebb őszinteséggel, mert Indiából való emlékei kedvesek és egyben kellemetlenek voltak.
- Ön ismeri Amery őrnagyot? - kérdezte a lány kiváncsian. - Milyen ember, már ugy értem: társaságban? - és kimelegedett attól a gondolattól, hogy a kiváncsiságát félreérthetnék.
- Kedves teremtés - mondta Mrs. Hallam, és ez a meghatározás olyan képtelen volt, hogy Elsa nevetni szeretett volna.
- Azért jöttem, hogy meglátogassam őt, és ime, egy kaviccsal két madarat találtam el - folytatta Mrs. Hallam, majd huncut mosollyal, ujját fölemelve, igy szólt: - Ismerek egy kislányt, aki nálam fog tölteni egy egész hetet!
Elsa elpirult, és bizonyos okból, amelyet nem birt volna megnevezni, tétovázott.
- Nem tudom, lehetséges lesz-e ez majd, Mrs. Hallam - kezdte Elsa.
- Kell, hogy az legyen, - igazán kedves időtöltésben lesz része. Elég ostoba dolog volt Ralphtól, hogy eddig nem beszélt róla, milyen bájos barátja van. Már régen meghivtam volna. Meglátogatunk néhány szinházat és hangversenyt, bár a hangversenyek halálosan untatnak, - már ugy akartam mondani, hogy untatnak - igazitotta ki magát sietve. - Feleletül pedig nem fogadok el semmiféle „nem”-et. Mikor jöhet?
Elsa egy pillanatra elgondolkozott.
- Holnap? - kérdezte.
Maga sem tudta megérteni, hogy miért vonakodik elfogadni ilyen kellemesen hangzó meghivást.
- Holnap várom önt.
Mrs. Hallam most névjegyet vett elő ékszeres tarsolyából és az asztalra tette.
- A legkedvesebb kis szoba lesz az öné. Egyedül vagyok, a személyzettel pedig nem lesz baja, - a személyzeti lakás is ott van, csak csöngetnie kell, ha valamire szüksége lesz. Azt hiszem, nagyon jól fogunk majd szórakozni.
- Nem vagyok olyan biztos affelől, hogy nagybátyám nélkülözhet engem - mondta Elsa, akinek még kevésbbé volt kedve elmenni azután, hogy a meghivást elfogadta.
- Nagybátyjának nélkülöznie kell önt. És most beszélnem kell Amery őrnaggyal. Lesz szives bejelenteni, hogy itt vagyok?
Elsa bekopogott az ajtón, és főnökének erős hangja hallatszott.
- Mrs. Trene Hallam óhajt beszélni önnel, Amery őrnagy - mondta Elsa.
Amery fölpillantott irásából.
- Mrs. Trene Hallam óhajt beszélni velem? Igazán kedves tőle. Engedje be!
Elsa kinyitotta az ajtót a hölgy előtt, aztán becsukta utána. Amery őrnagy lassan fölállt, üdvözölni látogatóját, aki átvitorlázott a szobáján.
- Nem emlékszik rám, Amery őrnagy? - kérdezte, és halványkék szemében negédeskedés villant meg: kedves és egyben szemrehányó mosoly.
- Valóban, nagyon jól emlékszem önre, Mrs. Hallam. Parancsoljon helyet.
- Azt hiszem, Poonában találkoztunk - mondta Mrs. Hallam, mikor elhelyezkedett. - Emlékszik a kormányzó pompás báljára? Azok a gyönyörü rózsák mindenütt! Nem emlékszik rá, milyen rettentő meleg este volt, és hogy a lépcsőkön nagy jégtömbök terjesztettek hüvösséget?
- Visszaküldi Lady Mortel gyémánt-tűjét?
Amery érces hangjától eltünt a mosoly Mrs. Hallam arcáról. Fölállt.
- Én... nem tudom, mit akar ezzel mondani - hebegte. - Én... én igazán nem értem önt.
- Mikor ön Lady Mortel vendége volt, egy gyémánt napkorong eltünt. Egy inast letartóztattak a tolvajlás miatt, és három évi börtönt ülettek vele. A következő estén láttam önt a szinházban, - és láttam a gyémánt nyaktűt is.
Mrs. Hallam hol elfehéredett, hol elpirult.
- Én igazán nem értem önt, kapitány.
- Őrnagy - mondta Amery lakonikusan. - Azóta előléptettek. Hallam küldte önt ide, nemde?
- Hallam? Az én férjem meghalt...
- Ez ujdonság nekem - szólt közbe Amery. - Még élt, mikor az ön lakását a Herbert-Mansionsban ma délután elhagyta. Utcai szerencsétlenség érte?
- Ön igazán rettenetes - nyögdécselt Mrs. Hallam. Most már nem a nagyvilági hölgy volt. Az őrnagy könyörtelen tekintete alatt, mintha összeroskadt volna. Mintha az egész látszat alól, amelyet a szabó és a divatárusnő rámüvészkedett, előtünt volna lelkének nyers, rut mivolta.
- Azt gondoltam, ön barátom... Soha meg nem látogattam volna, ha tudtam volna, hogy ilyen rettenetes tud lenni...
- Én nem vagyok rettenetes, én csak igazságos vagyok, bár megengedem, hogy az igazság néha bestiálisan kegyetlen - mondta Amery. - Miért jött ide?
- Azért, hogy lássam önt - mondta a nő. - Éppen hogy fölujitsam... hogy ismét találkozzam önnel... Nem vártam volna...
Amery megint félbeszakitotta.
- Mondja meg Hallamnak: azt üzenem, hogy keressen magának uj foglalkozást. Mondja meg, hogy a vérét szimatolom, és ezt nem tréfából mondtam! Azt akarom, hogy ez a mükedvelő méregcsempésző társaság tünjön el az utamból.
- Méregcsempésző? - hebegte Mrs. Hallam.
Amery bólintott.
- Nem tudta? Csodálnám is, ha elmondta volna önnek. Az utolsó szavam számára ez: - „félre!” Nem felejti el?
Amery nem ült vissza székébe, hanem áthajolt az asztalon és kezét nyujtotta.
- Isten vele, Mrs. Trene Hallam. Trene a lányneve, ha jól emlékszem? Édesanyja a Tennison Streeten lakott. Ne feledje el, amit férjének üzentem: - „félre!”
Minden asszonyi müvészetét össze kellett szednie, hogy arcára mosolyt erőszakoljon, mikor kiment a külső irodába, behuzva maga mögött az ajtót.
- Milyen kedves, finom ember! Csak egy kicsit megváltozott - mormogta, és egy pillanatra a magáéban tartotta Elsa kezét:
- Nem fog megfeledkezni, kedvesem?
- Megpróbálok elmenni, de ha nem lehetne...
- El kell jönnie - mondta Louise Hallam, és a hangjában kemény erő volt. - Nem fogadok el „nem”-et.
„Ugy látszott, sietős neki az eltávozás, mert egy pillanattal sem időzött tovább. Hazamenet egész uton azon törte a fejét, vajjon Amery őrnagy van-e olyan jó viszonyban a titkárnőjével, hogy őt is bevonja bizalmas közléseibe?
Még alig hagyta el a szobát, már Amery őrnagy gyorsan megfordult és benyitott az ajtón a szomszédos szűk szobába, melyet mosásra, mángorlásra használtak. Magános lakója, aki egy régi teknőn ült, az ajtó nyilásakor fölállt és kiment az irodába. Az őrnagy két ujja közt tartotta Mrs. Hallam névjegyét.
- Menjen el erre a cimre ma este. Kutassa át az egész lakást. Szükségem van minden bizonyitékra, amit csak megszerezhet.
A sziszegő kantoni dialektusban beszélt, és Feng Ho európaisodott már annyira, hogy rábólintson.
- Erőszakot ne használjon, csak ha okvetlenül szükséges. Lehet, hogy nem talál semmit. De lehet, hogy értékes dolgokat fog megtudni. Ha szükséges, előnyösen használhatja Soyoka nevét is. Menjen!

VIII. FEJEZET.
Feng Ho megjelenik.
Elsa Marlowe ezen az estén semmiféle gyönyörüségét sem találta Elgin Crescentben. Autobuszon érkezett a Cityből, a többi utat gyalog tette meg a három parkon keresztül. A sáfrány virágzani kezdett. A fák smaragdzöld rügyeket bocsátottak. A korai bokrok kileveleztek. Itt-ott a rododendron is virágozni kezdett, és leirhatatlan szinével lángba boritotta a parkot. Elsa azonban, akármerre járt is a tekintete, egészen ráfeledkezett a furcsa férfiura, aki olyan hirtelen csöppent bele az ő szorgalmas életébe. Még Maurice Tarnról és elképpesztő ajánlatáról is megfeledkezett miatta. Még a szószátyár Miss Dame társaságáért sem neheztelt, aki - Elsa akarata ellenére - makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy hazáig elkiséri. Miss Dame a Notting Hill Gate-n lakott, és társaságát nem lehetett visszautasitani.
A társalgás teljesen egyoldalu lett volna, ha Jessie Dame nem azt a személyt választotta volna tárgyul, akivel Elsa gondolatai foglalkoztak.
- Amit legjobban gyülölök benne, - mondta Miss Dame sajátos eréllyel - ez az ő surranó természete. Nem vette észre soha, Miss Marlowe, hogyan el-elsurranik, és még a lábán is tolvajcipőt visel?
- Tolvajcipőt? Ön nyilván a gummitalpára gondol?
- Tolvajcipő annak a neve, és pedig igen találó neve - mondta Miss Dame. - Olyan ő, akárcsak az a fickó a „Rettenetes Éjszaká”-ban. Ethel Gilbey is játszott benne. Emlékszik rá, mikor az a titokzatos kéz benyult az ajtón, és a lámpák kialudtak. Azután még egy kéz nyult be, és torkon ragadta a nőt. Ó, az igazán csodálatos volt. Hát ilyen ember ő is - tette hozzá Miss Dame, minden különösebb összefüggés nélkül.
És mégis, - gondolta Elsa - a sötét ember nem volt surranó természetü. Nesztelenül járt, de nem aljas módon. Nem lehet elgondolni aljas oroszlánt vagy aljas párducot, amint prédájára les... A gondolat megkapta Elsát. Talán ilyesféle az oka Amery furcsa rejtelmeskedésének is? Talán les valakire? Mosolyogva háritotta el ezt a föltevést.
- Kezdek romantikus lenni - mondta.
- Máris romantikus - mondta Miss Dame határozottan. - Mindig mondtam, hogy eltékozolja magát az irodában. Önnek a filmen volna a helye. Ön nyulánk termetü, - ez a helyes kifejezés: nyulánk. Én szeretem a nőt, aki az alakját mutogatja, ha van neki mit mutogatni.
- Én az alakomat mutogatom? - kérdezte Elsa megrőkönyödve.
- Ugy van - felelte Miss Dame tréfásan. - És miért ne tenné? Miért van az alakja? Ön csodálatosan illenék a vászonra. Már arra is gondoltam, hogy én is beszegődöm oda, de persze csak kómikának - mondta, fölsóhajtva. - Mert én nem vagyok elég nyulánk.
Elsa a szeme szögletéből rákacsintott a leánynak nem éppen megnyerő külsejére, és igazat adott neki.
Mr. Tarn még nem volt otthon, mikor Elsa megérkezett a villácskába. Cselédet nem tartottak. Két bejáró asszonyuk volt, reggel egy és este egy. Az estélitől hallotta, hogy Mr. Tarn azt telefonálta, csak későn jöhet haza, Elsa tehát ne várjon őrá az ebédjével. Elsa pedig nagyon hálás volt ezért, mert semmi kedve sem volt a reggeli beszélgetés folytatásához.
Elgin Crescent 409. két villácskából állt. Az egyik alacsonyabb volt, a földszintet és az alagsort foglalta el, - a másik magasabb, a ház többi részével. Ezt lakta Elsa gyámja. A dolgozószoba és az ebédlő az első emeleten volt. Elsa a második emeleten levő hátsó szobát lakta, az ebédlő fölött. Nappali és háló volt együtt. Ebbe a biztos kikötőbe vonult vissza, mihelyt az ebédjét elköltötte.
Kellemes kis szoba volt, iróasztallal, egy tucatnyi jól fölszerelt könyvrekesszel, kényelmes székkel, amelyet odaállithatott a gázkályha elé, és egy kis dróttalan készülék, amellyel annyi hosszu és unalmas téli estét végigszórakozott.
Olvasgatni próbált, de szeme és a nyomtatott lapok közé odatolakodott a sötét ember arca. Fölcsücsöritett ajka olyan élénken és makacsul gunyolódott vele, hogy végül is becsapta a könyvet. Azon kezdett tünődni: ugyan mivel töltheti az estéit az ilyen ember? Bizonyára valamelyik klubba jár. Eszébe jutott, hogy Ralph emlitette is előtte, hogy látta valamelyikben. Talán szinházba is jár. Ugyan milyen szinmüvek rázhatják föl megcsontosodott cinizmusából? Van-e ismeretsége, vannak-e barátai? Bizonyos mértékben sajnálni kezdte, mint ahogy a börtön is szánalmat és gyöngédséget keltene érdemetlen lakói iránt.
Fejéhez illesztette a hallgató-kagylókat, és meghallgatta az Aida egy részletét, amelyet az operaházban énekeltek, és azon kapta magát, hogy azt találgatja: vajjon Amery is ott van-e a hallgatóságban? Ekkora ostobaság büntetéseképpen helyükre akasztotta a kagylókat, és lefeküdni készült. Éppen vetkőzni kezdett, mikor meghallotta Mr. Tarn lomha lépéseit a lépcsőkön, és hallotta, amint dolgozószobájának ajtaja becsukódott. Hála az égnek, ma este nem fogja őt zavarni. Elmondta az esti imádságát, eloltotta a villanyt és beugrott ágyába. Néhány perc mulva erőt vett rajta az az édes, egészséges álom, amely a fiataloknak legnagyobb, de legkevésbbé megbecsült áldása.
Nem szokott mélyen aludni, de ha még ugy elnyomta volna is az álom: arra a hangra fölébredt volna. A szoba teljes sötétségben volt. Hallotta az órát ketyegni a kandalló párkányán, egyebekben pedig mélységes csöndben volt az egész ház.
Mi volt az? Fölült ágyában, és igyekezett visszaidézni emlékezetébe azt a zajt, amely fölébresztette. Ujra jelentkezett, - de most már nem lehetett olyan hangos. Halk, koppanó hang volt az ablak felől.
Elsa kibujt az ágyból és félrehuzta a függönyöket. A halványodó hold még tündér sugaraiban fürösztötte a világot, és fénye ijesztően verődött vissza valami csillogó tárgyról, amely az ablak párkányán feküdt.
Elsa kinyitotta az ablakot, és meglepetésében elkiáltotta magát. Fölvette a csillogó  tárgyat.
Tőr volt.
A markolatán kinai betük.

IX. FEJEZET.
„Mayfair 10016”
Tőr! Ki hagyhatta ott? Elsának előbb el kellett mozditania az éket, amely az ablak felső tábláját helyén tartotta, mielőtt felhuzhatta volna az alsót és kitekinthetett volna. Egy pillanatig nem látott semmit, aztán...
...Hosszu kőmüveslétra volt nekitámasztva a falnak, és az éjszakai látogatás magyarázata világos volt. A létra felső vége két lábnyira volt Elsa ablakától, és Elsa, lefelé tekintve, most sötét alakot látott lemászni a földre. Az idegen egy pillanatra megállt és fölnézett, mielőtt eltünt volna a nagy, terebélyes fa árnyékában. Ilyen rövid idő alatt is határozottan megismerte az arcát - Feng Ho volt!
Mitévő legyen most?
- Kiáltanom kellene, ugy gondolom - mondta magában, de soha nem volt olyan kevés kedve a kiáltáshoz, mint most, pedig ugyancsak meg volt riadva.
Kigyujtotta a villanyt és megnézte, hány óra. Félnégy volt. Az öreg Mr. Tarn bizonyára ágyában van már, és ő lett volna az utolsó a világon, akit Elsának kedve lett volna fölkelteni. Magára kapta öltözőköpenyét, papucsba bujt, kiment a szobából és le a lépcsőn az ebédlőbe ment, amelynek ablakai be voltak csukva, redőnyei le voltak bocsátva. Itt a villanyfőzőn teát főzött magának, és leült gondolkozni azon, hogy mit is tegyen először?
Feng Ho! Erre a gondolatra összeráncolta szemöldökét. „Sok mindent fog látni Feng Hotól” - mondta Amery, és mosolyra huzta az ajkát. Nos, ő semmi esetre sem szeretne sok mindent látni Feng Hotól ahhoz hasonló körülmények között, mint amilyenek között a kinai ma hajnalban megjelent.
Aztán vad, fantasztikus ötlete támadt. A telefon adta, amely ott volt az ebédlő-szekrényen. Amery őrnagy a nagybátyja házában lakik a Brook-Streeten...
Elháritotta magától a gondolatot, de csak azért, hogy megint visszatérjen hozzá. Megkereste nagybátyja telefonkönyvét, - meg is találta a dolgozójában. A szoba tele volt pálinkaszaggal. Elsa csaknem rosszul lett tőle, és kisurrant, a vastag kötet a hóna alatt.
Igen, ott volt... „Amery őrnagy, 97 b, Brook-Street. Mayfair 10016”. Bizonyára ágyban van, alszik. Az a reménység, hogy fölzavarja, csufondáros örömmel töltötte el Elsát. Sokáig tartott, amig kapcsolták, de aztán pár pillanat mulva kattanást hallott, utána pedig erős hang kérdezte:
- Ki beszél?
Elsa ajka megvonaglott.
- Amery őrnagy? - kérdezte halkan.
- Igen. Mit óhajt, Miss Marlowe?
Megismerte a hangját! A fölfedezéstől elállt a lélekzete, és egy percig képtelen volt tovább folytatni.
- É... éppen az imént látogatóban járt nálam egyik barátja - mondta aztán, kissé riadtan. - Még szép, hogy be nem jött!
- Egyik barátom? Talán Feng Hora gondol?
Hangjának hidegsége elképpesztő volt.
- Valóban őrá gondolok. A szobám ablakán próbált bejönni - mondta Elsa, növekvő haraggal.
- A szobájába? - hangzott a gyors válasz. - A hálószobáját gondolja?
- Csak az az egy szobám van - mondta Elsa, és a telefon másik végén csönd támadt.
Rövid szünet után Amery megszólalt.
- Ön nyilván téved. Nem lehetett Feng Ho - mondta Amery hangja. - Feng Ho itt van velem. Tapasztalatlan szem könnyen összetéveszti egyik kinait a másikkal. Nagyon sajnálom, hogy valaki ugy megijesztette.
Az utolsó mondat egészen más hangon hallatszott. Elsa tévedéséről sietősen beszélt, és ez nem volt szokása Amerynek. Elsa belátta, hogy hiábavaló lenne ezt a dolgot telefonon tárgyalni.
- Sajnálom, hogy fölkeltettem ágyából - mondta aztán.
- Megijedt?
Elsa azon tünődött: nem képzelgés-e tőle, hogy Amery hangjából aggódást és érdeklődést érez kicsendülni?
- Nem, csak meglepődtem.
Ujra csönd támadt.
- Mr. Tarn tudja már?
- Nem. Alszik. Nem keltettem föl, ha csak most föl nem keltem. Sajnálom, hogy zavartam. Jó éjt!
- Várjon - mondta az őrnagy keményen. - Bizonyos affelől, hogy nincs megrémülve?
- Igazán nem vagyok megrémülve, Amery őrnagy. Ön mindig azt hiszi, hogy én meg vagyok rémülve - mondta Elsa mosolyogva, mert eszébe jutott délelőtti beszélgetésük.
Mintha csöndes nevetést hallott volna válaszul. De mintha mégis tévedett volna, mert az őrnagy hangjában semmiféle nevetésnek nem volt nyoma, amikor megszokott ridegségével azt mondta:
- Jó éjt. Menjen vissza, feküdjön le.
Mennyire őrá vallott az a követelő parancs, amellyel a beszélgetést végezte - gondolta Elsa, mikor visszaakasztotta a kagylót. Abban a pillanatban megjelent a villanyfényben Maurice Tarn, aki egy ócska öltözőköpenyt kapott magára.
- Mi a baj? - kérdezte nyersen. - Mit keres a telefonnál ilyen hajnali időben? Kivel beszélt?
- Amery őrnaggyal beszéltem.
- Amery! - nyögte Tarn. - Amery őrnagy? Mit beszélt vele?
Az öreg meg volt rémülve, és fölindulásában ugy megmarkolta Elsa csuklóját, hogy a lány fölkiáltott.
- Bocsássa meg! - mormogta Tarn. - Mi történt, Elsa?
- Csak elmondtam Amery őrnagynak, hogy az éjjel rajta értem egyik barátját, aki be akart jönni az ablakomon.
Mr. Tarn az első pillanatban nem tudta megérteni.
- Ki volt az?
- Nem tudom. Egy kinai...
- Egy kinai! - kiáltotta. - Amery egyik barátja be akart hatolni!
Elsa olyan röviden, amennyire csak lehetett, elmondta az öregnek, hogy mit látott. Tarn fogvacogva hallgatta.
- Ó, Teremtőm! - mondta, kezével a szemöldökét takarva. - Egy kinai!... Kés is volt nála, igen? Bizonyos a kés felől?
- Lehet, hogy csak az ablakot akarta kinyitni vele - mondta a lány, elcsodálkozva azon a rendkivüli hatáson, amelyet az eset nagybátyjára tett. Soha még nem látott férfiembert ilyen nyomoruságos félelemben. Mire befejezte előadását, Tarn arca csupa verejték volt.
- Telefonált Amerynek? - kérdezte bárgyun. - Mit mondott?
- Azt, hogy nem Feng Ho volt.
- Hazudik! Az a kinai volt, aki ma az irodában járt... Láttam jól... Feng Ho! Elsa, ez a végem! Ők most már lesnek rám, - minden kikötőben...
- Mi történt, Mr. Tarn? - kérdezte Elsa, akit akarata ellenére megijesztett az öregember rémülete. - Talán olyasmit cselekedett...
- Ne beszéljen, ne beszéljen! - Mr. Tarn csöndre intette. - Nem akarok tárgyalni róla, mondhatom! Vártam én ezt.
Belesülyesztette kezét rongyos köpenye zsebébe és hosszucsövü revolvert huzott elő belőle.
- De engem nem kapnak meg, Elsa, arra esküszöm!
Tarn keze, amelyben a pisztoly volt, olyan vadul remegett, hogy Elsa attól tartott: véletlenül elsül. Megkönnyebbült, mikor Tarn visszatette a zsebébe.
- Paul Amery, átok rája! Elmondhatnék valamit róla... de most nem... most nem!... Megyek a dolgozóba.
Kiment, és Elsa hallotta, amint a kulcs megfordult a zárjában. Aztán a vékony rekesztéken, amely az ebédlőt a dolgozótól elválasztotta, poharak csengése hallatszott keresztül.
Mr. Tarn erősitgette magát az ujabb rémségek ellen, amelyeket a sötétség hátralevő órái - esetleg - még rejtegetnek.

X. FEJEZET.
Mr. Tarn végrendelete.
Mr. Tarn nem jelent meg a reggelinél aznap: Elsa csodálkozott volna, ha megjelent volna. Ajtaja még mindig zárva volt, és álmos hangja csak ismételt döngetés után dörmögött olyasfélét, hogy néhány perc mulva künn lesz.
Elsa hamarosan végzett a reggelivel, sikerült is neki elhagynia a házat, mielőtt Tarn megjelent.
Sietett az irodába, és kiváncsi volt arra, hogy miféle magyarázattal fog szolgálni Amery. Bár arra is elkészülhetett, hogy semmifélével. Mikor féltiz után Amery becsengette, Elsa olyasvalakit talált a szobában, akin nyoma sem volt annak, mintha ébren töltötte volna az éjszakát. Szokása szerint minden köszöntés nélkül fogadta, és egyenesen a levéldiktáláshoz fogott, egyik szóüteget a másik után dörditve át az asztalon. Csak amikor már Elsa kimenőben volt, tett néhány célzást hajnali beszélgetésükre.
- Nem hivott föl engem ma éjszaka? Halványan emlékszem a dologra.
- Én már el is felejtettem - mondta Elsa, hidegen, és megvonaglott az arca.
- Lehet, hogy álmodott - mondta Amery. - De mindenesetre olyan álom, amely nem fog megvalósulni - még egyszer. Ha Feng Ho bejön, kérje meg, hogy mondja el az ujja történetét.
- Az ujjáét? - ismételte Elsa, akaratlanul elcsodálkozva.
- A kisujjáét. Ön az iskolában törte el a magáét, hockey-játék közben. Kérdezze meg, hogy ő hogyan vesztette el az övét?
- Nem is tudtam, hogy elvesztette.
- Csak kérdezze meg - mondta, és fejével az ajtó felé intett.
Elsa szerette volna, ha másképpen adta volna tudtára, hogy mehet.
A villásreggeli ideje közeledett, mikor Feng Ho megérkezett. Olyan skatulyából huzottan, mint mindig. Felöltője kifogástalan, nadrágja még inkább. Fehér bokavédője helyén élénksárga bőr. Ernyője és kalapja egyik kezében, - a másikban az aranyozott kalitka, amelynek keresztrudján a kedves, méltóságteljes kanári himbálózott.
Széles vigyorral köszöntötte a lányt.
- Méltatlan kis madaram egész éjjel beteg volt. Mellette ültem, és cukorral etettem reggel hat óráig. Most már jobban van, és énekelni fog nekünk. Pi! - szólitotta meg a sárga énekest - nyisd ki ezért kis csőrödet és hallasd zeneietlen lármádat e tiszteletreméltó hölgy előtt.
- Feng, ön nem mond igazat - mondta Elsa szigoruan. - Ön nem ült egész éjszaka a madara mellett.
A kis ember a lehető legártatlanabb arccal nézett rá. Aztán a madárra forditotta mélabus tekintetét.
- Kicsi Pi, ha hazudtam, ne énekelj. De ha igazat mondtam, akkor bocsásd ki csuf kis torkodon megvetni való énekedet.
És a hüséges kis madár, mintha megértette volna, napsugaras énekének egész zuhatagát inditotta meg.
Mr. Feng Ho örvendezve mosolygott.
- Különös és megjegyzésre méltó tény, - mondta legjobb európai modorában - amelyet az igazságnak minden kutatója észrevett, Confuciustól Darwinig, hogy az állati világ - értem: a gerinces emlősök világa - eleven megtestesülése az igazságnak és legfőbb képviselője az igazmondásnak. Most pedig, kegyes engedelmével, leülök, és gyönyörködöm benne, hogy fürge ujjai hogyan kezelik tiszteletreméltó irógépének billentyüit, hogy szomszédaink, de nem barátaink, a nipponiak módján fejezzem ki magamat.
Türelmesen ült, meg sem mozdulva, csak szemét forditotta olykor-olykor a madár felé, és valami sajátságos megértés volt kettőjük között, mert Feng Ho szája pontosan akkor nyilt mosolyra, mikor a madarat mintha muzsikális nevetés rázta volna.
Elsa munkája közben bejött Miss Dame. A kinai láttára először leesett az álla, de aztán kegyesen megengedte, hogy a kanári a legjobb énekesmadár, amelyet valaha is hallott.
- Kétségtelenül him - mondta Miss Dame. - A him madarak mindig jobban énekelnek, mint a nőstények. És miért ne? Nekik kevesebb a felelősségük, ha ugyan ön megért engem.
Hidegen nézett a kinaira, mikor az helyeslően bólintott.
- Ha önnek tojást kell raknia, nem lehet ideje, hogy kifejlessze az énekművészetét. Bocsánat, ismeri ön Sessuewakat?
Ezt a kérdést Feng Hohoz intézte, aki sajnálkozását fejezte ki amiatt, hogy erről a dzsentlmenről soha nem hallott.
- Az ön mintaképe - mondta Miss Dame, a kinaira bámulva. - Valamivel szebb ugyan, ha megengedi ezt a gorombaságomat, de ez nyilván a festéktől és a lisztportól van, amelyet arcára ken. Nem látta őt soha „A Fuzsijáma Menyasszonyá”-ban?
Feng Ho a fejét rázta.
- Nagy gyönyörüséget mulasztott el - mondta Miss Dame sajnálkozva. - Egyszerüen csodálatos volt, különösen mikor elkövette a... hogy is mondják csak?... a haki-rakit.
Miss Dame nyilván harakirit akart mondani.
Elsa nem akart asszisztálni neki, és olyan feltünően állt meg munkájában, hogy Miss Dame észrevette és visszavonult.
- Igen csinos fiatal hölgy - mondta Feng Ho. Elsa, aki azt hitte, hogy gunyolódik, arra készült, hogy megrójja érte, de a kinai nyomban bebizonyitotta, hogy őszintén beszélt:
- A keleti fölfogás lényegesen különbözik a nyugatitól. Joggal mondom ezt, mint a tudományok borostyánosa.
Elsa elgondolkozott, miféle különösebb tekintélyt jelent ez a tudományos grádus a szépség kérdésének eldöntésében, de bölcsen abbahagyta az egész kérdést.
Mikor beért az irodába, levelet talált Mrs. Trene Hallamtól. Irhatta volna ugyan akárki más is, mert két lap volt, s a helyesirás nem volt éppen erőssége Mrs. Hallamnak. Óriási betükkel irt, tiz szó egy oldalon már bőkezü átlag volt tőle.
- „Este hétkor jőjjön. Az ebéd már készen várja, és minden regel beviszem gépemen az irodába.” (A reggelt egy gével irta).
Utóirata is volt a levélnek:
- „Kérem, ne mondja el Amery őrnagynak, hogy nálam van. Azt hinné, valami okom van rá.”
Az utóirat bántotta Elsát, bár nem tudta, miért. Talán azért, mert az a föltevés volt benne, hogy a magánügyeiről bármit is elmondana Amery őrnagynak.
Nagybátyját csak néhány percre látta. Mikor visszatért a villásreggeliről, el kellett mennie Mr. Tarn ajtaja mellett, amely nyitva volt. Látta, hogy ott ül az asztalnál. Elment volna mellette, ha az öregember vissza nem szólitja.
- Csukja be az ajtót - gurgulázta. - Az ügyvédemnél voltam bizonyos ügyben, és megtettem a végrendeletemet.
Ez ugyancsak meglepő ujdonság volt. Elsa sohasem gondolt nagybátyjára, mint pénzemberre, vagy valakire, aki vagyonnal rendelkezik, igy hát csak afféle hétköznapi megjegyzést tudott tenni arról, hogy milyen bölcs dolog is az efféle előrelátás.
- Ravasz fickó ez a Niggitts, - mondta Tarn - nagyon ravasz. És kiválóan járatos a - itt megköszörülte a torkát - a büntetőjogban. A legtöbb, amit az ember ebben az országban bizonyos vétségért kaphat, két esztendő, és Niggitts azt mondja, hogy az ember meguszhatja kevesebbel is, - ha a vallomás önként történt.
Elsa eltünődött, hogy mi a csodát is beszél az öreg? Talán ivott? Az arca piros volt, a szeme kialvatlan, de Elsa ugy vélekedett a maga tapasztalatából, hogy józan.
- Ugyancsak meg kellett hánynom-vetnem a dolgot, más emberek is benne vannak rajtam kivül ebben a... az üzletben - mondta. - De ugy gondoltam, önnek kedves lesz tudnia, hogy szereztem önnek néhány boldog órát. - Tarn igyekezett kedves lenni, de ehelyett ünnepélyes lett - és hagyományoztam önnek valamelyes pénzt, bár nem tételezem föl, hogy ön előbb nyulna hozzá, mint csak évek mulva. Szeretne gazdag lenni, Elsa!
Tarn összeszükült szempillái mögül leste.
- Azt hiszem, gazdag mindenki szeretne lenni - mosolygott a lány.
- Ön jó, és boldog szeretne lenni, mi? Akárcsak a mesebeli lány? - gunyolódott az öreg. Aztán hozzátette:
- Mit csinált Amery egész délelőtt?
- Dolgozott - mondta Elsa.
- Semmi szokatlant?
Elsa fejét rázta.
- Szeretnék belepillantani egyik-másik levelébe, Elsa. Végre is én benne vagyok az üzletben, és Amery őrnagynak nincs titka előttem. Hol tartja ő a másolatokat?
- Amery őrnagy a páncélszekrényben tartja másolatait - mondta Elsa.
Tarn az itatóssal játszott.
- Nem látom be, miért nem csusztathatna be ön egy második másolópapirt? - mondta.
- Nem tehetem, - ön nagyon jól tudja, hogy nem tehetem. Tisztességtelen, hitvány dolog lenne, és én inkább ott hagyom Ameryt, mintsem azt megtegyem.
- Szereti őt, mi?
- Utálom - mondta Elsa őszintén, és Tarn arca sugárzani kezdett.
- Ezt a beszédet már szeretem hallani, kis lányom! Igazi dög az az ember! Nincs a világon olyasmi, amit vele valaki elkövethetne, hogy azt hitványságnak lehetne nevezni.
- Az a „valaki” én vagyok, és bizonyos dolgokat nem vagyok hajlandó elkövetni - mondta Elsa és kiment.

XI. FEJEZET.
A szindikátus.
Voltak idők, hogy Ralph Hallam lelke a régi vadregényes napokban érezte magát, amikor a köpönyeges, álarcos összeesküvők földalatti helyiségekben találkoztak, hogy kiterveljék sötét cselekedeteiket. Ebben a festői módszerben minden esetre megvolt a biztonság előnye, - és Ralph biztonságban dolgozott mindig Az ilyen találkozások igen megnyugtató névtelenséget biztositottak a vezetőknek.
Ez a gondolat ötlött eszébe akkor is, mikor lassan fölfelé ballagott azon a lépcsőn, amely a 3. számu terembe vezetett. Ennél tágasabb magán-étteremmel a Café Fornos sem szolgálhatott vendégeinek. Villásreggeli idején nem igen látogatták ezeket a termeket, de havonta egyszer Ralph Hallam kisebb összejövetelt rendezett, amelyen a meghivott üzletemberek találkozhattak egymással és kedvükre kibeszélgethették magukat politikáról, szinházról, az időszerü sporteseményekről, - mikor pedig a kávét és a likőröket fölszolgálták és előkerültek a szivaros dobozok és mikor ezenfölül a pincérek is elvonultak, arról a külön üzletről, amely miatt tulajdonképpen összegyülekeztek.
Ralph ott állt az ajtóban, mosolyogva és fejét biccentve a várakozó vendégek felé, és megállapitotta magában, hogy még soha nem látott gyülekezetet, amely kevésbbé hasonlitana összeesküvők társaságához. Jól megtermett üzletemberek voltak ott, a kényelmes élet kedvelői, középkoruak, többé-kevésbbé kopaszok, a maguk osztályának józan öltözékében. A birminghami Jarvie melegen köszöntötte Ralphot, és tulnézett rajta, nyilvánvalóan várt valakit.
- Az öreg nem jöhetett el - mondta Ralph könnyedén. - Nem valami jól érzi magát.
Vagy féltucat vendéggel kezet fogott, aztán leült a székébe. A 3-as számu teremnek volt egy külső meg egy belső ajtaja, és mikor végre a pincér odatette szivaros dobozait és likőrös üvegjeit a pohárszekrényre és eltávozott, Hallam megforditotta a kulcsot mindakét ajtóban és visszatért a székéhez.
A társaság szempillantás alatt közvetlenné vált és az egész atmoszféra megváltozott. Olyan volt, mintha az elmult órában mindenki megtanult szerepet játszott volna, és mindaz, amit addig beszéltek és cselekedtek, egy unalmas komédiának egyik felvonása lett volna.
Hallam minden köntörfalazás nélkül beszélni kezdett.
- Három uj szállitmány van, a legnagyobb Londonban, a második Hullben - -
- Zárlat alatt vagy elvámolva? - kérdezte valaki.
- Elvámolva - felelte Hallam. - Jarvie, ön fogja rendezni az elosztást. Az első Stanford birminghami cimére van, a másik tegnap érkezett Avonmouthba és megy tovább Philadelphia felé.
- Mi van azzal a göröggel, akit Clevelandban elcsiptek? - kérdezte Jarvie, és látni való volt, hogy az egész társaság szájáról vette ezt a kérdést, mert a kérdéseknek egész zuhataga követte.
- Nem kell busulnia miatta, és az a história, hogy az amerikai rendőrség nyomában van egy orvosnak és egy Citybeli kereskedőnek, csak mesebeszéd. Valamelyik erősképzeletü amerikai riporter eszelte ki. Nem, e tekintetben semmi baj. Bickerson - -
- Nem próbálta senki eligazitani Bickersont? - kérdezte egy hang. - Egy pár ezres békességben tartaná. 
Ralph a fejét rázta.
- Ismerem Bickersont, nem olyan fából faragták őt. És ha valaki eligazitaná, ő szemet hunyna, de a magasabb személyek más emberre biznák az ügyet, és akkor megint azt kellene eligazitani – mondta Hallam. - Az egyetlen ember, aki miatt okunk van fejtörésre, Tarn, aki meglógni készül. És Soyoka - tette hozzá Hallam.
Kinos csönd támadt erre a kijelentésre. Soyoka volt a kisértet, amely ott járt minden embernek a könyöke körül, az ismeretlen rémülete. Mind üzletemberek voltak, valamennyi készen a maga kis kibuvójával, alibijével, kész magyarázatával arra az esetre, ha a rendőrség véletlenül rábukkanna a viselt dolgára, és mindegyikük mögött a kereskedelmi tisztességnek olyan hirneve sugárzott, amelynek nem lehetett ellentmondani. Erkölcsi szempontok nem érdekelték őket. Az, hogy gonosz méreggel kereskednek, amely elzülleszt és őrületbe hajszol férfiakat, nőket, édeskeveset számitott nekik. Ők egyszerüen olyan áruval kereskednek, amely óriási hasznot hajt és amely iránt egyre növekszik a kereslet.
- Soyoka?
Jarvie kivette szájából a szivart, elgondolkozva rábámult, aztán visszatette. Sürü szemöldökü férfiu volt, a gallérja fölött hajpamacs és holdvilágos fej.
- Van hely Soyoka számára is - mondta.
- Én is ugy gondolkozom, - bólintott Hallam - de Soyoka nem osztja azt a fölfogást, hogy két dudás is elfér ebben a mi csárdánkban. Most elmondok nektek valamit, cimborák. Az öreg Tarn szentül meg van győződve arról, hogy az ő főnöke vagy maga Soyoka, vagy Soyoka főügynöke!
- A főnöke? Ki az? - kérdezte Jarvie, sötéten rátekintve vezérére.
- Amery őrnagy.
Ralph látta, hogy a sulyos szemöldökü embernek tágra nyilik a szeme.
- Amery? - mondta Jarvie tamáskodva. - Nem Paul Amery?
- Talán ismeri? - kérdezték a többiek.
Mr. Jarvie halkan füttyentett.
- Paul Amery! Azon gondolkozom, hogy azonos-e? Nem Paul Ameryről van szó, aki az indiai politikai szervezetnél van? Akinek az a kellemetlensége támadt Sanghájban?
Ralph izgatottságában hátratolta székét az asztaltól.
- Halljuk csak - mondta. - Elég pontosan eltalálta a mi emberünket. Ismeri?
Jarvie a fejét rázta.
- Nem, nem ismerem, de egyik bizalmi emberem ismeri jól. Van egy fiókházunk Sanghájban: hamisitványokat és egyéb ócskaságokat exportálunk. Az üzletvezetőm, aki egy esztendeje betegszabadságra jött haza, tele volt azzal az emberrel... csak nincs összeköttetésben Tarn cégjével?
- Ő az „Amery és Amery-cég” - mondta Ralph. - Nagybátyja hagyta rá az üzletet nemrégiben.
Mr. Jarvie megint füttyentett egyet.
- Én csak azt tudom, amit az én emberem elmondott. Ugy látszik, Ameryt az indiai kormány kölcsönözte az ellenőrző hivatalnak, vagy mi a neve, Sanghájban. Sanghájban, mint bizonyára tudja, van három vagy négy milliomos család, amely ópiumcsempészetből szerezte vagyonát, és abból, hogy fegyverrel látta el a lázadókat. Ameryt azzal küldték oda, hogy figyelje a fegyvercsempésző bandákat, de ő átment az ópiumbizottságba, és hirtelen távoznia kellett. Nem tudom, mi igaz belőle, de az én emberem azt mondja, rajtakapták, hogy kiengedett egy ópiumszállitmányt. Rettenetes botrány tört ki. A sangháji sajtóban volt is burkolt célzás az esetre, de Amery személyére nem, mert ezek az európaiak Sanghájban szörnyen összetartanak. Csak annyi jutott köztudomásra, hogy a nevét törölték a Francia Klub tagjainak névsorából, és hogy ő maga sietve eltünt a legelső postahajóval. A helybeli pletyka azt beszélte, hogy együtt dolgozott Soyokával, akinek igen nagy hire van a Kinai Tengeren. Arról is rebesgettek, hogy megkéselt egy kinai rendőrt, aki elő akarta állitani. Ugy mondják, hogy nincs az a cirkuszi késdobáló, akit ő felül nem mulna ebben a müvészetben. Nepálban tanulta, és soha nem hord magával más fegyvert. Miből gondolja Tarn, hogy ő volna Soyoka?
- Valamit mondott neki, - felelte Ralph - valamivel megfenyegette Soyoka nevében. Ha csakugyan Soyoka embere...
- Ha csakugyan Soyoka embere, - szakitotta félbe Mr. Jarvie - akkor veszedelmesebb, mint egy zsák csörgőkigyó.
Elgondolkozva nézett Ralphra, azután megkérdezte:
- Nem volna módja annak, hogy az effajta embert elintézze?
- Hogy érti azt: „elintézni”? - kérdezte Ralph sután, érezvén, hogy az egész társaság kiváncsian figyeli.
- Nem gondolok semmiféle törvénytelenségre - mondta Mr. Jarvie kenetesen, és ismét gondolat-ébresztő szivarját vizsgálgatta. - De azt gondolom, ha az ilyen embernek vaj van a fején... nos, hát akkor óvatosan viseli magát, és bizonyára megkimél minket néhány kellemetlen pillanattól.
Ezt láthatóan meghelyeselték valamennyien. Valaki az asztal legvégén azt dörmögte:
- Semmi törvénytelenség, kétségtelenül.
Ám a hangjában nem volt semmi meggyőző.
- Csak egy mód van megállitani Soyokát, ha ugyan ő az a Soyoka, - mondta Ralph hidegen - és pedig az, hogy megfosztjuk attól a lehetőségtől, hogy nekünk kellemetlenkedhessék. Van valaki, aki igy gondolja?
Ugy látszott, senki sem igy gondolta, mert a társaság ellentmondóan mormogott.
- Nem, amire én gondolok, - mondta Jarvie, aki hosszasan tétovázott, mert nyilván nem volt egészen bizonyos affelől, hogy mire is gondol - az az, hogy ha nem lehet őt megdolgozni, akkor meg kell őt - ijeszteni.
Vastag füstkarikát fujt és a mennyezetre bámult.
- Nem sokat tudok Londonról, jómagam vidéki ember vagyok: de hallottam, hogy vannak a városban helyek, ahol lehet embert bérelni, aki ha kell, a fölfogadója kedves nagymamáját is megveri egy tizfontos bankjegyért. Én a magam személyében nem helyeslem az erőszakot: ez idegen az én természetemtől. De kell lenni embereknek, akik... ő-ő... meg tudják félemliteni Ameryt.
Négy óra volt, mikor a villásreggeliző társaság szétoszlott, és Ralph egyedül ment lefelé a lépcsőn. Az előcsarnokban egy esetlen, derüsarcu dzsentlment látott, akire éppen akkor adták föl a felöltőjét. Először nem akart hinni a szemének, de mikor kipillantott a kapubejáraton, igen kényelmes, nagy Rolls-gépet látott lassan előállni. Egy inas kinyitotta az ajtaját.
- Halló, Tupperwill, - mondta Ralph - ön ilyen furcsa negyedében Londonnak!?
Mr. Tupperwill, a Stebbing-bank tulajdonosa, kényelmesen körültekintett. Minden mozdulata határozott volt, és kerek kék szemében a megismerés lángja villant föl.
- Kedves doktorom, - mosolygott - milyen rendkivüli... igazán rendkivüli!... Furcsa hely Stebbing számára, igazán furcsa hely!
A londoni Cityben a Stebbing Bankot tisztelték, bár nem sokat számitott. Maradványa volt azoknak a magánbankoknak, amelyek a tizennyolcadik század első felében létesültek, az üzleti forgalma meglehetősen csekély volt és a klientélája nagyon válogatott. A Stebbing-bank ellenállt a nagy részvény-társaságok mindent fölfaló étvágyának és meg tudta őrizni függetlenségét megteremtőjének hagyományai alapján, aki valamikor inkább börtönbe ment, hogysem fölmutassa könyveit, amelyek terhelők lettek volna egyik kliensére nézve. Nemzedékeken át voltak magánszámláik nagynevü embereknek a Stebbing-banknál, - számláik, amelyekről még bizalmas titkáraik sem tudtak, mert még a nagy nevek tulajdonosainak is vannak sajátosan magántermészetü ügyeik és üzleteik, és a Stebbing-bank éppen titoktartása révén virágzott.
Mr. Tupperwill, a bank tulajdonosa, azzal dicsekedett, hogy egyetlen alkalmazottja sincsen ötven éven alul, bár ő maga a derüs harmincötödik esztendőt járta, - megtermett, fiatalos, széles arcu, kövértokáju és feltünően durva kezü ember volt.
- Bőséges villásreggeli nekem anatéma - mondta.
Zsebébe nyult, kivett egy csomó ezüstpénzt, és jóakaratu mosollyal hat pencet adott át a csalódott ruhatárosnak.
- „Anathema maranotha!” De némelyik kliensem meglehetősen inyenc, afféle szibarita ember. Szibarita, ez a szó - mint ön bizonyára tudja - Sybaris nevü ősi görög várostól származik, amelynek lakói nagy kéjencek és fényüzők voltak.
Ezt olyan arccal mondta, mint aki olyan titkot árul el, amelyről eddig még senki nem tudott. Jellemző szenvedélye volt információkkal szolgálni, és el lehet mondani róla, hogy tiz közül kilenc esetben csakugyan értékes információkat adott a Citybeli embereknek, akikkel leginkább volt érintkezésben.
Ralphnak is megvolt a magánszámlája a Stebbing-banknál, és bizonyos mértékig barátságos viszonyban volt a bankárral, akivel két klubban tagtárs is volt. Csak egy kellemetlensége volt viszonyuknak: az, hogy Mr. Tupperwill nagyon érdeklődött az orvosi tudományok iránt, - Ralph pedig meglehetősen elfelejtette régi tanulmányait.
A kövér ember nagyot sóhajtott, mikor fölhuzta keztyüjét.
- Egy pohár tej és néhány kétszersült a rendes második reggelim, elszörnyedve gondolok arra a hatásra, amelyet például a rákmajonéz tenne szervezetemre. Nem jön velem?
Ralph kikisérte gépkocsija nyitott ajtajáig.
- Nem, nem megyek önnel, holnap vagy holnapután azonban ott leszek a szomszédságában.
Mr. Tupperwill megborzongott.
- Sajnálom önt - mondta. - A City minden eszteticizmusnak hijjával van. Ez a szó egyébként, mint ön bizonyára tudja...
Hirtelen félbeszakitotta a mondatot, végignézett a nyüzsgő gyalogjárón és kövér álla lefelé huzódott.
- Utcáink nemzetközi jellege ebben az évszakban mindig érdekes, lebilincselő látvány nekem.
Ralph követte szemével Mr. Tupperwill tekintetét, és a gyalogjáró szélén vézna kis embert látott szürke puhakalapban és rikitóan sárga keztyüvel. Arcát éppen elforditotta.
- Egy kinai! - mondta Hallam meglepődve.
- Kinai, - hagyta helyben Mr. Tupperwill szárazon - még pedig Feng Ho, testőre és fidus achates Asiaticus-a Amery őrnagynak, ennek a csodálatos dzsentlmennek.
Mielőtt Ralph fölocsudott volna csodálkozásából és megkérdezte volna a bankárt, mit tud Amery őrnagyról, a gépkocsi már utat tört a nyüzsgő tömegben és tovagördült a régi Broad-Street esztétikátlan kültelkei felé.
A kinai hirtelen Ralph felé nézett, de nem közeledett feléje, és mikor Ralph megindult a kis emberke irányában, az megfordult, sietve megindult és eltünt a tömegben.
Feng Ho, Amery embere! Ralph most hallott először a kinairól és szerette volna közelebbről megnézni. Ha mind az igaz, amit ma hallott...
De Feng Ho eltünt, és Ralph - a kinait keresve szemével - észbe kapott, hogy látogatást igért a feleségének. Éppen a gépvezetőt fizette ki a Herbert Mansions előtt, mikor egy másik bérautót látott megállni az utcán, csekély távolságra. Törpe férfi szállt ki belőle - Feng Ho volt!
Ralph nem tétovázott. Odament a másik bérautóhoz. A kinai lélektelen arccal várta.
- Szeretnék önnel egy szót váltani, barátom.
Feng Ho könnyedén bólintott.
- Mikor negyedórával ezelőtt kijöttem a Fornos-caféból, ön a gyalogjárón állt, nyilvánvalóan engem figyelt. Ez még nem volt elég, ide is elkisért. Nos, hát mit jelentsen ez a kisded játéka?
Feng Ho vigyorgása olyan széles volt, amilyen csunya.
- Kis játék? Nem kis játék az enyém - mondta nyugodtan. - Csak éppen erre jöttem. Holnap talán másfelé megyek.
- Ön látogatóba megy... hova? - kérdezte Ralph nyersen.
Feng Ho fölhuzta vézna vállát.
- Ez nem angolos udvariasság - mondta. - Ott áll egy rendőr, - bólintott a rendőrőrszem felé - talán odaküldene érte és megmondaná neki: „Fogja el ezt a kinait, és vigye a hüvösre. Feng Ho a neve, a tudományok borostyánosa, és utánam jött.” Mr. Hallam, ön nem mehet Londonban sehova ugy, hogy valakinek mögötte ne menjen.
- Miért követ engem? - kérdezte Hallam, nem véve tudomásul a kijelentés megtámadhatatlan logikáját.
A kis emberke megint a vállát vonta.
- A tudományok borostyánosa vagyok, akit érdekelnek a jelenségek. Az én szakmám - a bün! Nemcsak akkor szeretek ott lenni, mikor valaki a biróság előtt áll, és elmondja a mondókáját, hanem szeretem látni a bünt akkor is, mikor elkövetik. Aljas és beteges ambició ez, Mr. Hallam, de ön, mint orvosdoktor megérti ezt.
- Micsoda bünt akar látni itt? - kérdezte Hallam, szinte az arcába hajolva.
- Gyilkosságot - hangzott a meglepő válasz.
- Gyilkosságot!?
Ralph azon gondolkozott, hogy a kis emberke nem tréfál-e? De mozdulatlan arcán nyoma sem volt a mosolynak.
- Gyilkosságot - ismételte Feng Ho, és az arca sugárzott. - Amikor Soyoka megöli önt, szeretnék a közelben lenni, hogy lássam lángeszü módszerét. Az, hogy ama bizonyos Tarn nevü vizözön-előtti dzsentlment megöli: lehetséges. Esetleg a fürge Miss Marlowet is. De hogy önt elkerülhetetlenül, és tökéletesen megöli: azt majd meglátja ön!

XII. FEJEZET.
Amery tudja.
Egy pillanatra vad rémület fogta el Ralph Hallamot. A kis emberke határozott hangjától végigfutott hátgerincén a hideg. De nyomban szembeszállt ezzel a kisérteties érzéssel, amely egy pillanatra legyürte, és hamarosan megtalálta az igazi hangját.
- Látom - mondta a foga közt. - Ezt természetesen ugy kell fogadnom, mint Soyoka figyelmeztetését? Nos, hallgasson ide, kinézer. Elviheti Soyokához üdvözletemmel együtt: ha bármit kezd ebben az országban, csunyául megjárja. Megértette? És ha mégegyszer azon kapom önt, hogy körülöttem ólálkodik, megrugom. Ez csak elég világosan hangzik, tisztelt borostyánosa a tudományoknak?
Feng Ho vigyorgott.
- Az, hogy megrugnak, nem lenne ujdonság számomra, mert mikor még szegény kinai fiucska voltam, nagyon sokan megrugdaltak. De most, hogy férfivá növekedtem, más a helyzet, és aki engem meg merne rugni, az ráfizetne a lábaujjával, - igy la!
Olyan gyorsan, hogy szem észre sem vehette, lehajolt, - acél csillant meg, és egy késnek a pengéje, amely mintha csodamódra jelent volna meg a kinai kezében, egyenes vonalat hasitott, hajszálnyira Hallam cipőjének orrától. A következő pillanatban Feng Ho megint egyenesen állt, kése eltünt, és mikor Ralph önkéntelenül kiáltással hátrább lépett, a kinai már a régi udvarias, vigyorgó férfiu volt.
- A kéznek gyorsasága gyakran kijátssza az optikai megfigyelést - mondta Feng Ho önelégülten. - Milyen könnyen juthat egy rugdalózó orvos-doktor a „néhai” cimhez koszoruval, és egyéb „post mortem” illendő diszekkel!
Aztán, mintha belátta volna, hogy minden további érvelés fölösleges, hátrafordult az elképedt gépvezetőhöz, utasitásokat adott, beugrott a kocsiba, és elhajtatott, mielőtt még Ralph fölocsudott volna meglepetéséből.
Lou nem volt otthon. A megállapodásokhoz való ragaszkodás nem volt éppen legerősebb oldala Ralph feleségének. Ralph, kidühöngvén magát, visszament a Maida Valere, másik bérautó után nézni. Alig ért haza, Lou fölcsöngette telefonon. Elmondta, hogy bevásárolni járt, tekintettel vendégére, aki ma este meglátogatja.
- Pedig hát megkimélhettem volna magamat ettől a fáradságtól, mert az a lány éppen most telefonálta, hogy ma este nem tud eljönni, mert valami munkát kell elvégeznie otthon.
- Beszélt Ameryvel? - kérdezte Ralph, és a feleletből kiérezte, hogy Mrs. Hallam hangjába keserüség vegyül.
- Igen, beszéltem avval a fráterrel! Tudja, mit merészelt mondani nekem?
Ralph fölhuzta a szemöldökét és mosolygott magában.
- El tudná gondolni? - kérdezte a nő türelmetlenül.
- Gondolom, arra a szerencsétlen szokására célzott, hogy szereti eltulajdonitani mások holmiját - mondta Ralph hidegen. - Lou, az ön uri kleptomániája egy szép napon kellemetlenségekbe sodorhatja. Hallottam egy-két célzást arról, hogy indiai tartózkodása egybe esett némely ingóságok eltünésével. Elég bolondul cselekszi az ilyesmit, önnek van elég pénze a megélhetésre, nem szorulna rá efféle bünözésre. Valahányszor kinyitom az ujságot és azt a főcimet olvasom benne: „Letartóztattak egy üzletfosztogató nőt,” mindig azt várom, hogy önnel van botrány!
- Nem kell aggódnia! - csapott rá a nő. - És ha azt gondolja, hogy én a lánynak az ékszereit akarom megszerezni, akkor legjobban tenné, ha nem küldené őt hozzám.
- Neki nincs semmije, amit érdemes volna ellopni - mondta Ralph hidegen. - Mit mondott még Amery?
- Semmit, - tört ki a nő - csak azt, igaz, hogy tudja, hogy én az ön felesége vagyok. És hát akkor mire való az eskü? Mert én nem mondtam el neki.
- Honnan tudhatta volna, ha ön el nem árulta volna magát?
- Mondom, hogy nem! Ő már tudta. Nyilván megfigyeltette a Herbert Mansionst, mert pontosan megmondta nekem azt a percet, amelyben ön elment a lakásomról. Erről jut eszembe, - és itt Mrs. Hallamnak elváltozott a hangja - tegnap este betörő járt nálam, mig én a szinházban voltam.
- Betörő? - álmélkodott Ralph. - Elvitte önnek valamijét?
- Nem. Éppen ez a furcsa. Kinyitotta az ékszerszekrényemet, de nem vitt el semmit belőle. A kapus azt hiszi, hogy megzavarták. Biztosra veszem, hogy átkutatta az én kis iróasztalomat, mert határozottan emlékszem, hogy a cimjegyzékemet ott hagytam néhány ujság fölött, és ma reggel az ujságok alatt találtam.
Hosszu szünet következett. Ralph Hallam gyorsan végiggondolt mindent. Vajjon nem ez-e a magyarázata annak, hogy Feng Ho a Herbert Mansions közelében ólálkodott? Talán megfigyeli Mrs. Hallamot, és a férjét egyaránt, üres óráit azzal töltve, hogy közelebbről megvizsgálja a holmijaikat?
- Jelentette a dolgot a rendőrségnek? - kérdezte aztán.
- Nem, nem volt érdemes - felelte a nő. Aztán türelmetlenül hozzátette: - Mikor jön hát az a lány? Ugy látom, kissé szégyenlős, nem?
- Majd gondolkodom róla, hogy megtudja - mondta Ralph és letette a kagylót.
Paul Amerynek most más jelentősége volt előtte.

XIII. FEJEZET.
A sangháji botrány.
Nem is lett volna természetes dolog, ha Elsa Marlowenak nem lett volna meg a maga fölfogása az eszményi férfiról. És ennek az ő eszményének nem volt arca, alakja, kiterjedése, - csak jellem és viselkedés volt. Az ő eszményi férfia nem parancsolgatott a lányokkal csak ugy, mint holmiféle gépekkel, nem bocsátotta el még legszerényebb alkalmazottját sem csak egy kurta fejbiccentéssel, és arcát - akármilyen lett légyen is - semmi esetre sem csufitotta el valami rut csufolódó vonás.
Aznap reggel Mr. Tarn a reggelinél röviden utalt előző napi beszélgetésükre, de szerencsére nem bolygatta tovább ezt a témát. Elsa előtt világos volt, hogy el fogja hagyni az öreget. De a sok évi összetartozandóságot nem lehet játszva széttépni. És valamiképpen mennél többet foglalkozott Mrs. Trene Hallam ajánlatával, még mint átmeneti megoldással is, annál kevésbbé tetszett neki ez az ötlet.
Maurice Tarn egyre levertebbnek látszott, mennél előbbre haladt a nap. Elsa ugyan nem volt tulságosan barátságos érzelmekkel iránta, de az öregnek ezt a vivódását is neveletlen főnökének a számlájára irta.
Közvetlen a villásreggeli előtt Amery behivatta és utasitást adott a lánynak arra nézve, ha telefonon keresnék távollétében. Elsa igazi női érdeklődéssel tapasztalta, hogy uj szürke ruha van rajta, és ezt már javulásnak tekintette, ámbár a világos ruhában az arca még sötétebbnek és szigorubbnak látszott, mint valaha.
Amery befejezte a diktálást, hátradőlt székében és az ablakot nézegette. Kellemetlen szokásainak egyike - és nem a legkisebb - volt az, hogy mikor hozzá beszélt, nem nézett rá.
- Vannak barátai Sanghájban? - kérdezte.
- Nekem, Amery őrnagy? Nincsenek - mondta Elsa, meglepődve a kérdésen.
- Furcsa város az, tele van botránnyal. Ön nyilván hallott egy és más pletykát, nem?
- Nem. Annyit tudok, hogy van egy Sangháj nevü város, és tényleg kapunk is leveleket ottani ügynökeinktől, de semmiféle botrányt vagy pletykát nem hallottam. Kiről? - kérdezte merészen.
- Rólam, legtöbbnyire... ugy véltem - felelte Amery.
A lányt természetes kiváncsiság tüzelte. Miféle botrány vagy pletyka lehet e körül az embertelen ember körül? De hiszen neki is csak lesz valami emberi vonása.
- Furcsa hely az a Sangháj. Tudja, miért tartóztatták föl a banditák a kék vonatot? Gondolom, nem tudja.
A Keletnek minden szine és rejtelmessége benne volt ebben a rövid kérdésben. Elsa emlékezett rá, hogy olvasott valamit banditákról, akik föltartóztattak egy vonatot, kirabolták az utasokat és fogva tartották őket zálogul. Most szerette volna, ha pontosabban tanulmányozta volna a tudósitást.
Ha azt várta, hogy Amery majd fölfrissiti az emlékezetét, nagyon csalódott.
- Sok, nagyon sok pénzt lehet keresni Sanghájban, egyenesen és másképp, - mondta - de legtöbbször másképp. Elég lesz!
Elsa, mikor szorgalmas ujjai az irógép billentyüin táncoltak, azon tünődött, hogy a pénzszerzésnek melyik módszere van legjobban kedvére a sötét embernek, és föltételezte, hogy e tekintetben nem lehet éppen válogatós, mert hiszen a pénzszerzés látszott a legfőbb gondjának.
Néhány héttel azelőtt uj takarékossági rendszert kezdett bevezetni. A fölösleges tisztviselőket elbocsátotta. Minden villamos áramkapcsoló fölött uj nyomtatott figyelmeztetések jelentek meg. Az is szokása volt, hogy váratlan látogatásokat tett az alanti irodában, ahol hosszu sorokban álltak a hivatalnokok magas asztalaiknál, és summás elbocsátások következtek. Egyszer meglátott egy kipirult arcu, rendetlen haju lányt, akinek a szeme haragtól szikrázott, - és nyomban kitalálta, mi történt. A lány az egyik kisebb irodából jött, amilyenekben az egyes osztályok alvezetői dolgoztak. Amery egy szót sem szólt a lánynak, bement az irodába és meggörbitett ujjával magához intette azt a középkoru alvezetőt, aki ott dolgozott.
- Meg akarta csókolni azt a lányt, igaz? - kérdezte.
- Ha a lány ezt mondja, akkor hazudik - kezdte a hivatalnok.
- Én mondom - tört rá a sötét Amery, ajkát fölbiggyesztve. - Menjen a pénztároshoz, vegye föl a fizetését a mai napig, aztán elmehet!
Ügyvédi levelek következtek erre a jelenetre, és Elsa gépelte az éles válaszok egynémelyikét. Az ügy szóba került, mikor egyszer Amery behivta, hogy egy levelet vegyen föl az alvezető törvényes megbizottjának, és Elsa szót talált emelni mellette.
- Mr. Stwel tiz évig volt a cégnél - mondotta. - Nős, családos ember. Nem gondolja ön, hogy nagyon keményen bánik vele?
Amery rászögezte egy pillanatra gránit-tekintetét, aztán csak annyit mondott:
- Nincs szükségem tanácsra.
Elsa olyan haragra lobbant, hogy szerette volna hozzávágni a jegyzőkönyvét.
Jellemző volt az üzletben történt változásokra, hogy Mr. Tarnt meg sem kérdezték ennek az elbocsátásnak az ügyében, és még jellemzőbb volt az, hogy Tarn már nem is sérelmezte ezt a mellőztetését.
Elsa találkozott vele, mikor kimenőben volt villásreggelire. Olyan szokatlan dolog volt az öregtől, hogy este előtt elhagyja az irodát, hogy Elsa majdnem megkérdezte: hova megy? De még jókor elfojtotta a kérdést, ámbár hiszen Tarn sem lehetett volna nyersebb hozzá, mint amilyen Amery volt az imént. Egy dologban azonban teljesen határozott volt: abban hogy a legelső adódó alkalommal elhagyja ezt a céget. A sötét ember most már annyira bántotta az idegeit, hogy már a puszta látását is, a hangját is utálta.
Mr. Tarn boldog lett volna, ha ilyen határozottan kialakultak volna a nézetei. Az agya valósággal örvénylett. Egyik terv a másik után ötlött a fejébe, de csak azért, hogy végül elháritsa, és nem kinálkozott számára egyéb megoldás, mint egy távoli farm nyugalma, valamelyik idegen országban, és a léleknek az a derüje, amelyet csak a homály adhat meg.
Ralph Hallam telefonált neki, hogy menjen el hozzá villásreggelire, és ő most a Half Moon Street-beli kis ház felé irányitotta lépteit.
- Beszéltem a társasággal, - mondta Ralph, mikor Tarn leült a villásreggelihez, amelyhez édes-kevés étvágya volt - és azt mondották, hogy legjobb lenne, ha ön elmenne. Idegei fölmondták a szolgálatot, és ez az Amery nagyon ugy fest, mint aki letöri szervezetünk egy részét.
- Letört az már egészen - nyögte Tarn. - Egy unciányi sem jut már nekünk az Amery és Amery-cégen keresztül. Hálát adnék Istennek, ha soha nem kerültem volna bele ebbe a játszmába! Nézzen ide: ma reggel kaptam.
Remegő ujjai belemélyedtek gérokkja belsejébe és egy levelet huztak ki, amelyet Mr. Tarn átnyujtott Ralphnak. Igen vastag, nehéz papirra volt irva, nyilvánvalóan elferditett irással. Minden bevezetés nélkül igy kezdődött:
- „Ön bekalandozik a mi vadászterületünkre, és hála ostobaságainak, a rendőrség dupla eredménnyel dolgozik. Hajlandók vagyunk 100.000 font sterlinget adni önnek az üzletért, ha átengedi ügynökeit, és beleegyezik szervezetének föloszlatásába. Ha nem fogadja el ezt az ajánlatot, módját fogják találni annak, hogy önt elintézzük.”
Alája egy hatalmas „S.” volt irva.
Ralph mosolyogva adta vissza a levelet.
- Ha nekik megér százezer fontot, akkor nekünk megér egy milliót. Miért küldték ezt önnek, mit gondol? Mert tudják, hogy az egész szervezetben ön az egyetlen fickó, aki elvesztette a fejét! Mikor kapta meg?
- Az asztalomon találtam ma reggel, mikor megérkeztem az irodába. Senki sem tud róla, hogyan jutott oda.
- Talán Amery meg tudná magyarázni - mondta Ralph. - Előbb érkezett oda, mint ön!
Az öregember bólintott.
- Én abbahagyom az egészet - mondta. - Elosztjuk a pénzt: van annyi, hogy mindkettőnket gazdaggá tegyen.
- Készpénzben tartogatta, csakugyan?
- Hát hogyan másképpen? - kérdezte Tarn türelmetlenül. - Ha az ön tanácsára hallgattam volna, annál a bolond Stebbing Banknál helyeztem volna el, és mikor érte mentünk volna, a londoni rendőrség két embere várt volna bennünket a kapulépcsőn. A pénz rendben van - mondta Tarn, és aznap először volt jókedve. - A hét végén elosztjuk. Már összeállittattam a menetrendemet.
- Furcsa vén ördög - mondta Ralph, bizonyos mértékig derüsen. - Ön egész vagyont áldoz föl. De én azt hiszem... mindnyájan azt hisszük... hogy ön bölcsen teszi, mikor erre a lépésre szánja magát.
Fölkelt az asztal mellől, rágyujtott egy szivarra, és vastag füstkarikát fujt a mennyezet felé.
- Egyedül utazik, csakugyan?
Tarn kényelmetlenül fészkelődött.
- Azt hiszem, igen - gurgulázta. - De ez nem tartozik önre.
- Nagyon is énrám tartozik. - Már elmagyaráztam önnek, kedves barátom, hogy Elsára nekem szükségem van. Nos, hogy biológiailag pontos legyek: önnek több esze van, mint neki, de ő rátermettebb, mint ön, és némi oktatás után nemcsak pótolni fogja önt, sőt... Verje ki tehát fejéből azt a bolond Május-December bogarat, amely önt gyötri. Mindenképpen menjen, - boldogabb ember lesz, mihelyt a hajója elindul. Ha pedig a házassági terve komoly, hát van még Délamerikában elég olyan szép, fiatal hölgy, aki szivesen megragadja az alkalmat, hogy férjhez mehessen egy olyan kötésü férfiuhoz, mint ön. És, őszintén megvallva, Tarn, én azt hiszem, szerencsés ember lesz, ha élve távozhatik.
- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte a másik meghökkenve.
- Azt, hogy Soyoka nagyon tevékeny lesz mostanában, és önnek jobb lesz, ha a játékon kivül lesz.

XIV. FEJEZET.
Aki Amery őrnagyot leplezi.
Azon az egész délutánon iróasztala mellett ült Maurice Tarn. Két keze mélyen a zsebébe süllyedt, válla meghajolt, szeme félig lecsukódott, fülében Hallam figyelmeztetései zugtak. Ötvenötéves ember volt, - az élet, és a szabadság kedves volt neki. És most arra volt szüksége, - keservesen nagy szüksége - hogy „egyvonaluan” gondolkozzék. Igy fejezte ki magát. És az egész idő alatt háromvonaluan gondolkozott, gondolatainak három vonala időnkint párhuzamosan haladt, hogy rövid időközökben egyetlen tömeggé olvadjanak, mignem végül annyira összekuszálódtak, és egymásba olvadtak, hogy még az örökkévalóság alatt sem tudta volna szétbogozni őket.
És akkor, borongásának legsötétebb órájában, jutott arra a fölfedezésre, amely arra volt szánva, - ámbár ő ezt nem tudhatta - hogy meginditsa a katasztrófát.
- Kábelsürgöny, uram - mondta az irnok. - Azt hiszem, kulcs-betükkel van irva.
- Nos?
Maurice Tarn sötéten meredt a papirra, amely előtte feküdt. Mikor az aláirását nézte, fölriadt.
A kábelsürgönyt az a japán kereskedő küldte, akivel voltak bizonyos ügyei az ő bünszövetkezete dolgában. Soyoka fölfedezte ezt, és a japáni segélyforrás hirtelen elapadt. De a sürgönyben volt egy név, tiszta angolsággal, - és ez képpesztette el őt. Sietve megkereste titkos kulcs-könyvét és leforditotta az üzenetet.
Ekkor látta, hogy mi történt. Valamely emlékezeti hiba következtében neki küldték el azt a sürgönyt, amelyet Soyoka főügynökének szántak.
A fölfedezés megdermesztette.
A név tiszta angolsággal! Soyoka? Ime, markában tartja vetélytársát. Olyan vad, gyilkos öröm fogta el, aminőt esztendők óta nem érzett már. Az történt, hogy a sürgönyt az ő magán-sürgönycimére küldték - tévedésből.
Hátradőlt székében. Lélekzete meggyorsult, arca kipirult. Igy találta Elsa, mikor belépett, megmondani neki, hogy ma este nem lesz otthon. Tarn nem is felelt, mire Elsa arra a legtermészetesebb következtetésre jutott, kipirult arcából és csillogó szeméből itélve, hogy ismét ivott.
Soyoka... az ő markában! És ezek akarják őt fenyegetni, ezek? Majd megmutatja ő nekik!
*
Elsa hazafelé tartott este, és éppen Cheapside felé fordult be, mikor egy igen ismerős valaki sietett feléje az uton keresztül.
- Nos, Ralph! - mondta Elsa. - Mit keres itt London legszorgalmasabb negyedében? Soha nem tudtam elgondolni önt a Cityvel összefüggésben.
- A keleti városrészben kell találkoznom egy emberrel - mondta Ralph, lépést igazodva a lányhoz. - Főuri bérautót keres, vagy megelégszik egy népies autóbusszal?
- Az egészség szempontját választom, és gyalog megyek - nevetett a lány.
Végigmentek a Newyork Streeten, befordultak Old Baileybe, és megálltak bámulni a Központi Büntetőtörvényszék diszes homlokzatát. Az épület különösképpen érdekelte Ralphot. Elmagyarázta, hol állt a Newgate-börtön, - az a hely, ahol a vasrózsás ajtócska nyilott a sötét fegyházba.
- Én borzongok tőle - mondta Elsa, és elfordult.
- Fogadnék, hogy Maurice is borzong tőle - mondta Ralph vigyázatlanul. Elsa megállt és a szemébe nézett.
- Mi baj van Mr. Tarnnal? - kérdezte. - Valami rettenetes dolgot követett el, ugy-e? Tudja, hogy mit?
Ralph azonban nevetéssel ütötte el a dolgot. Örült, mikor Elgin Crescentet elérték, mert nem volt éppen szenvedélyes gyalogló.
- Ön ma Lou lakásán tölti az éjszakát, ezt megigérte neki tegnap, mikor kimentette magát. Megmondta az öregembernek?
Elsa megmondta Tarnnak délután, de kétségei voltak aziránt, hogy megértette-e az öreg, amit mondott. Valamely okból, amelyet maga sem tudott volna meghatározni, rettegett ettől a közelgő látogatástól.
- Nem vagyok bizonyos affelől, hogy Mr. Tarn megértett-e engem? - mondta.
- Okvetlenül meg kell mondania neki? - kérdezte Ralph nyugodtan. - Maurice bizonyos okból nem a legjobban van velem, és attól tartok, ha megtudja, hogy ön Lou lakására megy, akadékoskodni fog.
- De mit mondjak neki? - kérdezte Elsa meghökkenve. - Végre is nem hazudhatok.
- Mondja neki azt, hogy egy hetet egyik barátnőjénél tölt. Ha jól ismerem az öreget, nem fog kérdezősködni, hogy ki az?
A lánynak nem volt egészen kedvére ez a dolog, de beleegyezett.
- Majd én erkölcsi támogatásomban részesitem - mondta Ralph jókedvüen, és megváltoztatva azt az eredeti szándékát, hogy a kapunál elválik a lánytól, bement vele. Odabenn kiderült, amit Elsa előre is gondolt, hogy Maurice Tarn még nem érkezett haza.
Elsa az ebédlőben hagyta Ralphot, ő maga pedig fölment, hogy becsomagoljon a táskájába. Odafenn megint az a kétkedés fogta el. Nem szerette Mrs. Trene Hallamot, de nem is érzett iránta nagyobb ellenszenvet, mint amekkorát bármely más idegennel szemben érzett volna. Talán majd ismerkedés közben hozzámelegszik. És volt egy igazán kitünő oka is arra, hogy kevés időre eltávozzék innen. Ösztönösen tudta, hogy Maurice Tarn válságának pillanata bekövetkezett, és arra, hogy ennek a válságnak a csucspontján mi következik be, nem is mert gondolni.
A csomagolással több időt töltött, mintsem tervezte, mert egészen uj és hóbortos szempont vetődött föl lelkében. Vajjon Amery őrnagy helyesli-e a dolgot? Valóban hóbortos volt a kérdés! Elsa maga is nevetett önmagán, és befejezte a csomagolást. Mikor lefelé ment a lépcsőn, Ralph elterpeszkedve ült a nagy karosszékben az ablak mellett, és Elgin Crescent gyermekhadának játékát szemlélte.
- Ezeknek a kis ördögöknek a lármája kétségtelenül bántja Maurice idegeit - mondta. - Mivel tölti az estéit? Ivással?
Elsa bólintott. Izlése ellenére volt, hogy a gyámja dolgait firtassák.
- Nem változtatta meg a szokásait - mondta aztán.
- Nem, ha jól ismerem. Elmondom önnek az életmódját - mondta Ralph vontatottan. - Helyreigazithat, ha tévedek. Ebédjét félkilenckor fejezi be, háromnegyed kilenckor bemegy a dolgozójába, megissza a maga négy brandyjét, aztán komolyan nekikezd az igazi ivásnak.
Elsa sóhajtott.
- Nem mindig volt ilyen. Csak az utóbbi néhány év alatt szokott hozzá az iváshoz - mondta.
Ralph bólintott.
- Furcsa egy ördög ez a Maurice. Kérem az egeket, hogy mielőbb menjen el Délamerikába.
- Velem? - mosolygott Elsa.
Ralph a fejét rázta.
- Semmi esetre sem önnel. Nem fogom megengedni neki, hogy önt elvigye.
Elsa hirtelen más tárgyra tért.
Nyolc órakor Mr. Tarn még mindig nem érkezett meg. Ralph elment, miután előbb hasztalan próbálta rábeszélni a lányt, hogy engedje elkisérni a Herbert-bérpalotához.
- Nem tehetem - mondta Elsa, fejét rázva. - Nem lenne illendő, hogy elmenjek és csak ugy a cselédségnél hagyjak neki üzenetet. Beszélnem kell vele és meg kell magyaráznom a dolgot.
- Hüséges hölgy! - mondta Ralph mosolyogva. A lánynak valahogyan nem tetszett a hangja.
Mikor Ralph elment, a lánynak eszébe jutott, hogy hiába volt minden kinálkozó alkalom, és mégsem beszélt Ralphnak Feng Ho éjszakai látogatásáról. Különös dolog volt, hogy nem beszélt róla. És nem azért nem mondta el, mintha megfeledkezett volna róla. Kétszer is a nyelve hegyén volt, hogy elbeszéli azt az éjszakai kalandját, és valami mind a kétszer megállitotta.
Később aztán, mikor hallotta Maurice Tarn nyugtalan kezét, amint a kulcsot beletette a földszinti ajtó zárjába, egyszerre agyába ötlött a magyarázat, és Elsa elcsodálkozott önmagán. Azért nem mondta el Ralphnak, hogy leplezze Paul Ameryt!

XV. FEJEZET.
Egy idegen férfiu.
William Bickerson detektivfelügyelő egy igen hosszu jelentés utolsó sorait irta a központnak. Mikor elkészült vele, leitatta, összehajtotta és boritékba tette a jelentést, és fölpillantván az órára, látta, hogy háromnegyed kilenc. Abban a pillanatban belépett a titkárja és megkérdezte, hogy fogadja-e Dr. Ralph Hallamot?
- Dr. Hallam? - kérdezte a felügyelő meglepetve. - Hogyne, természetesen!
Mint régi barátot üdvözölte Ralphot.
- Száz esztendeje nem láttam önt, doktor - mondta meleg hangon. Tekintete megint az órára vetődött. - És szeretném is, ha volna időm kissé eltereferélni önnel, de kilenc órára találkozóm van. Talán valami különösebb ügyben óhajt beszélni velem?
- Ha ön ugy gondolja, hogy az ópiumos bandák ügye valami különösebb, akkor igen.
A felügyelő füttyentett.
- Az ópiumos bandák? Tud valamit róluk?
- Nagyon keveset tudok, de egyet-mást gyanitok, és azt hiszem, ön is gyanithat egyet-mást.
A felügyelő nem felelt.
- Ön barátja Mr. Tarnnak, ugy-e? - kérdezte aztán.
Ralph bólintott.
- Igen, a barátja vagyok. Valamikor jobb barátságban voltunk, mint most vagyunk.
- Mi baj van vele?
Ralph a vállát vonta.
- Nem tudom pontosan. Azt gondolnám, iszákosság. Meglehetősen ivásnak adta magát. Miért kérdezi ön, hogy barátja vagyok-e?
A felügyelő egy percig hallgatott.
- Azért, mert ő az, akivel kilenckor találkozóm van. Kért, hogy nézzek el hozzá, valami nagyon fontos mondani valójavan. Igen, értésemre adta, hogy fontos vallomást akar tenni. Gondolja ön, hogy részegségében mondta?
Ralph itt óvatos lett.
- Lehet - mondta és az ajkába harapott. - Miféle vallomást?
A felügyelő a vállát vonta.
- Nem tudom. Ön az orvosa?
- Csak voltam, ámbár attól tartok, hogy az orvosi tudományommal nincs mit kérkednem. Kilenc órakor, mondja ön? Nem volna kifogása ellene, ha elkisérném?
A felügyelő megint az órára nézett.
- Nem. Eljöhet velem, ámbár, ha a dolog komoly, nem hinném, hogy sokat kivánna beszélni ön előtt.
- Amely esetben én elmehetek - mondta Ralph.
Bickerson fölkelt. A telefon csengője megszólalt, és Bickerson fölvette a kagylót.
- Halló! - kiáltotta, és Ralph látta, hogy a szemöldöke fölhuzódik. - A barátunk - mondta halkan, befogva a kagylót.
- Ön az?
Maurice Tarn hangja volt, - rekedt, elmosódott, szinte érthetetlen hang.
- Ön az, Bickerson?... Eljön hozzám? Megpróbáltak kézrekeriteni ma éjjel... igen, ma éjjel!... A lány is benne van… Engem nem lep meg. Hálátlan teremtés, mindazok után, amiket én tettem...
- Miről beszél, Mr. Tarn? - kérdezte a detektiv harsányan. - Már indulok is.
- Jőjjön olyan gyorsan, ahogyan csak jöhet. Majd én fölvilágositom Soyoka felől... tudom, ki a főügynöke!
Egy szót suttogott, és Bickersonnak leesett az álla.
Letette a kagylót. A felügyelő odafordult vendégéhez.
- Részeg - mondta.
- Mit mondott?
De Bickersont annyira elfoglalta az az egy suttogva mondott szó, hogy nem felelt.
- Nem igen venném komolyan, amit mondott - szólt Ralph, elfojtva félelmét. - Az a vén bolond beszeszelt! Mellesleg: feleségül akarja venni az unokahugát!
- Hm! - mondta Bickerson elgondolkozva. - Némely iszákost föltünően beszédesnek találtam. Jön?
A rendőrállomástól Elgin Crescentig tiz percnyi utjuk volt gyalog, és a detektivnek alkalma nyilt gazdagitani ismereteit.
- Hol az a lány... ugyanabban a házban lakik? - kérdezte.
- Rendszerint, de ma egy rokonánál tölti az éjszakát. A tény az, hogy a lány ugyancsak rossz időket élt mellette, - mondta Hallam - és Tarn egyre rosszabb. Meg van rémülve Soyoka társaságától.
- Ki az?
A felügyelő megállt és csodálkozva nézett a másikra.
- Soyoka.... mit tud ön arról a bandáról? - kérdezte.
- Semmit - mondta Hallam sietve. - Ez az ő egyik bolond bogara. Főképpen azért akartam önnel beszélni, hogy figyelmeztessem önt, már ami Tarnt illeti. Az a mániája neki, hogy megsértette Soyokát.
Minden rendőrembernek vannak tapasztalatai az effajta bogarakról. Soha még nagy büntény nem történt anélkül, hogy egy hóbortos ember elő ne állt volna a maga „vallomás”-ával. Bickerson kezdett nem lelkesedni az esti találkozó iránt. Ralph Hallamnak pedig ez nagyon inyére volt.
- Nem tudom, miért, - mondta Bickerson, mikor befordultak a Ladbroke Grove sarkán - de nekem az egész idő alatt az volt az érzésem, hogy Tarn az ópiumügyben akar velem beszélni. Nem mondta soha, de nekem ez motoszkált a fejemben. De hiszen meg is érkeztünk. Menjen előre, ön ismeri a járást.
Fölmentek a kapulépcsőn, Ralph elül, a felügyelő utána a széles, nyilt portálén. Szemben álltak a két ajtóval, - az egyik az alsó, a másik pedig arra a felső részre nyilt, amelyet Mr. Tarn lakott az unokahugával. Ralph megnyomta a csengőt, de válasz nem érkezett. Ujból csöngetett.
- Ugy látszik, nyitva van - mondta a felügyelő hirtelen, és benyomta az ajtót.
Nagy meglepetésére az ajtó benyilt. Odamentek a lépcső aljához és Ralph a villanykapcsoló után tapogatózott. Néhány pillanat mulva meg is forditotta, de világosság nem gyuladt.
- Furcsa - mondta. - Ugy látszik, kiégett.
A fal mellett föltapogatóztak az első lépcsőfordulóig.
- Ez a dolgozószobája - mondta Hallam, mikor megérintette az ajtógombot és megforditotta.
Az ajtó kinyilt. Az egész szobában nem volt más világosság, mint a kis kandalló pislákoló tüze, amely azonban semmiféle világitással nem szolgált.
- Itt van ön, Mr. Tarn? - kiáltott a felügyelő.
Feleletül mély horkolás hallatszott,
- Van itt valahol lámpa?
A felügyelő végigtapogatta a falat, és Ralph egy kapcsoló csattanását hallotta. De lámpa megint nem gyuladt.
- Ez furcsa... hát hol lehet az öreg?
Könnyü volt megállapitani, honnan hallatszik a horkolás. Ralph keze a széles karos-szék hátán állt meg, aztán lenyult és egy borostás archoz ért.
- Itt van - mondta.
A látogató kezének érintésére Maurice Tarn kedvetlenül fészkelődni kezdett. Hallották álmos morgását, aztán, - mint aki álmában beszél - rekedt hangon megszólalt:
- El akartak sülyeszteni... tudom... de én erősebb vagyok... olyan vagyok, mint a bivaly...
Szavai értelmetlen mormogásba vesztek.
- Ébredjen föl, Tarn - mondta Ralph. - Mr. Bickerson eljött beszélni önnel.
Megrázta az öreget a vállánál fogva, és a horkolás megszünt.
- Attól tartok, nehéz munkája lesz, amig fölkelti.
- Ébren van?
- Nem hiszem. Tarn! Ébredjen!
Ekkor a felügyelő hirtelen elkiáltotta magát:
- Valaki más is van a szobában! Nincs gyujtója, doktor?
Hallotta egy feldöntött szék zörejét, és kimeresztett szemmel bámult a sötétségbe. Amint igy nézett, neszt hallott az ajtó mellett, odaugrott és elkapta az ismeretlen betolakodó vállát. Sziszegést hallott, - három kinai szót, amely olyan volt, mint a kutyaugatás, - egy csontos ököl csapott a felügyelő állába, és az ismeretlen szempillantás alatt kiperdült a felügyelő markából, kisurrant, és becsapta az ajtót. Hallották a rohanását a lépcsőn.
- Gyujtót, gyorsan! - kiáltott Bickerson vadul.
Ralph irányából gyujtó sercenése hallatszott, és hirtelen fény lobbant. Mintegy válaszul a felügyelő kiáltására, a villanylámpák hirtelen kigyulladtak, és egy pillanatra elvakitották mindakettőjüket.
- Ki tette ezt?...
Aztán:
- Ördög és pokol, nézze! - sziszegte a detektiv, és elborzadva nézte a rettentő látványt.
Maurice Tarn összeroskadva feküdt székében, a feje hátrahanyatlott. Szennyes-fehér mellénye piros és nedves volt, és a piros mocsokból egy kés fekete nyele állt ki.
- Meghalt! - lihegte Hallam. - Megölték a jelenlétünkben!...
Hallotta, hogy a detektiv kiált egyet, és látta, hogy mögéje néz.
- Mi?... - kezdte, és ekkor ő is látta.
A szoba másik zugában egy sápadtarcu lány guggolt. A ruhája rendetlen volt, fehér bluza föl volt tépve a vállán. Az arcán piros folt huzódott keresztül...
Elsa Marlowe volt!

XVI. FEJEZET.
Elsa titka.
Bickerson egy pillantást vetett a lányra, pár másodpercig tétovázott, aztán az ajtóhoz ugrott, kinyitotta, és lerohant a lépcsőn. Az utca üres volt, csak egy asszony jött Bickerson felé. Messze, a Ladbroke Grove sarkán, egy rendőr unatkozott. Odarohant a rendőrhöz, aki mintha észre sem vette volna, amig eléje nem toppant.
- Menjen az Elgin Crescent 409-esbe - mondta zihálva. - Őrizze a kaput, és senkit ne engedjen se ki, se be. Gyilkosság történt. Fujja meg a sipját: még egy rendőrre van szükségem. Nem látott senkit kijönni az Elgin Crescent 409-esből?
- Nem, uram. Mindössze egy ember ment el mellettem, ezelőtt néhány perccel, egy kinai...
- Kinai? - kérdezte Bickerson gyorsan. - Hogyan volt öltözve?
- A legdivatosabban, már amennyire én láthattam. Azért tünt föl nekem, mert nem volt kalapja. De a legtöbb ilyen keleti fajta nem hord kalapot...
Bickerson félbeszakitotta a keleti szokásokról szóló előadást.
- Merre ment?
- Le a Ladbroke Grove-on. Bérautóba ugrott, őt figyeltem addig, mig ön ide nem jött. Ott megy.
A Notting Hill Gatehez vezető dombra mutatott, és Bickerson körülnézett bérautó után, hogy üldözőbe vehesse, de nem látott egyet sem.
- Ne törődjön most a házzal, menjen az után az autó után. Sipoljon, és igyekezzék elfogni. Van egy másik őrszem is itt a közelben, igaz?
- Van, uram - mondta a rendőr, és tempósan nekiindult üldözni a bérautót, amely eltünt a domb hajlatánál.
Bickerson visszarohant a lakásba. Bárki lett légyen is a besurranó, Elsa Marlowe minden esetre számot kell, hogy adjon a maga jelenlétéről.
Mikor visszatért, a lányt az ebédlőben találta. Nagyon sápadt volt, de föltünően nyugodt. A vérfolt eltünt arcáról, és a zsebkendő, amely Ralph kezében volt, megmagyarázta: hogyan. Elsa odafordult a felügyelőhöz:
- Igaz? - kérdezte. - Mr. Hallam azt mondja, hogy a... a nagybátyámat meggyilkolták.
A detektiv lassan bólintott.
- Nem látta?
A lány helyett Ralph felelt:
- Nem. Eloltottam a lámpákat. Vannak dolgok, amelyeket nem akarom, hogy ő lásson, és ez is olyan dolog. Eloltottam a lámpákat, mielőtt őt kihoztam. És, hála Istennek, nem látta!
Bickerson megint a lányra pillantott.
- Igen, Miss Marlowe, az ön nagybátyját megölték.
- A... az az ember tette - mondta Elsa.
- Melyik ember? - kérdezte a detektiv keményen.
Elsa küzködött, hogy uralkodjék a hangján, de mind az, amit az elmult két óra alatt tapasztalt, olyan közel sodorta a hisztériához, amilyen közel még soha életében nem volt hozzá.
- El akarok önnek mondani mindent a kezdetétől fogva - mondta. - El kellett volna mennem ma este, hogy egy... egy barátnőmnél lakjak. Megvártam Mr. Tarnt, és megmondtam neki, hogy egy hétnél előbb nem térek vissza. Erre ő megkérdezte, hogy hova megyek. Biztam benne, hogy nem fogja megkérdezni, mert tudtam, hogy esetleg ellenvetése lesz, - de a kérdésére megvallottam, és attól a pillanattól kezdve valóságos őrült módjára viselkedett. Tombolt, sirt, a legrettenetesebb neveket adta nekem, és haragjában egy poharat vágott hozzám.
A lány fölemelte a haját és megmutatta fején a karcolást, amely ha még olyan könnyü természetü volt is, megvérezte a haját.
- Ez az ebédlőben történt. Ekkor hirtelen, mielőtt még fölfoghattam volna, hogy mi is történik, megragadott a karomnál és betuszkolt a dolgozóba. Azt gondolom, sokat ihatott, mielőtt megjött. Néha utközben betér egy szállóba és órákig ott van. „Leül, és addig el nem mozdul, amig meg nem engedem!” - mondta. - „Ma este nem megy ki!” Megpróbáltam okosan beszélni vele, de olyan volt, mint az eszelős. Nem tehettem egyebet, ültem türelmesen, és néztem, hogyan üriti ki az egyik pohár brandyt a másik után, és lestem az alkalmat, amikor kimenekülhetek a szobából. Egyszer azt hittem, már elaludt, és csöndesen fölkeltem, hogy kimegyek. Fölnyitotta a szemét, fölugrott és visszalökött a heverőre a szoba sarkába. Megrémültem nagyon. Nem hiszem, hogy életemben valaha megijedtem volna ennyire. Azt gondoltam, teljességgel megőrült, és most is azt hiszem.
Aztán ujra szunyókálni kezdett, de ekkor már nem volt bátorságom megmozdulni. Az egész idő alatt arról beszélt, hogy mit fog ő tenni egy valakivel. Aztán hirtelen - talán tiz perccel ezelőtt - kialudtak a lámpák. Nehéz függönyök vannak a dolgozószoba ablakai előtt, és a függönyök le voltak eresztve. Az egész szobában nem volt más világosság, mint a parázs halvány fénye. Én mozdulatlanul ültem, mert attól tartottam, hogy fölébred, és mert abban reménykedtem, hogy nemsokára eléggé erőt vesz rajta az ital ahhoz, hogy elmenekülhessek. Amig igy gondolkoztam, hallottam az ajtó nyikorgását, és az volt az érzésem, hogy valaki bejött a szobába. Egy pillanat mulva bizonyos is voltam felőle, mert váratlanul erős fénysugár villant meg és rávetődött Mr. Tarnra.
Elsa megborzongott.
- Még most is látom, amint feje a vállára hajlik, keze a mellébe kapaszkodik. A fény félig fölébresztette, és elkezdett beszélni.
- Hallotta ön Mr. Tarnt telefonálni? - szakitotta félbe a detektiv.
A lány bólintott.
- Igen. Ezelőtt jó negyedórával lehetett. Hallottam, hogy beszélt valakivel - - azt hiszem, önnel. Ön Mr. Bickerson, ugy-e?
A detektiv igent intett.
- Folytassa, kérem - mondta. - Mikor az idegen a fényt rávetitette a nagybátyjára, fölébredt?
Elsa fejét rázta.
- Nem. Csak megmozdult álmában és beszélt. Ekkor a világosság eltünt. Nem mertem mozdulni, mert azt hittem: betörő. Aztán hallottam az ön hangját a lépcsőházból... többet nem tudok.
- Nem látta, mikor az ismeretlen megszurta a nagybátyját?
A lány a fejét rázta.
- Nem lehetett látni semmit.
A detektiv idegesen vakarta az állát.
- Gyorsan dolgozott, meg kell hagynom. A szegény öreg gyermeket akkor gyilkolhatták meg, mikor én csak pár lábnyira voltam tőle. Kitünő történet lesz a közönség számára!
Bickerson gyanakodva nézett a lányra.
- Szükségem lesz az ön bizonyságára, - mondta. - Szeretném, ha ön olyan helyen lenne, ahol bármely pillanatban rendelkezésre tudna lenni. Nem mehetne valamelyik szállóba?
- Szerzek önnek szobát a Palace-Hotelben - ajánlkozott Ralph.
Nem igen óhajtotta ugyanis, hogy a Herbert Mansions rendőrségi látogatások szinhelye legyen az elkövetkezendő napokban. Szerette volna lehetőség szerint kivonni felesége nevét ebből az ügyből, hogy egymáshoz tartozandóságuk nyilvánosságra ne jusson. Elsa nyilván megértette, hogy Ralph nem kivánta a „sógornője” nevét szerepeltetni az ügyben; de nem tett semmi ellenvetést, sőt örült az ötletnek: nem volt semmi kedve ahhoz, hogy ezen az estén idegen nővel találkozzék.
A detektiv ujra kikérdezte, aztán a rendőr is visszatért egy bajtársa kiséretében. A ház főkapuja előtt kisebb tömeget csőditett össze az a különös érzék az effajta tragédiák iránt, amely a tömegeknek sajátságuk. Bickerson telefonon jelentette a gyilkosságot a rendőrfőnökségnek, és addig is, amig a fényképészek és az ujjlenyomat-szakértők megérkeztek, átvizsgálta a dolgozószobát.
A dolgozó meglehetősen szegényesen volt butorozva. Kopottas zöld szőnyeg volt a padlózatán, - egy elnyűtt iróasztal, két-három szék, és jókora könyvállvány volt a főbutorzata. A falakon néhány régi és nyilván értéktelen olajfestmény függött, abból a fajtából, amely a Viktória-korszak közepén volt müvészi divat. Volt aztán még egy butora, amely első pillantásra gramofon-állványnak látszott, de közelebbi vizsgálatra jól fölszerelt pohárszekrény volt.
Az asztalon, annak a széknek közelében, amelyben a holttestet megtalálták, több pálinkás palack állt kibontatlanul, és egy csaknem üres palack, amelyből Maurice Tarn nyilván a poharát töltögette az este. Bickerson a zsinór-mértékkel lemért néhány távolságot. A szék, amelyben a meggyilkolt ember hevert, három lábnyira volt a kandallótól, másfél lábnyira a pálinkás palackokkal megrakott asztaltól, kilenc és fél lábnyira az ajtótól. Kétségtelen volt, hogy a gyilkos nem mehetett el az asztal és Mr. Tarn között, mert azon a helyen Bickerson állt. De elég helye volt ahhoz, hogy a kandalló és a szék között menjen el, és a detektiv csakugyan ebből az irányból hallotta először a neszt. A kandalló másik felén egy fölforditott szék volt, ami a felügyelő nagy elégtételére bizonyitotta is, hogy a gyilkos arra járt.
Semmiféle látható bizonyiték nem akadt, kivéve néhány kifizetetlen számlát, amelyek ott hevertek az asztalon a pálinkás palackok mellett. Bickerson átkutatta a halott zsebeit is, de nem talált bennük semmi olyat, ami fényt deritett volna a büntényre.
Befejezve a hevenyészett kutatást, lement a lépcsőn, elhaladt az ajtó mellett, ahol Elsa és Ralph beszélgetett, és kiment az utcára. A maroknyi embercsoport meglehetősen nagy tömeggé dagadt már, és mikor Bickerson a kapulépcsőn megállt, végigtekintve az utcán, hogy nem lát-e rendőrautót, egy férfit pillantott meg, aki könyökével utat tört a tömegben, és a kapu felé igyekezett. A rendőr megállitotta. Bickerson odafigyelt a rövid beszélgetésre.
Az ismeretlen magastermetü, sovány, kissé hajlott tartásu férfi volt. Bickerson katonának gondolta. Barna arcbőréből arra lehetett következtetni, hogy nemrégiben térhetett haza olyan országból, amelynek forróbb a klimája, mint Angliáé. Aztán derengeni kezdett neki, hogy ki is ez az ismeretlen. Lement a kapulépcsőn, beszélgetni vele.
- Ön Amery őrnagy? - kérdezte.
- Az a nevem - mondta Amery. - Tarnt meggyilkolták, azt hallom.
A detektiv ránézett.
- Ki mondta ezt önnek? - kérdezte gyanakodva. - Barátja neki?
- A főnöke vagyok, - mondta Amery - azaz hogy voltam. Ami a másik kérdést illeti, azt hiszem, mindenki tudja ebben a tömegben, hogy gyilkosság történt. Én pedig véletlenül tudom, hogy a házat Maurice Tarn lakta. Ebben a lakásban csak két embert gyilkolhattak meg, és az a valószinübb, hogy Tarnt.
- Be akar jönni? - kérdezte a detektiv, és befelé mutatott a folyosóra. - Nos, Amery őrnagy, - mondta - ön talán elmondhat nekem egyetmást Tarnról. Voltak neki ellenségei?
- Nem tudok semmit a magánéletéről.
- Barátja volt neki?
Amery a fejét rázta.
- Nem, nem voltam - mondta hidegen. - Mélységes ellenszenvet éreztem iránta, és nem biztam meg benne. Beszélhetnék Miss Marloweval?
- Honnan tudja, hogy Miss Marlowe itt van?
A detektiv összehuzott szemöldöke alól figyelte Ameryt.
- Itt lakik, nemde? - kérdezte Amery. - Valóban, Mr. Bickerson... igen, én nagyon jól ismerem az ön nevét, önnek semmi oka sincs arra, hogy énrám gyanakodjék.
Bickerson pillanatig elgondolkozott, aztán valamivel szelidebb hangon szólalt meg:
- Egészen természetes, hogy három mérföldnyi körzeten belül mindenkire gyanakodva nézek - mondta. - Megkérem Miss Marlowet, hogy jőjjön le önhöz, de ön semmi körülmények között sem viheti őt magával. Megértette, Amery őrnagy? Szükségem van a ladyre további információk végett. A szobában volt, mikor a gyilkosság történt. Megteszem azt is, hogy elmondom önnek mindazt, amit egy ujságirónak elmondanék.
Amery komoran meghajtotta a fejét és nem látszott meglepődni azon, amit a detektiv mondott. Várakozott a hallban, sötéten nézve a nyüzsgő tömeget, - egyszer csak könnyü lépéseket hallott a lépcsőn, megfordult: Elsa állt előtte.
- Ugyancsak kellemetlen percei voltak, azt hallom - mondta a lánynak.
Hangjában nyoma sem volt rokonszenvnek: ez ütötte meg a lány fülét legjobban. Szárazan, pontosan megállapitotta a tényt, amelyen nem lehet változtatni. Elsa azon csodálkozott, hogy miért is fáradt ide Amery?
- Éppen a szomszédságban voltam - mondta Amery - és hallottam a történteket. Azon gondolkoztam, nem lehetnék-e segitségére önnek vagy a rendőrségnek, - bár megvallom, hogy sokkal kevesebbet tudok Mr. Tarnról, mint ön, vagy bármelyik más ismerőse. Ki van önnel?
- Mr. Hallam - mondta a lány. - Nagy barátja volt szegény Mr. Tarnnak, és ugyancsak kedves barátom nekem.
- Dr. Hallam? - Amery bólintott. Aztán váratlanul, mint szokta, azt kérdezte:
- Nincs szüksége pénzre?
Elsa elképpedve bámult rá.
- Köszönöm, nincs, Amery őrnagy - mondta. - Nagyon kedves öntől, hogy megkérdezi...
- Van nálam bizonyos összeg, amely nagybátyját illeti, és ha szükséges, előlegezem önnek a fizetését - mondta Amery. - Holnap lesz szives ott lenni az irodában a megszokott időben. Holnap postanap van és meglehetős sok dolgom lesz. Jó estét!
Elsa csak bámult utána, amint lement a lépcsőn, tökéletesen elképpedve az őrnagy érzéketlenségén. Csak az a fontos neki, hogy ő holnap pontosan ott legyen az irodában. Egy pillanatra elöntötte a harag és a boszuság, és tekintete az őrnagy eltünő alakjára vetődött.
- Vadember! - mormogta magában, és visszament a várakozó Hallamhoz.
- Mit akart az őrnagy?
Elsa a vállát vonogatta.
- Amennyire én látom, csak biztositani akarta azt, hogy holnap a rendes időben legyek az irodában, mert postanap van és meglehetősen sok a dolga.
- Tökéletes dzsentlmen - mondta Ralph Hallam gunyosan. - Nyilván rokonszenvezett önnel.
- Nem, nem volt egyetlen gyöngéd szava sem. Valóságos... szóval: vadember!
Most, hogy az idegfeszültsége engedett, csaknem sirva fakadt. Szeretett volna messze, messze lenni attól az ijesztő, lepedővel boritott hullától ott a dolgozóban, Ralphtól, mindenkitől, aki ismerte. „Legyen korán az irodában!” Ennek az embernek se szive, se lelke. A lány nem tudta elgondolni, hogy bemegy az irodába, és kételkedni kezdett azon, hogy egyáltalában bemegy-e valaha is. Pedig mennyit megtett azért az emberért. Szerette volna elmondani neki azt, de nem volt hozzá bátorsága, hogy mit tett érte, hogy hogyan hazudott miatta, hogy hogyan lett majdnem bünrészes a nagybátyja meggyilkolásában csak azért, hogy ő ne jusson zavarba. De majd meg fogja tudni.
Lábak dobogása hallatszott a lépcsőn. A rendőrfőnökség emberei bementek a szobába. A kilincs lenyomódott és Bickerson lépett be.
- Ismeri ezt? - kérdezte.
Vadonatuj puhakalapot mutatott a lánynak.
- Nagybátyja szobájának a sarkában találtam - mondta a detektiv. - Látta ezt azelőtt?
- Nem, az én nagybátyám nem viselt soha ilyen kalapot - felelte Elsa.
Bickerson megnézte a kalap belsejét. Egy ismert cégnek a jelzése volt benne. Szürke kalap volt, fekete szalaggal. Ha egy kinai vásárolta, mint ahogyan ő föltételezte, akkor nem lesz nehéz kinyomozni a tulajdonosát.
- Teljesen bizonyos abban, hogy az az ember, aki bejött a szobába, zseblámpával, nem beszélt?
- Nem, - mondta Elsa - nem beszélt.
- És ön nem is látta őt?
- Nem, nem láttam.
- Még a fényvetületnél sem? - makacskodott a detektiv. - Lehetetlen fénysugarat vetni még zseblámpából is anélkül, hogy valamely fényes tárgyról vissza ne vetődjék a kibocsájtóra!
Elsa a fejét rázta.
- Nem láttam senkit. Csak a fényt láttam, azt is csak egy pillanatra.
Miért cselekszi ő ezt?... Miért, miért, miért? - kérdezte magában kétségbeesetten. Hiszen a gyilkost leplezi, - Maurice Tarn gyilkosát. Hazudik, hogy egy kegyetlen és lelketlen gonoszt megmentsen a törvény kezéből. Elborzadt saját őrületétől. Mert tudta, hogy ki volt ott a szobában, - látta őt, mint a detektiv helyesen gyanitotta, amikor a fény visszaverődött egyik ujságról. És az az ember Feng Ho volt!

XVII. FEJEZET.
A rendes időben.
Elsa ugyancsak álmatlanul töltötte az éjszakát, pedig igen kényelmes ágya volt az egyik legcsöndesebb West End szállóban. Nem jött álom a szemére mindaddig, amig annak a rettenetes éjszakának az emléke a lelkére nem szállt, és Elsa reszketve ébredt, várva, hogy Feng Ho pergamentarcát fogja látni, amint rámered a sötétben.
És Feng Ho: Amery őrnagy volt. A tetteik összefüggtek... mint a felelősségük is. Elsa fölkelt, járkálni kezdett a szobában, igyekezett lecsillapitani az agyát és rendezni a gondolatait. Beszélnie kell Mr. Bickersonnal és el kell mondania neki az igazságot. Ebben a tekintetben határozott volt. Ami Ameryt illeti, nem kivánta többé látni, nem kivánta többé végigróni a szük, hepehupás lépcsőket, nem kivánta többé hallani az éles csengetést, nem kivánt többé nyugtalanul besietni az őrnagyhoz, mint félénk nyulacska, amelyet megbüvölt a kigyó.
Szobájában volt egy kis iróasztal. Meggyujtotta a villanyt, leült, elővett egy levélpapirt és elkezdett irni.
- „Kedves Amery őrnagy, - kezdte - a rettenetes esemény után nem érzem, hogy vissza tudnék menni a hivatalba, és bár nagyon sajnálnám, ha hirtelen távozásom akár a legkisebb kényelmetlenséget okozná is önnek, bizonyos vagyok benne, hogy ön teljesen megérti - -”
Pedig nem fogja megérteni. Nagyon fog bosszankodni... Keskeny ajka megint csufondárosan föl fog huzódni, és az is megtörténhetik, hogy bepörli szerződésszegés miatt.
Ujra elolvasta a levelet, összehuzta a szemöldökét, és eltépte a papirt. Nincs joga ilyen bizalmaskodó hangon kezdeni. Végre is nem volt olyan viszonyban vele, hogy a nevén szólithatná. Belekezdett egy másik levélbe: „Kedves Uram”, és sután bámult a papirra, mignem a templom órája négyet ütött. Ekkor hirtelen olyan fáradtság fogta el, hogy eloltotta a lámpást és visszabujt az ágyába.
Nyolc órára felöltözött. Kávét ivott, vajas-zsemlét evett a szobájában. Aztán ujra leült az iróasztala mellé, játszani kezdett a tollal, és esze jobbra-balra elkalandozott. Negyedkilenc, félkilenc elmult, - Elsa uj levélbe kezdett. Ideje lenne elküldeni küldönccel. De a levél nem iródott meg soha. Háromnegyed kilenckor összetépte a papirt, fölvette a kalapját, kabátját, és lement.
Öt perccel kilenc óra után Miss Dame a szobájában várta. Hóna alatt az ujság. Agya lángolt az izgalomtól. Mikor Elsa belépett, valósággal rárohant.
- Kedvesem, - mondta - milyen tökéletesen rettenetes ez a dolog! Benne van minden ujságban! Csodálom, hogy ijedtében meg nem halt. Én meghaltam volna! Még a filmen sem tudok végignézni egy gyilkosságot - -
- Kedves jó leány, - mondta Elsa unottan - az Isten szerelmére ne beszéljen róla! Ha azt hiszi, hogy beszélgetni akarok erről... Nem is maradok, semmi esetre sem. Csak éppen azért jöttem, hogy beszéljek Amery őrnaggyal, aztán elmegyek.
- Nem ájult el? - kérdezte az izgalom-vadászó hölgy. - Fogadnék, hogy el!
Ekkor a könyörtelen csengő megszólalt Elsa asztala fölött hosszan és parancsolóan. Mielőtt még tudta volna, hogy mitévő legyen, levetette a kabátját, fölkapta a ceruzáját és jegyzőkönyvét, és benyitott az őrnagyhoz.
Amery az asztalánál ült, kezével az asztal szélébe kapaszkodott, szigoru szeme az ajtót leste. Nem mutatott semmi meglepődést, sem szóval, sem tekintettel. Inkább olyannak látszott, mint aki bizonyosra vette, hogy Elsa ott lesz a csengő közelében, ha ő megnyomja a gombot.
- Korán hivtam ma - mondta.
Ez volt az egész emberies beszéde, - aztán nyomban diktálni kezdett egy hosszu levelet Indiába, egyik delhii kereskedőnek. Nem engedett semmi alkalmat a lánynak ahhoz, hogy elmondja, hogy ő csak néhány percre jött be, megmagyarázni, hogy miért nem jöhet többé. Még ahhoz sem jutott ideje, hogy bosszankodjék Amery biztos számitásán. Éppen hogy lépést tudott tartani a diktandóval. Még ahhoz sem engedett neki időt, hogy megkérdezhessen valamit. Mikor egy-egy nehéz vagy bennszülött szóhoz ért, gyorsan szótagolta, háromszor egymásután, ugy hogy Elsa nem téveszthette el, sem ahhoz nem lehetett neki kifogása, hogy félbeszakitsa.
A delhii cégtől nyomban áttért Amery egy bombayi levélre, de ezuttal megállt a diktálásban, és átnyujtott a lánynak egy papirdarabot, amelyen egy csomó értelmetlen szó volt nagy betükkel, hogy Elsa gépelje bele azon a helyen, amelyet Amery megjelölt.
- Elég lesz - mondta Amery.
Elsa fölállt és főnöke elé lépett.
- Amery őrnagy, én... - kezdte a lány.
- Készitse el ezeket a leveleket gyorsan. A szibériai postával kell menniök, azt pedig egy óra mulva zárják.
- Nem bánom, ha két perc mulva is! - vágott vissza Elsa. - Meg akarok mondani valamit, és meg is mondom.
Amery letette az ujságot, amelyet az imént fölvett, kétségbeejtő lassusággal összehajtogatta, és letette asztala szélére, és egy papirvágó kést tett rá.
- Nos? - kérdezte.
- Nagybátyámat meggyilkolta tegnap este egy ember, aki betört a házunkba, - egy ember, aki már azelőtt is megpróbált betörni. Nem mondtam el a rendőrségnek, de ráismertem. Olyan világosan láttam, mint most önt. De nem mondtam el a rendőrségnek...
- Miért nem?
Amery szemöldöke fölhuzódott, a hangjában semmi érdekeltség nem hangzott.
- Önnek kötelessége megadni a rendőrségnek minden információt, amellyel rendelkezik - mondta.
- Nem mondtam el, mert... mert bolond vagyok, ugy látszik - mondta Elsa ingerülten.
Amery hirtelen fölpillantott, és látta a lány szokatlanul csillogó szemét, elpiruló arcát.
- Ki volt az az ember?
- Feng Ho - tört ki Elsából a szó. - Ön is tudja, hogy Feng Ho volt. Tudja, igenis tudja!
Amery lepillantott az itatósra. Pár pillanatig nem felelt. Elsa látta, hogy fehér fogai az alsó ajkába mélyednek.
- Nem akartam... belekeverni önt... vagy barátait ebbe az ügybe. Eltorzult hüség-érzet volt ez az Amery-cég iránt. De most már el fogom mondani.
Amery fölpillantott.
- Dicséretes elhatározás! - mondta. - De, én azt hiszem, ön téved. Feng Ho...
- Önnel volt!
Elsa hősiesen igyekezett gunyolódni, de siralmasan kudarcot vallott.
- Ha velem lett volna, - mondta Amery nyugodtan - az ön elbeszélése megállná a helyét, mert én a szomszédságban voltam, mikor az eset történt. Nem, Feng Ho sok, sok mértföldnyi távolságban volt Londontól. Higyje el nekem, tökéletes alibije van.
- Nyilván a kalapjának is van - mondta Elsa csipősen.
Amery egy szempillantás alatt talpon volt.
- A kalapjának?
- Nem kellett volna elmondanom, azt hiszem, - mondta Elsa bünbánóan - de a rendőrség egy idegen kalapot talált. És egy kinait hajadonfőtt láttak kijönni a házból.
Valami fény csillant meg Amery kifejezéstelen szemében, de nyomban el is tünt.
- Igy áll a dolog?! - mondta vontatottan. - Nos, ebben az esetben Feng Honak dupla alibije van. Elég lesz.
Néhány perccel később Elsa a jegyzeteiben egy szóra akadt, amelyet nem tudott kibetüzni, és kénytelen volt bemenni Ameryhez magyarázatért. A szoba azonban üres volt. Amery őrnagy elment, és egy óráig távol volt. Az idő legnagyobb részét egy küldöncirodában töltötte, ahol egy küldöncfiura várakozott. A fiut egyik ismert üzletbe küldte puha nemez-kalapért. A lelkére kötötte, hogy a kalap szürke legyen, széles fekete szalaggal.

XVIII. FEJEZET.
A Stanford-társaság.
Dr. Ralph Hallam szokatlanul munkás napot töltött a Half Moon-streeti házban. Nyomban társának halála után fölfogta, teljes mértékben, hogy mekkora zavarok forrása lehet számára Mr. Tarn halála. Ha legalább alkalma lett volna őszinte, négy szem közt való beszélgetésre a halottal, mielőtt a gyilkos kése elvágta az élete fonalát, nyugodt lehetett volna sok mindenről, ami most kétséges volt előtte.
Türelmetlenül várta az idő mulását és az esti sötétség beálltát, és bár várakozását változatossá tette Bickerson három látogatása és feleségének egy telefonbeszélgetése, az idő mégis lassan mulott.
Ralph Hallamnak eszébe juttatta helyzete ingatag voltát az a levél, amelyet aznap reggel kapott a banktól, rámutatva mérlegének tulságos megterhelésére. Rendes viszonyok közt ez nem zavarta volna őt, mert hatalmas hasznot gyüjtött azon a tiltott üzleten, amelyet Tarnnal együtt üzött. Egyikük sem kedvelte a bankokat, a pénzt dollárban tartogatták. Csaknem kétszázezer font volt az összeg, amelynek fele Tarnt és örököseit illette.
Ralph nyomban Elsa Marlowera gondolt. Ha Tarn nem hagyta a pénzét másra, akkor a lány olyan gazdag lenne, mintha a társa volna: föltéve, hogy Tarn kettéosztotta a pénzt. Ez pedig igen fontos kérdés volt, mert Ralphnak esze ágában sem volt megosztozni a lánnyal, - ennek még a puszta lehetőségét is elutasitotta. Mindaz a pénz, ami a Stanford-társaság nagy zöld páncélszekrényében van, az övé. Tarn semmiféle örökösének sincs joga hozzá. Bizonyos körülmények között ad ugyan egy vagy két ezer fontot, de az a gondolat, hogy bárkivel is megosztozzék ezen a senki pénzén, eszébe sem ötlött.
És mégis: hátha az öregember különleges intézkedéseket tett bünös uton szerzett pénzéről, és törvényes igények támadnak? Ralph Hallam egész életét biztonságban töltötte, és a legfőbb érdeke most az lett volna, hogy a lányt öntudatlan cinkosává tegye Mr. Tarn vagyonának fölvételében.
Elsa éppen visszatért Amery szobájából, mikor Ralph a telefonhoz szólitotta.
- Szeretném, ha eljönne hozzám és velem ebédelne. Van még egy és más, amit jó volna tudnia Tarnról.
A lánynak kapóra kinálkozott ez a szórakozás, mert a napja meglehetősen terhes volt, és főnöke odáig ment, hogy a lánynak jól esett volna egy kis rokonszenv.
- Egyenesen önhöz megyek innen.
- Beszélt Bickersonnal? - kérdezte Ralph félig mosolyogva.
- Hogy beszéltem-e? Valósággal ostrom alá fogta az irodát. Ó, Ralph, én annyira belefáradtam mindenbe, - és el kellett mennem a kihallgatásra, állni és felelni a rettenetes dolgokra, amiket kérdezett tőlem! És látta az esti ujságokat? Ralph, ezek a fényképemet közlik, amint kimegyek a hivatalból villásreggelizni!
Ralph vihogott.
- Egész nap reporterekkel volt dolgom, - mondta. - Jőjjön el, majd együtt átkozzuk őket!
Elgondolkozva tette le a kagylót. Ez most jó huzás volt tőle, ez a meghivás. Most már nem lehet szó arról, hogy ő lopja el Maurice Tarn vagyonát. Együtt fognak menni és fölveszik azt a vagyont, amelyet szorgalmával fölhalmozott.
Egy szempontból örült annak, hogy Tarn halott. Az öregember idegei megbomlottak, az öreg elárulta magát Amerynek. Ralph csöndesen nevetett. - Soyoka!... Tarn odáig jutott idegei bomlásában, hogy minden utcasarkon Soyokát látta, és minden gyanus egyénben az ópiumüzlet titokzatos fejét szimatolta. És mégis...
Ralph összehuzta szemöldökét erre a gondolatra.
Ki küldte a kinait Maurice Tarn házába? Mi oka lehetett erre?...
Ralph hirtelen megállt. Soyokának igen nyomós okai lehettek arra, hogy megsemmisitse vetélytársait.
Az a szervezet, amelynek Ralph Hallam és Maurice Tarn voltak a fejei, véletlenségből alakult meg. Öt évvel azelőtt Ralph letört. A hitelezők egész serege üldözte, azzal fenyegetve őt, hogy csődbiróság elé állitják. Ekkor egyik este, amint ő Tarnnal a West End egyik divatos vendéglőjében ült, beállitott egy ismerőse, egy roncs-ember, aki arra kérte, hogy irjon neki valamit, amivel csillapithatná boldogtalan szenvedélyének étvágyát. Ralph megfirkantotta a vényt, és a szerencsétlen áldozat egyik elejtett szava nyomán megtudta határszéli barátaitól, hogy van egy hatalmas szervezet, amely a rendőrség minden próbálkozásával dacolva, üzi azt, amit ugy hivnak: „szaharin-kereskedés”. Abban az időben a szaharin volt a legfőbb csempészett áru, - az uj és sötétebb üzelmek akkor még csak csirázóban voltak.
Tarn a lehető legkedvezőbb körülmények között kezdte meg üzelmeit. Az egyik legrégibb behozatali cégnek volt az igazi feje a Cityben, mert a névleges főnök beteges ember volt és ritkán ment be az irodába. Mikor Hallam megpenditette előtte a dolgot, kissé tétovázott, de mikor megbizonyosodott arról, hogy ez az „ipar” milyen óriási jövedelemmel jár, ráállt az üzletre, és megszerveztek egy földalatti testületet, amelynek ügynökei voltak az egész angol királyság minden részében és a legnagyobb fiókja volt egyik amerikai városban.
Ralph orvos volt, de egyben ügyes üzletember is. Orvosi cime bizonyos kiváltságokat biztositott neki, és segitett fedezni a banda helyi üzelmeit. Eleinte csekély eredménnyel dolgoztak, de aztán - kihasználva hibáikat és jól megalkotva szervezetüket - a „mükedvelők” megteremtették piacukat, komoly veszedelmére a régebben megalakult Soyoka-társaságnak.
Soyoka! Talán nem is volt ez, csak Tarn bogara... És az a gyilkos kinai...
- Soyoka! - mondta Ralph Hallam. - Csak nem?
Elsa félóra mulva megérkezett. Nagyon fáradt, és nagyon boldogtalan volt.
- Azt hiszem, megbolondulok, ha ez még sokáig tart - mondta. - Holnap töltöm utolsó napomat az Amery-cégnél.
- Megmondta neki, hogy kilép?
A lány a fejét rázta.
- Nincs nekem alkalmam megmondani neki valamit - felelte. - Nem hiszem, hogy ön tudná, ki az az ember. Szivtelen! Ha ön meggondolja, hogy Mr. Tarn több, mint harminc évig szolgálta a céget, bizonyára azt hiszi, hogy Amery őrnagy szomorkodik utána. Dehogy! Ma már uj vezérigazgató ül a nagybátyám szobájában. Ralph, az az ember tapintatlan! És nem hagyott nekem egy másodpercnyi nyugalmat sem. „Nem akarom, hogy félóránál több időt vegyen igénybe a villásreggelijére” - azt mondta. Bárcsak ne vettem volna annyit sem, mert azok az átkozott fényképészreporterek odakünn lestek, hogy lekapjanak.
- Legjobban teszi, ha otthagyja Ameryt, mihelyt csak teheti. Sejti az őrnagy, hogy ön kilép?
Elsa megint a fejét rázta.
- Azt hiszi, hogy rám föltétlenül számithat - mondta gonoszul. - Én csak afféle butor vagyok nála. De ne is beszéljünk róla, el akarom felejteni azt a sötét embert, el akarom felejteni az Amery-házat, el akarok felejteni mindent. Miről akart beszélni velem? Valami kellemes dologról, remélem.
- Majd elmondom ebéd után - mondta Ralph vidáman.
Mikor az inasa behozta a feketekávét, és tapintatosan rájuk csukta az ajtót, Ralph elmondta, ami a fejében motoszkált.
- Hallott valaha a Stanford-cégről?
Elsa tágra nyitotta a szemét.
- Igen. Amery őrnagy megkérdezte tőlem, hogy alkalmazottja vagyok-e?
Ralph füttyentett.
- Az ördögbe is! Mikor történt ez?
Elsa elmondta azt a meglepő kérdést, amelyet az Amery-ház feje intézett hozzá.
- És ön azt mondta, hogy nem tud róla semmit. És nagyon helyesen.
- Nagybátyám tudott? - kérdezte Elsa, mert az eszébe ötlött valami.
Ralph bólintott.
- Tudott. Az igazság az, hogy az ön nagybátyja egy kissé a maga szakállára is dolgozott. Tény az, - Ralph most meglehetősen vontatottan beszélt, mintha kedve ellenére volna elárulni a halott ember titkait - hogy üres óráiban igyekezett kereskedelmi összeköttetéseket létesiteni önmagának, hogy legyen valamije, ha egyszer Amerynél nem birná ki tovább. Nem mondom, hogy ez szigoruan véve egészen becsületes dolog lett volna, mert nyilvánvalóan versenybe került azzal a céggel, amelynek alkalmazottja volt. De akárhogyan volt is, - és én igyekeztem lebeszélni őt tervéről, - Tarn annyira ragaszkodott hozzá, hogy nem akartam tovább ellenkezni vele, és meg is valósitotta.
- Akkor hát ő volt az a Stanford-társaság? Mi az, Ralph?
- Afféle behozatali cég - mondta Ralph hanyagul. - Voltam egyszer az irodájában, és az egyetlen dolog, amit tudok, az, hogy Tarn elmondta: páncélszekrényében olyan irat van, amely, nem szeretné, ha napvilágra kerülne. Egész nap ezen gondolkoztam ma, és azt hiszem, a legjobb szolgálat, amelyet a szegény öregnek tehetünk, az, hogy elmegyünk, és magunkhoz vesszük ezeket az iratokat, mielőtt még a rendőrség valami fonalat talál. Nem szeretném, ha az öregember nevét beszennyeznék, és Amery bizonyára a legsötétebb szinekkel ecsetelné az ő kettős játékát.
Elsa zavarodottan ráncolta a homlokát.
- Nem látszik éppen rettenetes dolognak, ha meg is tette - mondta. - Mellesleg, tudni fogják, hogy volt valami dolga Ameryvel!
- Nagyon is bizonyos, hogy kiderül - mondta Ralph hirtelen. - Már most az a kérdés, Elsa, hogy el akar-e jönni velem a Threadneedle Streetre...
- De ha az iratok benne vannak a páncélszekrényben, hogyan juthat ön hozzájuk?
Ralph feleletül kis kulcsot vett elő a zsebéből.
- Tarn meg én jóbarátok voltunk, dacára annak, hogy később nem egyeztünk, és ő ideadta nekem ezt a kulcsot, mint az egyetlen embernek, akiben megbizhatott, azzal, hogy ha valami történnék vele, hozzájuthassak a papirokhoz.
*
A Threadneedle Street az esti órákban félelmetes vadon. Az épület, amelyben a Stanford-társaság fészkelt, éppen a tisztogató-munkások keze alatt volt, mikor megmászták a három lépcsősort, amely oda vezetett, ahol a titoktartó Tarn valamikor müködött. Egy szük folyosó közepén ajtó volt, az ajtón ez a fölirás: „Stanford-Társaság.” Ralph kizárta az ajtót. Elsa azon tünődött, hogy azzal a kulccsal-e, amelyik a páncélszekrényt nyitja, de nem kérdezte meg.
Ralph fölcsavarta a villanyt, és betuszkolta a leányt a közepes nagyságu szobába. Az ajtót becsukta és bezárta.
- Ez a sanctum sanctorum - mondta.
Nem éppen hangulatos iroda volt. A padlón sem szőnyeg, sem egyéb. Törékeny asztal, meg két szék, és szép, nagy páncélszekrény a szoba egyik sarkában, - ez volt az egész butorzata. Még a villanylámpa is, amely a mennyezetről lelógott, ernyő hijján szegényeskedett.
- Ez aztán szegényes kis iroda, ugy-e? - mondta Ralph, aki - gondolta magában a lány - nyilvánvalóan járt már itt.
Ralph letette a táskát, amelyet magával hozott, az asztalra, odament a páncélszekrényhez, beletette a kulcsot, és kétszer megforditotta. A nagy ajtó fölpattant, és a lány látta, hogy Ralph bekandikál a szekrény belsejébe.
Hirtelen elfojtott dühkiáltást hallott.
- A szekrény üres! - dühöngött Ralph. - Semmi... semmi!
Elsa hirtelen körülnézett. Valaki kopogott az ajtó üvegtábláján.
- Ralph, - mondta a lány, ösztönösen meghalkitva a hangját - valaki van az ajtónál.
Árnyékot látott az üvegtáblán, - egy férfi árnyékát.
Ralph Hallam egy pillanatra ugy megrőkönyödött fölfedezésétől, hogy nem is értette, mit mond a lány. Elsa megragadta a karjánál, és az ajtóra mutatott.
- Az ajtónál? - mondta halkan Ralph. - Egyik tisztogatómunkás.
Aztán fölemelte a hangját, és dühösen kikiáltott:
- Menjen onnan!
- Előbb beszélni szeretnék önnel! - mondta egy hang.
A lány majdnem összeesett.
A hang Paul Amery hangja volt!

XIX. FEJEZET.
Amery őrnagy betekint.
Elsa zárta ki az ajtót.
A lány hátralépett, hogy beengedje a férfit. Amery ebédlő-öltözékben volt, a karján felöltőt tartott. A lányról Ralphra nézett, és Elsa látta azt a félig megvető, félig jókedvü ajakbigyesztését, és gyülölte.
- Megtalálta tehát az utját a Stanford-Társasághoz, mind ezek után, Miss Marlowe? - mondta Amery. - Pedig tudja-e, hogy majdnem elhittem önnek, mikor azt mondta, hogy soha nem is hallott erről a vállalkozó szellemü irodáról?
Ralph Hallam egy pillanatra meghökkent, aztán eszébe jutott Mr. Tarn figyelmeztetése. Ez az ember Soyoka!
- Én hoztam ide Miss Marlowet, hogy fölvegyünk némi pénzt, a nagybátyja tulajdonát - mondta, egyenesen a szemébe nézve Amerynek. - De ugy látszik, hogy már későn jöttem, valaki megelőzött.
A betolakodó hanyagul a nyitott szekrényre nézett, aztán a lányra. Elsa arcán őszinte csodálkozás tükröződött.
- Pénzt? - kérdezte. - Nekem nem beszélt pénzről, Ralph.
Hallam egy pillanatra megzavarodott.
- Volt itt pénz is az iratok mellett - mondta aztán kitérően. - A lényeg az, hogy eltünt! Talán Amery őrnagy meg tudja mondani nekünk, hogyan tünt el?
- Tarn révén, ugy képzelem - hangzott a hideg válasz. - Kinek volt több joga hozzá, mint neki?
Megint ránézett a lányra, és Elsa elpirult a fürkésző tekintettől.
- Én kikapcsolódnám ebből, ha önnek a helyében lennék, Miss Marlowe - mondta Amery. – Vannak bizonyos foglalkozások, amelyek nem valók fiatal lányoknak.
Türhetetlen volt ennek az embernek a gyámkodása. Elsa reszketett haragjában, és ha szemek tudnának leszurni valakit, Amery már nem állt volna ott előtte.
- Ön meglehetősen sokat tud Stanfordékról, Amery - mondta Ralph, nagy erőlködéssel legyürve dühét. - Soyoka nem riadna vissza egy kis betöréstől, igaz?
- Csak törje a fejét tovább! - mondta Amery. Aztán a lányhoz fordult:
- Azt hiszem, Miss Marlowe, legjobban tenné, ha visszamenne a szállóba.
Elsa nem tudta tovább türtőztetni magát.
- Amery őrnagy, az ön diktátori viselkedése velem szemben türhetetlen! Önnek semmi joga engem kioktatni, hogy mit kell tennem és mit nem. Kérem, ne nevezzen engem többé „kislány”-nak, mert az engem elviselhetetlenül bánt. Ez az én nagybátyám irodája, bár ma estig nem tudtam róla, és én nagyon örülnék, ha ön eltávozna.
Amery a vállát vonta, és kiment a folyosóra. A következő pillanatban Ralph Hallam követte, becsukva maga mögött az ajtót.
- No lássa, Amery őrnagy, itt majd rendbehozzuk ezt a dolgot - mondta. - Megértettem, hogy Angliában nincs hely kettőnk számára, és én azt hiszem, egyenes dolog tőlem, ha megmondom, hogy ha a két társaság közül az egyik megbukik, az nem a mienk lesz! Ebben a szekrényben pénz volt, - jó csomó pénz. Néhány napja még itt volt, ma este tünt el. Ön mindent tud Stanfordékról, ön már tudott régóta. Ez azt jelenti, hogy ön ugy járhatott ki és be, ahogyan önnek tetszett.
- Más szóval: én loptam el az ön pénzét?
Az őrnagy szürke szemében nyugodt jókedv volt. - Adok önnek egy jó tanácsot - szólt. – Megadtam az ön elhalt szövetségesének is. Hagyja békén Soyokát. Az az ember veszedelmes.
Többet nem szólt, hanem sarkon fordult és továbbment a folyosón.
Ralph visszament a lányhoz, dühtől sápadtan.
- Elment? - kérdezte a lány.
Ralph akart mondani valamit, de a düh beléfojtotta.
- Hát ez az az Amery, ez az? - lihegte végül. - Megjegyzem magamnak a dögöt.
- Ralph, volt itt pénz is? Nekem nem beszélt róla.
- Persze, hogy volt! - mondta Ralph türelmetlenül. - Meg akartam önt lepni. Volt itt egy egész csomó. Tudtam, hogy itt van, mert Tarn elmondta nekem a multkor.
Ujra átkutatta a szekrényt, megvizsgált néhány iratot, és Elsa egyszer csak azt hallotta, hogy kiált egyet.
- Mi az?
- Semmi - mondta Ralph, eltévé azt a ceruzairást, amelyet a szekrény egyik kis fiókjából vett elő. - Azt hittem, találtam... valamit.
Látszott, hogy siet ki az irodából. Valósággal kituszkolta a lányt a folyosóra, mielőtt bezárta volna az ajtót.
- Nem mintha nagy hasznát venném - mormogta. - Ha ez az ember az, akinek én gondolom, akkor olyan csekélység, mint egy zár, nem igen állitja meg őt.
- Amery őrnagyot gondolja? - álmélkodott Elsa. - Hogyan értette, Ralph, hogy Angliában nincs hely kettőjük számára? És azt a pénzelvételt? Ralph, csak nem gondolja, hogy ő vette el?
Valami zavaros gondolata támadt arról, hogy a pénz az Amery-házé volt, talán ugy lopták, és a sötét embert olyan becsületes módon érdekelte a pénz, mint a meglopott embert a tolvajlás. Maurice Tarn talán nagyarányu sikkasztásba keveredett? Szive elcsüggedt erre a gondolatra. Ha igy történt, akkor minden halvány gyanuja igazolódott, és Mr. Tarn viselkedése egészen más világitásban jelentkezik.
- Lopott volt... a pénz? - kérdezte hirtelen. - Talán Mr. Tarn?...
- Az Isten szerelmére, ne kérdezzen!
Ralph szeretett volna egyedül lenni, hogy elolvashassa a följegyzést. Idegei annyira megfeszültek, hogy még mimelni sem tudta az udvariasságot.
Elsa szótlan volt az egész uton a szállóig, és örült, mikor lovagja kimentette magát és sietve ott hagyta a bejárónál. Neki is magánosság kellett és alkalom a nyugodt megfontolásra.
Hallam megérkezett a Half Moon Streetre, alig véve észre azt a két férfit, aki utolérte őt, éppen mielőtt a házába érkezett volna. Kulcsa a kapuban volt, mikor hirtelen, veszedelmet gyanitva, hátrafordult. Az ütés, amely a fejének szólt, éppen hogy melléje talált, és Ralph földresujtotta egyik támadóját, de a második kijátszotta a figyelmét, és Ralph acélt látott megvillanni és érezte a ruha szakadását ott, ahol a kés hegye belehasitott.
- Ez Soyokáért! - sziszegte az idegen, mikor odadöfött.
Hallam vadul rugdalózott, és az alatt a rövid idő alatt, amelyet előnye szerzett neki, előrántotta zsebéből önmüködő revolverét. A következő pillanatban támadói az utcának a Piccadillyre néző vége felé rohantak... egy pillanatra fölemelte pisztolyát, de aztán meggondolta, hogy a lövés mekkora zürzavart okozhatna, és visszatette a pisztolyt zsebébe.
Ralph Hallam bement kis dolgozószobájába, fehér arccal és megrendült lélekkel. Soyoka másodszor sujtott!

XX. FEJEZET.
Tupperwill beszél.
Másnap kora reggel Ralph Hallam meglátogatta a Stebbing Bankot, az Old Broad Streeten, és a szokott rejtelmes tanácskozások és vizsgálódások után, amelyek a vezérigazgatóval és tulajdonossal való találkozásnak változhatatlan kisérő-jelenségei voltak, bevezették a csinos irodába, ahol Mr. Tupperwill trónolt.
Mr. Tupperwill, szárnyas nyakkendőjét rendbeszedve, bőséges mosollyal és széles, lágy kézzel fogadta, továbbá azzal a Louis Quinze székkel, amelyet előkelőbb vendégeinek tartogatott.
- Megkaptam levelét, Tupperwill, és legjobbnak véltem, ha eljövök beszélni önnel. A legközelebbi napokban némi pénzt kapok, nagyobb összeget, amellyel rendbehozom a mérlegemet.
Mr. Tupperwill ugy összecsücsöritette az ajkát, mintha fütyülni készülne, de aztán jobb ötlete támadt.
- Kedves uram, önnek lehet passzivája nyugodtan, de...
- Szóval annak de-je is van - mondta Ralph némi nyugtalansággal.
- Van egy kicsi kis de-je - válaszolt a bankár. - Mi igen konzervativek vagyunk, - ez abból származik: conservare, együtt tartani - a mi esetünkben tehát együtt tartani a... az... aktiváinkat, és ha a mérleg lefelé megy a tulhitellel, akkor szeretjük egy kis ellensullyal a másik oldalon helyrebillenteni. De az ön esetében, kedves Hallam, mi le engedjük huzódni a mérleget, minden ellensuly nélkül! Mennyit óhajt?
Hallam elmondta igényeit, és a Stebbing Bank tulajdonosa lejegyezte egy táblácskára.
- Hát ez ennyi - mondta. - És most szeretnék egy kérdést intézni önhöz. A dolog ugy áll: föl akartam önt csengetni tegnapelőtt, miután elváltunk, de azt gondoltam, nem szeretné, ha zavarnám. Ki az az Amery?
- Amery? Ön Paul Ameryre gondol? Azt hittem, ismeri.
Mr. Tupperwill bólintott.
- Ismerem. Ismerem az ő bolygó árnyékát is. Hallam, én megszegem a bank minden szabályát, mikor elárulom, hogy számlája van nálunk, még pedig csinos. Nagyon jó ajánlói voltak, és - Tupperwill hosszu felsőajkát huzogatta - nem tudom, mitévő legyek vele. Nekem magamnak az a hajlandóságom, hogy lezárom a számláját.
- Miért? - kérdezte Ralph meglepetve.
Mr. Tupperwill mintha küzködött volna önmagával.
- A mi ügyfeleink olyanok, - válaszolta lomhán - hogy még távoli összefüggéseink sem lehetnek kétes tervekkel. Igazgatóim soha nem bocsátanák meg nekem, ha megengedném, hogy a bankot ő... ő... olyan célokra használják föl, amelyek kivül vannak a kereskedelem rendes hálózatán.
Ralph Hallam arra gondolt, hogy hányszor fölhasználta a bankot a maga legsajátabb céljaira, és mosolygott befelé.
- Miért gyanakszik Ameryre? - kérdezte.
- Nem gyanakszom rá - mondta a bankár szemrehányóan. - Gyanakvásról nincsen szó. Én csak azt hangsulyozom, hogy a Stebbing-ház lényegében családi bank. A mi könyveinkben nem szerepelnek kereskedelmi házak, és ötven év alatt soha nem volt fuvarlevél ebben az irodában.
Körülnézett, mintha attól tartana, hogy valami szentségtörő lesifüles lopózott be a szűzi hajlékba. Aztán meghalkitotta a hangját:
- Hallam, ön barátom nekem, másképp nem mondanám el ezt a dolgot. Tegnap egy igazán jelentékeny összeget helyezett el nálunk. Nincs fölhatalmazásom arra, hogy megnevezzem ön előtt az összeget, de...
Ralph elbámult.
- Kétszázezer font? - kérdezte kiváncsian. - Amerikai bankjegyekben?
Mr. Tupperwill rámeredt.
- Honnan a pokolból tudta meg? - kérdezte.
Látogatója mélyet lélekzett.
- Ekkora az összeg?
- Nos, majdnem ekkora, és ahogy ön csodálatos módon gyanitotta, amerikai folyópénzben. Ha azt mondom, hogy letétbe helyezte az összeget, akkor tévedek. Egy ládikát helyezett el páncélszekrényünkben. Elmondom önnek, és ezt nem mondanám el a tulajdon feleségemnek sem, ha hitvessel lennék megáldva, hogy mi nem szeretjük az ilyen „titkos letéteket”, ahogyan én nevezem őket. Nekünk megvan a magunk eszköze, - nem akarom elárulni önnek - amellyel meg tudjuk állapitani tartalmukat. Sok olyan dolog történik egy bank életében, amiről ön nem tud, - de az összeg nagyságáról, és a pénz minőségéről elmondott leirása csaknem pontos, csaknem hajszálnyira pontos. Honnan tudta kikövetkeztetni?
Erről viszont Ralph nem akarta felvilágositani a barátját.
A bankár fölállt, és lassan járkálni kezdett a szobában, medve-kezét hátratéve.
- Ön talán elcsodálkozik azon, hogy megkérdeztem: ismeri-e Ameryt, én pedig most kikerekitem bizalmas közlésemet, és kezébe teszem önnek a bank sorsát. Sokat vesződtem ezzel a kérdéssel attól a pillanattól kezdve, hogy a fölfedezést megtettem, és szinte halálra gyötörtem magamat azon, hogy elmondjam-e önnek. A ládikában más is volt, nemcsak pénz. Volt egy nagy lepecsételt boriték, azzal a fölirással: „Bizonyiték Hallam ellen S. ügyében. Szükség esetén fölhasználandó.” Igy, igen: „Bizonyiték Hallam ellen”, - és vajjon ki az az „S”? Nem vagyok fürkésző ember, de nem kis összeg pénzt adtam volna érte, nem kis összeget, ha a pecsét föl lett volna törve!
Ralph egy árnyalattal halványabb lett.
- Ma reggel eljött, és magával vitte a boritékot. Hogy miért, azt nem tudom. Megemlitette, hogy kivette, de csak ugy mellékesen. „Jobb helyen lesz a dolgozószobámban” - mondta. De honnan származhat vajjon az a sok pénz? Nem szeretem, nem szeretem sehogysem. Én ugy szeretem a pénzt, ha cimkéje van. Szeretem, ha meg tudom mondani: honnan való, hogyan szerezték? Ez talán furcsán hangzik önnek. Kétszázezer font, tehát egy millió dollár, - az utolsó centig! Miért nem teszi a számlájára? Miért teszi lakat mögé, ahol nem fiadzik tovább? Ötven ezer dollár, tiz ezer font értékü kamat elvész évenkint! Ez bün.
Tömzsi ujjával ugy mutatott rá Ralphra, mintha ő volna a tettese ennek a bünnek.
- Ez nem üzlet. És én nem szeretem az olyan ügyfelet, aki nem jó üzletember. Nos, Hallam, önnek meg kell mondania, hogy honnan származik az a pénz. Önnek ezt tudnia kell, mert megnevezte az összeget és az alakját. Mondja el.
Ralph az egyszer nem volt leleményes kedvében. Olyan szánalmas magyarázattal szolgált, hogy azzal igazán nem győzhette meg hallgatóját.
Ekkor Mr. Tupperwill, a lehető legváratlanabb módon, elforditotta a beszélgetés rudját.
- Valamelyik nap beszélnem kell az ön barátjával, Mr. Tarnnal... - kezdte, és Ralph tamáskodva bámult rá.
- Nem tudja még? Nem olvasta még?
- Mit? Nem láttam még, csak a ma reggeli pénzügyi ujságokat. Történt valami vele?
- Meggyilkolták tegnapelőtt este... meggyilkolták az én jelenlétemben - mondta Ralph.
Tupperwill egy lépést hátrált.
- Jóságos Isten! Nem tréfál?
Ralph a fejét rázta.
- Nem, tegnapelőtt este meggyilkolták... mint mondtam, az én jelenlétemben. Különös, hogy ön még nem hallott róla.
Mr. Tupperwill gyermekes arcán egészen kómikus vonás jelent meg.
- Ha tudtam volna róla, nem zaklattam volna önt azzal az átkozott levéllel, kedves barátom.
Fejét rázta, szinte alázatosan.
- De én sohasem olvasom az ujságokat, kivéve az én szakmámbelieket, és az inasom, aki engem rendszerint au courant tart az események dolgában, beteg édesanyjánál van látogatóban. Ez rettenetes, rettenetes! Nem lenne szives elmondani, mi történt?
Ralph elmondta a történet részleteit, és a bankár szótlanul végighallgatta.
- Van-e valami gyanuja a rendőrségnek, hogy ki lehetett az az idegen férfiu a szobában?
- Még pedig nagyon valószinü gyanujuk. De szerencsétlenségre az, akit mi gyanusitunk és akiről tökéletesen bizonyos vagyok, hogy ő a gyilkos, alibit igazolt. Tegnap késő este tartóztatták le, mikor visszaérkezett Középangliából. A rendőrség föltevésének vesztére az a kalap volt a fején, amelyről azt hitték, hogy ő vesztette el, és igy az alibi teljes volt.
Azt már nem mondta el, hogy a nekibuzdult Bickerson telefonon beszélt a birminghami rendőrséggel, amely aztán közölte vele, hogy a gyilkosság elkövetésének órájában Feng Ho ott járt a rendőrállomáson, és bejegyeztette látogatását a külföldiek ellenőrző lajstromába.
- Egyik kinai nagyon hasonlit a másikhoz - mondta, öntudatlanul megismételve Paul Amery szavait - és én el tudom képzelni, hogy az alibit igen ügyesen hamisitották, és hogy az a személy, aki a birminghami rendőrségen jelentkezett, egyáltalán nem is volt Feng Ho.
- Feng Ho! Nem Amery őrnagy Feng Hoja? - kérdezte a másik elképpedve.
- Ismeri? Igen, hiszen emlékszem, ön mutatta meg nekem.
Mr. Tupperwill izgatottsága most már teljes volt.
- Onnan ismerem, mert egy alkalommal itt járt a bankban Amery őrnaggyal, és mi Amery őrnagy egyik csekkjét az ő javára vezettük be. Feng Ho! Ez igen meglepő, igen elképpesztő! Mi van a szegény fiatal ladyvel?
- Azt hiszem, történt róla gondoskodás - mondta Ralph, aki szeretett volna tul lenni ezen a kérdésen.
Mr. Tupperwillt láthatóan meghatotta Tarn halálának hire. Állt, ajkát összecsücsöritve, révedező tekintettel.
- Emlékszem, hogy láttam egy ujságfényképet, nyilván az lehetett a gyilkos. Rendkivüli!
Aztán ismét a régi üzletember lett.
- Ami az ön passziváját illeti, kedves Hallam, rendelkezzék, minden további közbenjöttöm nélkül, igényei erejéig. Miután eleget tettem annak az óvatosságnak, amelyet igazgatóim elvárnak tőlem, megtettem a kötelességemet, és vállalom a személyes garanciát. Mikor lesz a kihallgatás?
- Ma - felelte Ralph. - Éppen oda igyekszem.
A bankár megint mintha gondolatokba merült volna.
- Nagyon ellenére volna, ha elkisérném erre a kihallgatásra? Az efféle birói tevékenykedések végtelenül szomoruak, de... nos, megvan rá az okom.
Ralph azon tünődött, hogy miféle ok lehet az, de azon való megkönnyebbülésében, hogy igen nehéz pénzügyi válságán tul jutott, - bár örömét ugyancsak mérsékelték a hallott ujdonságok - képes volt elviselni sulyos barátja társaságát. Éppen jókor érkeztek a biróságra: a nevét szólitották.
Amig az esküt mondta a tanuk padjánál, nem látta a lányt, de mikor rápillantott Elsa arcára, leolvasta róla, hogy már megtette a vallomását. A birói eljárás miatt ott kellett maradnia öt óráig, mikor is a tárgyalást elnapolták. Ez alatt az idő alatt semmiképpen sem tudott a lányhoz hozzáférkőzni, - csak a biróság épülete előtt nyilt alkalma, hogy beszéljen vele.
- Valóságos medve voltam az este, Elsa - mondta - és kérem, bocsásson meg. De az idegeim tul voltak feszitve.
- Az enyémek is - mondta Elsa, és akkor látta, hogy Mr. Tupperwill ott szerénykedik a háttérben.
- Engedje meg, hogy bemutassam Mr. Teophilus Tupperwill barátomat - mondta Ralph, bemutatva a megtermett férfiut. - Miss Marlowe...
A bankár kezébe fogta a lány kezét, és viselkedésén az a bánatos részvét jelentkezett, amely az alkalomhoz illett.
- Ismertem szegény nagybátyját - mondta fátyolozott hangon. - Többet nem akarok mondani. „A bánat megtöri az évszakokat és a pihenés óráit, reggellé teszi az éjfélt és éjféllé a delet”, igy Shakespeare.
És mélységes érzelmének ezzel a kifejezésével bucsut is vett.
- Ki ez? - kérdezte Elsa.
- Tupperwill: ő a Stebbing Bank feje, igen derék ember - mondta Ralph. Még soha nem gyanusitotta érzelmekkel a bankárt. - Ma este meglátogatja Lout?
Elsa a fejét rázta.
- Nem, ma este nem mehetek, vissza kell mennem az irodába.
Ralph meglepődve nézett rá.
- Csak nem akarja azt mesélni nekem, hogy Amery visszavárja ma estére? - kérdezte hirtelenül.
- Nem csak, hogy elvár, de követeli - mondta Elsa, összehuzva az ajkát. - Szombaton kilépek. Hagytam neki egy levelet, abban megirtam neki. Nem volt semmi tekintettel irántam. De kérem, ne beszéljen erről neki. Egy darabon elvihet az autóján, igen?
- Az egész uton - mondta Ralph méltatlankodva.
Méltatlankodása azonban inkább csak szinleges volt. Nem várt ő semmiféle tekintetet sem férfi, sem nő, sem gyermek iránt Soyoka képviselőjétől, és nem vágott volna Amery őrnagyról alkotott fogalmaihoz semmiképpen sem, ha Amery az emberiességnek legcsekélyebb jelét is mutatta volna.
Elsa ugy gondolta a City felé való utjukon, hogy Ralph kissé szórakozott, és ezt a kihallgatás természetes visszahatásának tulajdonitotta. A valóságban azonban Ralph Hallam elméjét erősen foglalkoztatta az a tudomása, hogy valahol Amery dolgozószobájában van egy erősen lepecsételt, kellemetlen fölirásu boriték. Emlékezete visszatért arra a levélre, amelyet Tarn a halála napján kapott. A százezer fontnyi ajánlat csak akkor érthető, ha Soyoka már tudta, hol teheti kezét kétszer akkora összegre, és nyilván már ki is lopta a bankjegyeket a páncélszekrényből.
A lányt - saját kérésére - elbocsátotta a Wood Street végén. Elsa, minden haragja mellett, amelyet főnöke iránt érzett, fölsietett az irodába, és kész volt, amikor meglátta őt, bocsánatot kérni a késedelemért.
Amery a szobájában várta.
Háttal állt a hideg tüzhelynek, kezét hátratéve, és a padlót nézegette. Asztalán ott látta Elsa fölbontottan azt a levelet, amelyet ő hagyott hátra az őrnagy számára. Akkora volt a hatalom, amely Ameryből rásugárzott, hogy szinte megvonaglott arra a gondolatra, hogyan fogja fogadni főnöke a fölmondását.
- Ön tehát elhagy bennünket, Miss Marlowe? - kérdezte Amery. - Ezzel megszabaditott attól a kényelmetlenségtől, hogy én bocsássam el önt.
Ennek hallatára minden félelme megszünt Elsának.
- Legalább annyira lehetett volna tapintatos, hogy ettől a sértéstől megkimélt volna - vágott vissza hevesen. - Semmi más okom nincs a kilépésre, mint az, hogy önnel nem dolgozhatik olyan lány, aki becsüli önmagát, mert az ön modora kétségbeejtő, és viselkedése a nőkkel szemben, amennyire tapasztalatomból megitélhetem, olyan férfiatlan és neveletlen, hogy önnek a szolgálatában lenni megalázó!
Amery ránézett, amig beszélt, és Elsa mintha csodálkozást látott volna a szemében.
- Csakugyan igy van? - Ez volt az egész, amit Amery felelt. Aztán igy folytatta:
- Ön azt mondta nekem, hogy nem tud semmit Stanfordékról.
- Nem is tudtam - mondta Elsa dühösen. - Kétszer már közvetve hazugnak nevezett engem, és remélem, hogy nem fogja megismételni sértegetését.
Amery elképedt a lány hevességén, és mielőtt szólhatott volna, Elsa folytatta:
- Én ugy jöttem Mr. Tarn irodájába, hogy sejtelmem sem volt arról, van-e Stanford-társaság a világon, hacsak nem az ön képzeletében. Nekem semmi tudomásom nem volt nagybátyám üzletéről, de az ön viselkedéséből gondolom, hogy az nem volt tisztességes. Arról, hogy hogyan szerezte a pénzét, és mennyi volt a pénze, ugyancsak nem tudok. Arról sincs sejtelmem, hogy volt-e egyáltalán pénze. Dr. Hallam azt mondta, hogy iratok vannak ott... az ön pénze volt az? Nagybátyám lopta... ez az a titok?
Amery lassan a fejét rázta.
- Nem, az ön nagybátyja nem lopott az Amery-cégtől - mondta, Elsa nagy csodálkozására. - Amennyire én tudom, megbizható ember volt, ami a cég pénzét illeti.
Amery megnedvesitette az ajkát. Visszatért a kék szőnyeg szemléletére.
- Sajnálom - mondta, de a hangjában semmiféle szomoruság nem volt. - Ugy látszik, tévedtem. Ön valóban nem tudott a Stanford-cégről. Ő nem mondta el önnek.
- Mr. Tarn soha sem beszélt velem az üzleti ügyeiről.
- Nem Mr. Tarnra gondolok - mondta Amery határozottan. - Én a kitünő Dr. Hallamra gondolok, aki - hacsak nem tévedek - ugyancsak zavaros időknek néz elébe.
Ujabb hosszu szünet következett, amely alatt Elsa iménti kényelmetlen érzéséből megint visszatért valami. Amery szólalt meg elsőnek:
- Sajnálom. Visszavonom azt a kijelentésemet, hogy el akartam bocsátani, pedig el akartam. Ha állásában óhajt maradni, maradjon.
- Nincs ilyen óhajom - mondta Elsa kurtán, leült az asztal mellé, és fölnyitotta jegyzőkönyvét.
Amery még mindig nem mozdult,
- Nehézkes ember, - mondta, minden ok nélkül - és szereti a jó dolgokat. A kisétküségével való kérkedés csak egyik hiusága. A kétszersült meg a tej tizenegy órakor van, de utána fejedelmien villásreggelizik két órakor.
Elsa megrőkönyödve bámult rá.
- Mr. Tupperwill - mondta Amery magyarázóan. - Ott voltam a kihallgatáson. Ön nyilván nem gondolná, hogy Hallam barátságban tudna lenni ilyen emberrel? De Hallamnak olyan bajai vannak, amelyeket nem is gyanitanának.
Gunyolódni akar? Elsa nem adott neki alkalmat arra, hogy Ralphról beszéljen, és türelmesen várt, ceruzáját a papiron tartva.
- Feng Ho ugy vélekszik, hogy ön csodálatra méltó. - Ezzel a váratlan megjegyzéssel törte meg a csöndet Amery, és Elsa elpirult.
- Nem viszonozhatom rólam való jó véleményét - mondta csipősen. - Valóban, Amery őrnagy, engem nem érdekel, hogy Feng Ho milyen véleménnyel van rólam. Nem óhajt levelet diktálni? Szeretnék hazamenni, mihelyt megtehetem. Fáj a fejem.
Elsa látta, hogy Amerynek fölgörbül az ajka.
- Ön azt gondolja, hogy én vadember voltam, ugy-e? Hogy mindig befogtam munkába? De mondok önnek valamit, fiatal lady. Nem engedtem időt önnek ahhoz, hogy gondolkozzék! Kieszeltem munkákat önnek, azért, hogy gondolatait távoltartsam egy bizonyos sötét szobától ott Elgin Crescentben, ahol Tarnt utolérte az, ami már régen esedékes volt. Pedig megkapta a figyelmeztetést.
- Öntől? - kérdezte Elsa nyugodtan.
- Tőlem, és másoktól.
Ekkor erővel kitépte magát gondolataiból, amelyek láthatóan kellemetlenek voltak, és minden előzmény nélkül elkezdett diktálni egy levelet, amely véghetetlennek igérkezett. Pedig nem lett az. A közepén olyan hirtelen megállt, amilyen hirtelenül kezdte.
- Azt hiszem, elég lesz ma estére - mondta. - Átirni ráér holnap reggel.
Amery utána ment a lánynak a külső irodába, felöltője a karján, sétapálca a kezében.
- A Palace-Hotelben lakik, ugy-e? Szeretném, ha ma este eljönne a házamba.
- Sajnálom, de eligérkeztem ma estére - felelte Elsa hidegen.
Abban a pillanatban benyilt az ajtó, és Jessie Dame lépett be. Zavarában ugy megijedt a szigoru arctól, hogy vissza szeretett volna huzódni.
- Miss Dame! Szeretném, ha ma este elkészülnénk egy munkával, és ha elkisérné Miss Marlowet a házamba, Brook Street 304. Lesz szives érintkezésbe lépni vele?
Elsa tiltakozásra akarta nyitni az ajkát, de mielőtt megszólalhatott volna, Amery elment, annyiba sem véve Elsa jelenlétét, mintha ő lett volna az asztal, amelynek nekitámaszkodott, megnémulva haragjában.
- Nem megyek el, nem megyek el! - tört ki végre a lány. - Megmondtam neki, hogy eligérkeztem, és én nem megyek el a házába!
Miss Dame rokonszenvvel nézett rá. De ugyanakkor...
- Én inkább szeretném látni a házát - mondta. - Fogadnék, hogy tele van csapó-ajtókkal, és titkos benyilókkal. Látta már azt a filmet: „Akit aranyon megvettek?” Amery a férjre emlékeztet engem! Igazi feleségét mindig a pincében tartotta megkötözve, a világnak pedig azt hirdette, hogy agglegény. Mikor aztán oltárhoz vezette a másik lányt, a templom ajtajában egy idegen alak jelent meg, sürün elfátyolozva, érti? - és a férfi azt hitte, hogy a felesége még mindig a pincében van, - és éppen mikor a pap azt akarta kérdezni: „Ki akarja ezt a nőt esküdt feleségének?” a nő odaugrik, félrehuzza a fátyolát, - és ő az!
- Kicsoda? - kérdezte a haragos Elsa, akarata ellenére érdeklődve.
- A felesége, az igazi felesége! - mondta Miss Dame diadalmasan. - Az, aki a pincében volt. Kiszabadult, a pincemester jóvoltából, aki pénzt lopott a gazdájától és nyitva hagyta az ajtót.
- Nem bánom, én nem megyek a házába - mondta Elsa.
- Hátha indiai lakájai vannak - reménykedett Miss Dame. - Barna, nesztelen emberek hófehér ruhában. Tapsol, és ők megjelennek a titkos ajtókon át, mintegy varázsütésre. És bálványok is vannak! És tömjén... a tömjént Indiából hozzák, ugy-e, Miss Marlowe? Szeretném látni azt a házat.
Elsa komoran rázta a fejét.
- Én elmennék az ön helyében, Miss Marlowe.
- Semmi kedvem az efféléhez - mondta Elsa, dühösen lecsapva irógépe födelét.
- Én is ott leszek, egy szobában önnel - biztatta Miss Dame. - Az ilyen házakban mindig vannak csapóajtók. Emlékszik „A rádzsa menyasszonyá”-ra? Ethel Exquisite is játszott benne, - nem hiszem, hogy az igazi neve volna. Mi a telefonszáma?
- Ne fáradjon azzal, hogy fölhiv, mert ha Amery üzen értem, nem veszem tudomásul.
- Brook Street 304 - mélázott Miss Dame. - A Rejtelmek Háza!
Elsa akaratlanul is elnevette magát.
- Ne legyen ilyen lehetetlen teremtés! Egészen közönséges West End-ház: elmentem mellette elég gyakran, és belül is voltam, mikor még az öreg Mr. Amery élt.
- Bizonyára átalakittatta keleti izlése szerint - mondta Miss Dame, aki nem akart engedni kedvenc képzelgéséből. - Szőnyegek lesznek ott, amelyekbe belesüpped a lába, és divvánok.
- Divánok! - javitotta ki Elsa.
- Ön igy ejti ki? - kérdezte Miss Dame meglepődve. - Jó, hát azok. És tüzijáték, és zene. Ismerem az ilyen embereket. Teremtőm! De szeretném látni!
Elsa látta Miss Dame sóvár tekintetét, és mulatott rajta, amennyire abban a kedvében tudott.
- Az ember szinte azt hinné, hogy szövetségben van vele - mondta jókedvüen. - És most elsétálhat velem a szállóhoz, nehogy elraboljanak London utcáin és elhurcoljanak Amery titkos háremébe.
- Már ilyesmi is megtörtént - mondta Miss Dame vidáman.
Kellemetlen este volt ez Elsa számára. Alig érkezett meg a szállóba, Miss Dame már fölcsöngette és megkérdezte, hogy nem változtatta-e meg elhatározását! Félórai időközökben megszólalt az ábrándok lányának hangja.
- Ne legyen ostoba, Jessie - mondta Elsa élesen.- Ez már az ötödik esetnél történt. - Nem küldött értem, és ha küld is, én nem megyek.
- Minden félórában fölhivom egészen féltizenkettőig - mondta az elszánt hölgy a drót másik végén. - Megbizhatik bennem, Miss Marlowe!
Elsa sóhajtott és letette a kagylót.
Néhány perccel tizenegy előtt a telefon ujra megszólalt, és Elsa - azt gondolván, hogy ismét Jessie Dame jelentkezik - tétovázott, hogy feleljen-e vagy sem? Mikor végül mégis fölvette a kagylót, akkor az ő hangjára - Ameryé felelt.
- Miss Marlowe? Amery őrnagy beszél. Üljön autóba, és jőjjön a házamba, kérem. Házgondozómat elküldtem Miss Dame-ért.
- De Amery őrnagy, én már lefekszem...
Amery őrnagy letette a kagylót.
Elsa azt mondta magában: ime, most itt az alkalma, hogy bebizonyitsa függetlenségét. Eddig gyönge, lágy teremtés volt, aki megérdemelte minden magabecsülő nőnek a megvetését. Amery ne parancsoljon ővele ugy, mint a rabszolgával. Majd megmutatja neki, hogy nem erőszakolhatja rá az akaratát.
Elszántan ült az ágyán, szemét rászegezve a telefoncsengőre, és mikor - negyedóra mulva - a csengő megszólalt, fölugrott.
- Miss Marlowe?
A hang türelmetlen, szinte haragos volt.
- Még mindig várom. Miss Dame már megérkezett.
Elsa nagyot sóhajtott.
- Megyek - mondta.
Próbálta meggyőzni önmagát arról, hogy csak azért megy el, mert nem hagyhatja egyedül Jessie Dame-t a Rejtelmek Házában, mint az erősképzeletü lány nevezte, és mert kedvére akar tenni a különös lánynak rejtély-vadászatában. De szive mélyén tudta, hogy megint enged annak a zsarnokságnak, amelyet a sötét ember megteremtett, és most jobban gyülölte Ameryt, mint valaha.
Egészen prózai külsejü főkomornyik nyitott kaput neki, és egy alacsony, középkoru, tekintélyes külsejü nő vezette föl a társalgóba, ahol már ott ült Jessie Dame egy szék szélén, ajkát keményen összeszoritva, és kitágult szemével rosszalóan szemlélve a szoba tökéletesen nyugati jellegét.
Tág, kissé régi módi szoba volt, csiszoltüveg csillárja átalakitva a villanyáram használatára, butorzata: magas Chippendale-székek, és régi szekrények. Virágokkal, cirádákkal, és durván elrajzolt Kupidókkal gyötört szőnyegei maga a Viktória-korszak. Elsa nagyon jól meg tudta érteni Miss Dame kiábrándulását.
A sötét ember nem volt látható sehol, magukra voltak hagyatva.
- Találkozott vele? - susogta Miss Dame.
- Nem.
- Rajta nincs sok néznivaló, - fitymálódott Miss Dame - de van itt egy kinai inas. Jó lesz, ha óvatos lesz!
Jessie az ajkára tette ujját, mikor az ajtó megnyilt, és Amery belépett. Esti öltözékben volt, és a homlokán borongó komorságról ugy sejtette Elsa, hogy szokott hangulatában van.
- Nem gondoltam, hogy üzenni fogok önökért ma este, - mondta Amery nyersen - de történt valami, ami igen komolyra forditotta az én kis tréfámat.
Az ő kis tréfája! Elsa elszörnyüködött. Talán az az ő tréfája, hogy megérteti vele, hogy bármely pillanatban üzenhet érte? Nyilvánvalóan az, mert igy folytatta:
- Megbizom önökben, lányok, hogy ezt az egész ügyet szigoruan bizalmasnak tekintik. Olyan dolgokat fognak hallani ma este, amiket más emberek szivesen tudnának, és nagy pénzt adnának érte, ha megtudhatnák.
Kétszer tapsolt, és Miss Dame szeme csillogott a kiváncsiságtól, mikor a szoba távoli végén megnyilt egy ajtó, és egy kinai lépett be. Nem Feng Ho volt, hanem egy kis emberke, kék selyemkabátban, és valami fehér alsószoknyafélében. Megállt, két kezét a kabátja két ujjába dugva, fejét nagy tisztelettel meghajtva. Aztán kérdések és feleletek gyors egymásutánja következett valami sziszegő nyelven, amelyről a lányok gyanitották, hogy kinai. Mikor befejezték, Amery odaszólt hozzájuk:
- Sziveskedjenek erre! - és a nyitott ajtó felé indult.
A kinai eltünt, és Elsa egy pillanatnyi tétovázás után, érezvén, hogy Miss Dame keze égető keményen markolja a karját, követte az Amery-ház főnökét egy kisebb szobába, amelyből három ajtó nyilt. Amery kinyitotta az elsőt, és belépett, föltartva kezét annak jeléül, hogy maradjanak. Végre megjelent az arca az ajtóban.
- Jőjjenek be, kérem - mondta, és Elsa vadul dobogó szivvel bement a jól világitott szobába.
Minden jel arra vallott, hogy valamelyik inasnak a hálószobája. Arányai kicsinyek voltak, az egész butorzata egy ágy, egy keskeny szőnyeg, és egy ruhaszekrény.
Az ágyon egy férfi feküdt, akinek láttára a lány némává dermedt meglepetésében.
A férfi arca fehér volt, mint a halál, feje és egyik keze jókora kötésben volt, - és vidám mosollyal üdvözölte őket.
- Rendkivüli! - mormogta.
- Bemutatom Mr. Teophilus Tupperwillt, a jeles bankárt - mondta Amery.

XXI. FEJEZET.
Hiteles vallomás.
Mr. Tupperwill rokonszenves mosollyal üdvözölte a lányokat.
- Már találkoztunk, szerencsésebb körülmények között - mondta. - Ez az a fiatal lady, aki...
- Ki akarjuk venni a vallomását - szakitotta félbe Amery jellemző módon, és odafordult a lányokhoz. - A mi barátunkkal igazán kellemetlen dolog történt, és szeretné - vagyis inkább én szeretném - leirva látni a kalandját szóról-szóra.
- Egészen üzletszerüen - mormogta Mr. Tupperwill.
- És aláirva, - tette hozzá Amery, és Elsa megjegyezte a külön hangsulyt, amellyel ezt a szót mondta.
A sötét ember megfogta a fejkötést, és Elsa látta, hogy Tupperwill megvonaglik.
- Nem rossz egy mükedvelőtől - mondta Amery olyan büszkeséggel, amely egészen emberi volt. - Nos, Mr. Tupperwill... Elhozta ön a jegyzőkönyvét? - fordult a lányhoz.
Elsa bólintott. Mit jelentsen ez a különös látvány? Szeme szögletéből látta, hogy Jessie Dame reszket az izgalomtól. A szenzációk szerelmese végre közvetlen közelségébe jutott egy olyan eseménynek, amely valóban rendkivüli.
Amery kiment és egy székkel tért vissza, amelyet fölösleges zajjal odahelyezett a sebesült ember ágya mellé.
- Nos, Miss Marlowe! - mondta kurtán.
A bankár fájdalmas fintorral forditotta arra a fejét.
- Egészen üzletszerü - dörmögte ismét. - Szeretné, ha megtenném vallomásomat? - De hol is kezdjem?
Elsa azt következtette Tupperwill ajka mozdulatából, hogy füttyenteni próbál, de Amery, aki jobban ismerte a bankárt, megértette a mozdulat jelentését.
- Azt hiszem, legjobb lesz, ha az ebédemmel kezdem - mondta Mr. Tupperwill vontatottan. - Otthon ebédeltem, - sült halat, egy kis csirkét, fölfujtat, - nem hiszem, hogy egyéb is lett volna - ó, igen, előétel is volt, - de hát az ebéd összetétele nem tartozik a tárgyhoz. Megittam a feketekávémat, aztán negyedtizenegykor elindultam rendes esti sétámra a bérpalota körül, - erre a testmozgásra szükségem van, mert nagyon rossz alvó vagyok. Rendszerint magammal viszem ilyenkor a kis kutyámat is, de ma este szegény kis Tamer betege volt annak a támadásnak, amelyet egy jókora, fegyelmezetlen kutya intézett ellene a parkban, igy hát egyedül sétáltam. Nem tértem le megszokott utamról, hanem - mint rendesen - végigmentem a Brook Streeten a Park Laneig, onnan pedig visszafordultam.
- Feleuton voltam hazafelé, mikor egy autó gördült a gyalogjáróhoz és két férfi szállt ki belőle. Ekkor megjelent a szintéren egy harmadik férfi is. Egyszerre csak - legnagyobb csodálkozásomra és rémületemre - mind a hárman elkezdtek verekedni! Nem vagyok ugyan hadakozó természetü, de odasiettem, azzal a gondolattal, hogy lebeszélem őket a verekedésről. Az adott körülmények közt ez igazán kockázatos elhatározás volt egy olyan férfiutól, aki nem éppen atléta, és minden okom meg is van arra, hogy utólag megbánjam ezt a cselekedetemet. Láttam, hogy a két támadó ugyancsak hatalmas termetü. A harmadikat, akinek nekitámadtak, nem láthattam, mert a másik kettő valamiféle ruhadarabbal takarta le a fejét, bár a megtámadott még mindig hevesen hadakozott. Alig értem oda, valaki megütött, elvesztettem az eszméletemet, és mikor föleszméltem, Amery őrnagy és egy járókelő karjaiban találtam magamat. Az idegen szolgálatkészen segitségére volt az őrnagynak, hogy engem idehozzon a házába, amelynek kapujánál engem megtámadtak.
- A levélről megfeledkezett - mondta Amery szárazon.
- Ó, igen, igen! Nem csoda, hiszen a fejem szanaszét van. Kérem, tessék beleirni a vallomásomba, hogy az ebédem után az inasom egy levelet hozott, amelyet - ugy mondta - a levélszekrényemben talált. Fölnyitottam. Ennyi volt az egész: „Ön tulságosan sokat beszél”. Négy szó. Az eredetit meg lehet tekinteni. Azt, hogy pontosan véve mit is akarnak jelenteni ezek a szavak, és hogy miféle fecsegésre vonatkoznak, nem is sejtem. Természetemnél és szokásaimnál fogva i... igen zárkózott ember vagyok. Elképzelhetetlen, hogy bármilyen körülmények között is tulságosan sokat beszélnék. Nos, óhajt még valamit kérdezni tőlem Amery őrnagy?
- Az autó már eltávozott, mikor önt megtaláltuk, nemde?
- Igen, és a férfi is... ön azt mondja, hogy nem látta őket?
- De igen, láttam - mondta a másik könnyedén. - Legalább is egy autót láttam. Följegyezte, Miss Marlowe?
Elsa bólintott.
- A dolgozószobámban talál egy kis irógépet. Mrs. Elman majd odavezeti. Szeretném, ha ez a vallomás le volna gépelve és alá volna irva.
Elsa kiment, Miss Dame utána. Jessie annyira meg volt rendülve, hogy a hangja csak rekedt nyöszörgés volt.
- Mit gondol erről az egészről? - kérdezte, mikor egyedül voltak a csinos kis dolgozószobában, ahova Mrs. Elman vezette őket. - Hallott már valaha is ilyesmiről? Nem tultesz ez a filmeken? Mindig mondtam, hogy a való életben mindig több gonoszság történik, mint az emberek gondolnák. Mit gondol, ki volt az, Miss Marlowe?
Elsa az irógép előtt ült. A gondolatai össze voltak kuszálva.
- Nem tudom, hogy Amery őrnagynak mi baja ezzel az emberrel, - mondta Elsa meggondoltan - de hallottam és olvastam ilyen szinlelt utcai verekedésekről, amelyeknek az a céljuk, hogy ártatlan embereket odacsábitsanak.
Miss Dame meghökkent, és leomlott egy pamlagra, amely még legjobban hasonlitott valamiféle „diván”-hoz.
- Csak nem akarja azt mondani, hogy a sötét ember azért rendeztette a verekedést, hogy kézrekeritse Mr. Tupperwillt?
Elsa a fejét rázta.
- Nem tudom, mit gondoljak - mondta.
Nem akart Ameryről beszélgetni a lánnyal, de mikor eszébe jutott Amery kihivó közömbössége és az a mohóság, amellyel aláirt vallomásához akart jutni, nyilvánvalóan azért, hogy önmagát mentesitse vele, gyanuja csak növekedett.
Miért nem ment Amery a rendőrségre? Elképzelhetetlen volt, hogy az őrnagynak bármiféle civakodása lett volna Tupperwill bankárral. Erre semmiféle ok sem mutatkozott, ha csak az nem, hogy Tupperwill barátja Ralphnak. De ha igy állna az eset, és Tupperwill ellenség volna, aki „tulságosan sokat beszél”, akkor igazán könnyü dolog volt megrendezni azt a jelenetet a Brook Streeten! Amery bizonyára ismerte Tupperwill egyik-másik szokását. A tömzsi férfiu nyilván minden este ugyanabban az időben tette meg sétáját a Brook-Streeten. A szokások férfia, aki kezükre játssza magát ezeknek az embereknek...
Elsa megborzongott. Nem birta tovább ezt a témát.
Az asztalon, amelyen az irógép állt, tiszta papirt keresett, de nem talált megfelelőt. A fiókokat pedig nem akarta kinyitni. Körülnézett a szobában, és tekintete egy kisebb, festetlen fenyőfa pohárszekrényen akadt meg. Nyilvánvalóan friss munka volt. Miss Dame észrevette kereső tekintetét.
- Papirt akar, kedvesem? - kérdezte, és félig fölállt. De Elsa már talpon volt.
- Itt valószinüen lesz - mondta.
A pohárszekrény ajtaja félig nyitva volt. Elsa kitárta, és talált is benne több iv papirt, egyéb könyvtári kellékkel. De talált másvalamit is: egy kurta tárgyat, amelyre ráismert, hogy rinocerosz-bőrből van, a délafrikaiak szjemboknak hivják. Mr. Tarnnak volt egy sétabotja ilyen rinocerosz-bőrből. Az egész vagy husz hüvelyk hosszu volt, és olyan vastag, mint a lánynak a csuklója. Nem is vette volna észre, ha nem egy papircsomón feküdt volna, amelyen valami sötét folt terjengett. Elsa jobban kitárta a szekrény ajtaját. A folt: vér volt. A lány elfojtotta azt a gondolatát, hogy megmondja, mit talált, fölemelte a rinoceroszbőrt és a világosságra vitte. Akkor látta, hogy a vége piros, és még mindig nedves!

XXII. FEJEZET.
Ki is volt Mr. Tarn?
Mr. Tupperwill sebesülésének titka nem volt titok többé. Ezzel a fegyverrel történt az ütés, - az a kéz pedig, amely a bankárt leütötte, Paul Amery keze volt. Amery egyenesen a dolgozószobába mehetett, amely a hallhoz a legközelebb volt, bedobta a botot a pohárszekrénybe és megfeledkezett róla, - aztán kiment, hogy azt szinlelhesse, hogy segitségére volt a szerencsétlen bankárnak. Talán csak annak a járókelőnek a véletlen jelenléte mentette meg Tupperwill életét. Elsa megborzongott, és görcsösen szorongatva a papircsomót, visszament az asztalhoz.
- Mi baj, Miss Marlowe?
Jessie Dame riadtan nézte, hogyan elváltozott a lány arcszine.
- Nem tudom. Talán egy kissé megijedtem - mondta Elsa bizonytalanul.
Kinyitotta a papircsomagot, egy lapot beletett a gépbe, és összeharapva ajkát, minden figyelmét a vallomásra összpontositotta. Gépelés közben az egész borzalmas lelet világosabbá lett előtte. Föltevése határozott alakot öltött.
Éppen befejezte a munkáját, mikor Amery belépett a szobába. Átvette a papirt Elsa kezéből, kijavitott két gépelési hibát, és megint kiment a szobából.
- Egyikük jőjjön velem - mondta. - Tanura van szükségem.
Jessie Dame követte Ameryt, mielőtt még rá eszmélt volna, hogy Elsa nincs vele. Néhány perccel később visszasurrant, és kijelentette, hogy „tanuskodott a tény dolgában”, és hogy Mr. Tupperwill fölült, kifejezvén azt az óhaját, hogy hazamegy,
- És én bizonyos vagyok felőle, amilyen bizonyos csak lehet valaki, - mondta Miss Dame drámai hanglejtéssel - hogy az ön föltevése a gyilkosság tekintetében helyes. Mikor azt mondom: „gyilkosság”, ugy értem, hogy gyilkosság is lehetett volna belőle. Várták ezt a szegény jó embert...
- Jessie Dame, el kell felejtenie, amit mondtam.
Elsa maga is meglepődött azon, hogy milyen ostoba makacssággal védelmezi azt a sötét embert.
- Sokkal valószinübb, hogy Mr. Tupperwill föltevése a helyes: az, hogy a két idegen egy harmadik személyt támadott, és azt hivén, hogy ő beavatkozik, leütötte őt...
Elsa a nyitott ajtón át lépéseket hallott a folyosón, és kevéssel azután Mr. Tupperwill lépett be a szobába. Nagyon sápadt, nagyon gyönge volt.
- Egy kis konyak, ugy gondolom, nagyon jót tenne - mondta Amery. - Kinyitott egy kisebb szekrényt, és töltött egy kis barna italból.
- Konyak... igen, köszönöm - mormogta a bankár. - Szerettem volna egy másik vallomást is tenni. Le kellett volna irnom azt az embert, akit el akartak hurcolni, de ezt a részt elfelejtettem.
- Ugy értettem, hogy az arcát nem látta.
- Nem, az arcát nem láttam. Csak annyit tudok mondani, hogy alacsony termetü férfi volt, valami sárgás szinü gyapjuruhában. A nadrágját, - mondta Mr. Tupperwill szárazon - én is elviselhetném.
- Gondoskodom róla, hogy Mr. Tupperwill hazajusson - fordult Amery a lányokhoz. - Nem hiszem, hogy továbbra is szükségem volna a munkájukra. Köszönöm, hogy eljöttek.
Elsának a nyelve hegyén volt, hogy reméli, eltékozolt estéje különóráknak számit, de annyi minden jutott a nyelve hegyére, és nem jutott tul azon ennek az erőszakos embernek a jelenlétében.
Mihelyt lehetett, megszabadult Jessie Dametől, és egyenesen a szállóba ment, ahol fölhivta Ralphot, és elmondta neki a történteket.
- Még nem feküdt le? - kérdezte Ralph sietve. - Ugy értem, beszélhetek önnel, ha odamegyek?
- Miért ne? - mondta Elsa meglepetve - de hiszen találkozhatom önnel reggel is.
- Nekem most kell beszélnem önnel. Nem mondhatom el a dolgot telefonon. Megvár az előcsarnokban?
Elsa megnézte a karkötő-óráját: féltizenkettő volt.
- Jó, megkockáztatom a hirnevemet. Jőjjön - mondta.
Ralph meglepően rövid idő alatt ott volt, és megtudta Tupperwill nyugtalanitó történetének részleteit is. Elsa szélnek eresztett minden titoktartást. Érezte, hogy legalább is ebben az esetben nincs miért lepleznie főnökének dolgait. Mikor Elsa befejezte, Ralph sajátságos arckifejezéssel nézett rá.
- Ugy is van! Tulságosan sokat beszél! Ez az ördögi ember megtudta, mit mondott nekem Tupperwill ma reggel, bár el nem tudom gondolni, hogyan hallgathatták ki. Először Tarn, aztán a pénz, és most Tupperwill. Soyokát nem állitja meg semmi.
- Soyoka! Az az a kokain-ember, ugy-e! Ó,Ralph!
Abban a pillanatban megoldódott a lány előtt az a rejtély, amely annyira foglalkoztatta.
- Soyoka! A csempészbandák! Kettő is van, - az egyik Soyokáé, a másik... nem Mr. Tarné? - lihegte.
Ralph bólintott.
- Előbb-utóbb meg kellett tudnia.
- És az öné?... - kérdezte Elsa szinte suttogó hangon.
- És az enyém is - mondta Ralph hidegen. - Nincs értelme, hogy megriadjon, Elsa. Üzleti ügy ez. Önnek lenne kifogása az ellen, hogy egy szeszgyárossal vagy sörfőzővel szóba álljon, csak azért, mert némely ember nem birja a szeszt, és nem tud dzsentlmen módjára viselkedni?
- Soyoka! - mondta Elsa ujra. - És Amery őrnagy?
- Ő vagy maga Soyoka, vagy annak a főembere.
- És Mr. Tupperwill?
- Ő pedig semmi - mondta Ralph türelmetlenül. - Tupperwill egyszerüen az én bankárom, és ugyanakkor véletlenül Ameryé is. Amery megtudott valamit, és ma este a banda egy kis leckét adott Tupperwillnek. Én pedig megerősithetem - mondta. - Holnap Amery lezárja számláját a Stebbing-Banknál, és elviszi onnan a letétjeit. Teremtőm! Csak tudtam volna!...
Ralphnak csillogott a szeme, hangja remegett az izgalomtól. A lány szinte belebetegedett ezekbe a közlésekbe.
- Rettenetes, rettenetes! - mondta halk hangon. - Nem tudom elhinni, hogy emberek ilyen vadállatok lehetnek! Az a pénz volt az, Ralph... az a pénz, amelyet - Elsa itt tétovázott - nagybátyám keresett, és ön?...
Elsa tekintetének alig leplezett undora megzavarta Ralphot.
- Nem igy kell az ilyesmit tekinteni - mondta Hallam. - Mondom önnek, hogy egyszerüen csak üzleti ügy az egész. Lehet, hogy nem egyezik a törvénnyel, de hiszen azzal sok minden nem egyezik. Nem rosszabb, mint a rumkereskedés, és én nem egy tisztességes embert tudok, aki a pénzét...
- Nem tisztességes módon keresi - mondta a lány, régi énjének hirtelen föltámadásával.
Fölkelt.
- Át kell gondolnom mindezt - mondta, és fölment a szobájába. Gondolatai ezerfelé kalandoztak.

XXIII. FEJEZET.
„Tökéletesen borzasztó”.
Elsa egyetlen határozott következtetésre jutott, mikor fölhuzta cipőjét, hogy bemenjen abba a gyülöletes irodába: Ameryvel való összeköttetése végképpen befejeződött. Az, hogy miért nem kiabálta ki annak az embernek az aljasságát a háztetőkről, elképpesztette, és megriasztotta. Ilyen laza lett már a saját erkölcsi fölfogása, hogy el tudja palástolni azt a szörnyü bünt, amelyről bizonyitéka van, és azt a másikat, amelyről jogos a gyanuja?
A lány aztán azon tünődött, hogyan fog ez az ember eléje állni azok után, hogy most már tisztában van vele: kicsoda. Egy ember, aki az emberiség lealjasitásából él, - ez a kegyetlen, vad haramia, aki le tud ütni egy ártatlan embert csak azért, mert az megszegett valami bankszabályt?
Utközben el kellett mennie a nagy ujságkiadó-irodák előtt. Hirtelen ösztönnek engedve, bement az egyikbe, és régi számok után kutatott. Meg is találta azt a tudósitást, amelyet fölolvasott akkor reggel nagybátyjának, és amely - most már nagyon jól megértette, miért - annyira fölizgatta az öreget.
Egy ráérő reporter, aki benyitott, utban a pénztáros asztala felé, meglátta a csinos lányt, amint a lapokat forgatta, és észrevevén, hogy a lány nem a hirdetéseket böngészi, csatlakozott hozzá.
- Segithetek valamiben? - kérdezte. - A lap szerkesztőségéhez tartozom.
Elsának az volt az első elhatározása, hogy elháritja a segitségét. De eszébe jutott valami, amit Amery őrnagy mondott, és éppen azon tünődött, nem tart-e nagyon sokáig, mire megtalálja a kivánt tudósitást, mikor a reporter fölbukkant.
- Azt a tudósitást keresem, amely egy kinai vonat föltartóztatásáról szól.
- Ó, a kék vonat botrányát? Ebben a kötetben nem találja meg, hiszen az hónapokkal ezelőtt történt - mondta az ujságiró.
- Emlékszik rá, hogy miért tartóztatták föl?
Az ifju ujságiró mosolygott.
- Hogy egy kis pénzmaghoz jussanak, ugy vélem - mondta. - A vonaton egy-két gazdag ópiumcsempész utazott.
Megint az ópium! Elsa nagyot sóhajtott.
- Köszönöm, nagyon köszönöm - mondta, és kisurrant, nagy csalódására a női elegáncia ifju szakértőjének.
Különös - gondolta Elsa, mikor a csengő beszólitotta - hogy Ameryn semmi változás. Elsa azt várta, hogy azok után, amiket megtudott, és erősebb vizsgálódással fölfedezheti Amery kőszivüségének valamely bizonyitékát. Kell az arcában lenni valaminek, ami elárulja belső gonoszságát. De nem: Amery ugyanaz volt most is, mint mindig, és ami Elsát magát illeti, sem az őrnagy hangja, sem a viselkedése nem változott semmivel a lány iránt, kivéve azt, hogy az egyszer kedves volt.
- Nagyon lekötelezett, hogy tegnap este eljött - mondta. - Bizonyára örömmel fogja hallani, hogy Mr. Tupperwill kitünően töltötte az éjszakát, és az orvos azt hiszi, hogy néhány nap alatt visszatérhet üzleti dolgaihoz.
Mintha valami guny lappangott volna a hangja mögött. Elsa legalább ugy érezte, és csak csodálkozni tudott Amery hideg kegyetlenségén.
- És micsoda vigasztalásban részesitette Dr. Hallam? - kérdezte Amery minden átmenet nélkül.
- Ön meglehetős szigoruan figyel engem, Amery őrnagy - mondta a lány nyugodtan. - Nem kértem a doktort, hogy jőjjön el vigasztalni.
- De kérte, hogy menjen a szállóba, nemde? Azt gondoltam legalább is, hogy megtette - mondta Amery. - Meghatotta a doktort Tupperwill sötét végzetének hire? Látom, hogy ön nem igen hajlamos erről a dologról beszélni. Térjünk át a levelekre.
Ez a tárgy azonban még félórai diktálás után is foglalkoztatta az őrnagyot, mert megkérdezte:
- Volt valami, amit nem mondott el neki a tegnap este történtekről?
A lány villámgyorsan válaszolt:
- Nem mondtam el neki a vérfoltos szjembokot, amelyet a szekrényben találtam.
Elsa szerette volna elharapni a nyelvét. A mondatot már félig kimondta, mikor szerette volna visszanyelni, de már késő volt. Amery őrnagy arcának egyetlen izma sem rándult meg, komolynézésü szeme meg sem rezdült.
- Gondolkoztam azon, hol találhatta a papirt, és abban biztam, hogy hagytam néhány ivet az asztalon. Ön nyilván azt gondolja, hogy elég nehéz ember vagyok.
- Azt gondolom, hogy ön tökéletesen borzasztó! - mondta. - Elmehetek?
- Szóval azt gondolja, hogy tökéletesen borzasztó vagyok? Igy gondolkoznak mások is, igy fognak gondolkozni még sokan - mondta Amery. - Ami Tupperwillt illeti, kissé titoktartóbbnak kellett volna lennie.
- Ó! - kiáltott a lány elképpedve. - Ön tehát helyesli?
Amery bólintott.
- A lecke használni fog neki - mondta.
Elsa azt sem tudta: ébren van-e vagy álmodik, mikor visszament az irógépéhez, és hihetetlenül hálás volt a billentyük zeneietlen kattogásáért, ami visszazökkentette gondolkozását a rendes kerékvágásba.
Aközben, hogy hevesen ütögette a billentyüket, azon reménykedett, hogy Amery őrnagy uj titkárnőjének majd lesz bátorsága kimozditani ezt a sötét embert önzéséből. Azon fohászkodott magában, hogy a boldogtalan némber (mert hiszen férfi ki nem birná mellette egy hétig sem) olyan legyen, aki megszegi minden rendelkezését, fölbontja a leveleit, leszedi a csomagjairól a köteléket, - Amery őrnagynak az lévén a különcködése, hogy levelet és csomagot csak neki szabad fölbontani. Valóságos acélarcu és kőszivü szörnyeteget rajzolt meg képzeletében, aki alázatossá dermeszti azt az embert. De aztán sajnálkozva állapitotta meg, hogy Amery őrnagy maga választja meg a titkárnőjét, és bizonyára fog akadni egy gerinctelen, megtört lány, aki az ő tulkapásait mint állásának természetes föltételeit fogja türni.
Elsa éppen egy egészen különös fajtáját eszelte ki a titkárnőknek, mikor a csengő élesen megszólalt, és Elsa besietett a zsarnokhoz.
- Mikor az imént itt volt, megfeledkeztem egy levélről - mondta. - Irja kérem:
A Stebbing-Bank vezérigazgatójának
Uram,
a mai napon lezárom Önöknél levő számlámat és kérem, hogy utalják át a Northern And Midland-bankhoz. Jelen soraimmal meghatalmazom Önöket, hogy a bemutatónak adják át acél-ládámat, amely az én nevemen van Önöknél. A bemutató, Mr. Feng Ho átvételi elismervénye ugy tekintendő, mintha én adnám.
Kiváló tisztelettel
Paul Amery.
Elsa visszament irógépéhez, végképpen meggyőződve arról, hogy mind az, amit Ralph jósolt, bekövetkezett. Amery lezárta számláját a Stebbing-banknál.
Paul Amery lett a tárgya két férfiu beszélgetésének, akik közül az egyiknek volt oka gyülölni, a másiknak volt oka gyanusitani őt. Tupperwill ott feküdt széles ágyában. Igen festői alak volt. Egyik bekötözött kezében aranyos üvegcsét szorongatott, amelyben repülősó volt, mert erős főfájás gyötörte. Főfájása dacára fogadta Ralph Hallamot és elmondta neki szerencsétlenségét. Ralph pedig nagyon együttérzőnek és kiváncsinak bizonyult. De arra az állitására, hogy támadója nem volt senki más, mint maga Amery őrnagy, Mr. Tupperwill annyira fölháborodott, mintha a tulajdon jóhiszemüségében támadták volna meg.
- Képtelenség, kedves uram, képtelenség, - mondta olyan élesen, ahogyan a főfájása csak engedte. - Amery nem volt sehol a hely közelében. Világosan láttam azokat az embereket, akik megtámadtak. Lehet, hogy volt ott egy harmadik személy, de ebben erősen kételkedem. Még vezető sem ült a gépen. És ugyan miért támadott volna meg engem Amery?
Az őrnagynak igen jeles oka volt erre, gondolta Ralph, de nem látta alkalmasnak a pillanatot arra hogy közléseket tegyen.
- Én nem látom lehetetlennek a dolgot – mondta Ralph. - Amery heves természetü ember - -
- Mesebeszéd! Bocsássa meg az erős kitételt, kedves Hallam, de nagyon fantasztikus dolog igy beszélni arról a két assassinoról, - ez a szó, mellesleg, a Hasszán szóból származik, arról az öreg hegyi emberről, aki elsőnek használt bérgyilkosokat magánügyeinek elintézésére. Egyikük sem volt Amery, arra megesküdnék.
Ralph, nagyon bölcsen, nem makacskodott.
- Ugyanakkor - folytatta Mr. Tupperwill - megvallom azt is, hogy nem szeretem Amery őrnagyot mint ügyfelet, és a legelső alkalmat föl fogom használni arra, hogy a számláját lezárjam.
- Azt hiszem, ettől a gondjától ő maga fogja megszabaditani önt - mondta Ralph szárazon.
- Miért? - kérdezte Tupperwill, és karikára nyilt a szeme.
- Mert... nos, mert... - Ralph fölvette a levelet, amelyet Mr. Tupperwill mutatott neki, elolvasta a négy szót és mosolygott.
- Összefüggést lát ön e levél és aközött az információ között, amelyet ön tegnap reggel adott nekem? - kérdezte.
- Ameryről? Hitemre mondom, nem.
- Ez ugyanolyan levélpapir, ugyanolyan irás, mint amilyet szegény Tarn kapott a halála előtt. Nyilván ugyanaz az ember is irta. És miféle indiszkrécióra célozhat ez a levél, ha egyáltalán történt indiszkréció? Nem beszélt ön egyébről, mint Ameryről és a számlájáról?
Mr. Tupperwill egy pillanatig szótlan volt, meghökkenve a kérdéstől.
- Phh! - mondta végül. - A mi beszélgetésünkről nem tudhatott. A magánirodámban történt, ahol lehetetlen, abszolut lehetetlen volt, hogy kihallgassanak bennünket.
- Önnek diktafonja van az asztalán, ki volt az kapcsolva?
- Ugy gondolom - mondta Mr. Tupperwill. - Szinte második természetem, hogy némán tartsam. Nem mondhatom, hogy nagyon el vagyok ragadtatva ettől az átkozott amerikai találmánytól és nem egyszer gondoltam már arra, hogy leszereltetem. Igen hasznos ez a szerszám, mert csak ki kell nyujtanom a kezemet, meg kell forditanom a kapcsolót és beszélhetek akármelyik osztályommal, de veszedelmes, nagyon veszedelmes. A dolog szeget ütött a fejembe!
Hosszasan elgondolkozott.
- Nem valószinü, - mondta aztán - de nem is lehetetlen, hogy be volt kapcsolva. De még ebben az esetben is: ki árulna el személyzetem közül? Nem, kedvesem, ezt a gondolatot ki kell vernie a fejéből. Nagyon sajnálom most már, hogy elmondtam önnek az aggodalmaimat, ha ezzel a gyanu csiráit hintettem el az ön agyában.
Ralph csöndesen vihogott.
- Az én esetemben már nem is csiráznak, hanem javában virágoznak - mondta. - Megengedem, hogy elfogult vagyok Amery iránt, és minden fáradságot magamra vállalnék, hogy csak kárára lehessek.
Ekkor, látva Tupperwill arcán a meghökkenést, igy folytatta:
- Ámbár nem fogom megtenni.
- Hálás vagyok önnek ezért - mondta Mr. Tupperwill melegen. - Sohasem szerettem az erőszakot, és most még kevésbbé szeretem, mint valaha.
Gyöngéden hozzányult a fejéhez.
Ralph pedig a tiszta igazságot mondta, mert azt forgatta a fejében, hogy az első adandó alkalmat fölhasználja arra, hogy leszámoljon avval a férfiuval, akit most már példátlan hevességgel gyülölt. Még aznap délután meg is adódott ez az alkalom.

XXIV. FEJEZET.
A méregpróba.
- Ön tehát elhatározta, hogy szombaton kilép, Miss Marlowe?
- Igen, Amery őrnagy.
Amery az ablaknál állt, zsebébe sülyesztette kezét, és az utcát bámulta.
- Nehéz lesz önt pótolni - mondta. - Nem tudná legyőzni egészen természetes vonakodását az iránt, hogy még egy hétig rendelkezésemre álljon?
Elsa tétovázott, és ugy érezte: elveszett. Ha Amery megparancsolná, hogy maradjon, nem lenne bátorsága ahhoz, hogy megtagadja.
- Sajnálom, de szombatnál tovább nem maradhatok, Amery őrnagy.
Elsa valahogyan el is várta, hogy az őrnagy nem fogja erőltetni az ő megmaradását. Amery a Mr. Tupperwill megtámadtatásáról sem ejtett több szót. Elsa a legbarátságosabb érzésekkel volt Jessie Dame iránt, azért megkockáztatta őt ajánlani a maga helyére, mert az állás jó volt, kétszer annyi fizetéssel járt, mint a cég legjobb gyorsirójának a fizetése.
- Nem tud irni - ez volt Amery minden megjegyzése. És Elsa bizonyos tekintetben örömmel hallotta.
Ha a lány azt várta, ismervén Amery konok természetét, hogy a főnöke a nap folyamán megismétli óhaját, nagyon csalódott. „Csalódott” - ez a helyes kifejezés a lány lelki állapotának leirására. A nap mult, mult, és Amery nem hozta föl a dolgot. Félötkor az irodaszolga két adag teát hozott, és az egyiket - mint rendesen - Elsa bevitte Amery szobájába. Letette a tálcát Amery asztalára. Amery bólintott, fölemelte a teásedény födelét, és megszagolta. Mindig ez volt a szokása. Ezuttal Amery felpillantott, mielőtt Elsa halvány mosolya eloszlott.
- Ez mulattatja önt? Mutatok valamit, ami még jobban fogja mulattatni.
Kivett a zsebéből egy lapos kis tárcát, kinyitotta, letépett róla egy keskeny szelet kék papirt, és belemártotta a tejbe. Mikor kiemelte belőle, a papir vörös volt.
- Várjon - mondta Amery, a teát beleöntötte csészéjébe, és most egy rózsaszin papirszeletet vett elő.
Elsa látta, hogy a tárca tele van rózsaszin és kék papirszeletkék százával. A rózsaszin papirt is belemártotta Amery a teájába, néhány másodpercig bennehagyta, aztán kivette. A papirszelet ott, ahol a tea érte, citromsárga lett.
- Egyszerü, de megbizható próba - mondta. - Az arzén zöldre festi a tejpapirt, biborra a teapapirt. A sztrihnin mindakettőt feketére festi, az akonit is. A cianid viszont fehérre festi a kék papirt, rikitó vörösre a rózsaszinüt.
Elsa nyitott szájjal bámult rá.
- Ön... ön mérget próbál? - kérdezte, nem akarva hinni tulajdon két fülének.
- Valami olyasfélét - mondta Amery. Eltette a tárcát, aztán beleöntötte teájába a tejet. - Mellesleg szólva, beteges tünet, ha valaki azt hiszi, hogy meg akarják mérgezni, vagy hogy valaki az életére tör.
- De hogy itt mérgezzék meg! - mondta Elsa szkeptikusan.
- Miért ne? Nekem megvannak az ellenségeim, és legalább is az egyiküknek orvosi foglalkozása van.
Bármikor máskor bántotta volna a leányt ez a Ralph Hallamra való célzás, de most a két ember viszonya, Ralph Hallam rettenetes üzletének ismerete, elnémitotta.
Bün ellen bün, - gyémánt ellen gyémánt! Amery csak nem álmodja, hogy Ralph képes lenne ilyen szörnyü dologra! Az, hogy más embereket önmagáról itél meg, emberi gyöngeség. Talán, mindent egybevéve, meghibbant az esze. Nem ugy cselekszik, mint normális lény cselekedne. Pedig hát nem látni rajta elmezavarnak a tüneteit. Rejtély ez az ember, kibetüzhetetlen rejtély. Elsa emlékezett olvasmányaiból gonosztevőkre, akik olyan nagysággal voltak fölruházva, hogy elütöttek a többi embertől, de csodálatos elmebeli képességeiket aljas cselekedetekre tékozolták. Talán ez a sötét ember is ezek közül való, tehát inkább sajnálatra, mintsem megvetésre méltó. Elsa minden esetre örült, hogy nála való szolgálata rövidesen véget ér.
Teázás után néhány levele és egy csomagja érkezett Amerynek. Elsa a leveleket letette az itatósmappára (Amery nem volt a szobájában), a csomagot pedig az asztalra. Az volt a cimzésében: „Amery őrnagy, D. S. O.” Elsa most tudta meg, hogy az őrnagy birtokosa a „Distinguished Service Order”-nek, - mindig uj dolgokat födöz föl róla, gondolta magában pajzánul, és annyira belefeledkezett ebbe a fölfedezésébe, hogy fölvett egy ollót és levagdalta a csomag kötelékeit. Mindig igy cselekedte az öreg Mr. Amery idején, és rá sem eszmélt arra, hogy az olló a kezében van, csak akkor, mikor egy haragos kiáltásra ijedten megfordult. Amery az ajtóban állt, amely a folyosóról nyilt.
- Mi az ördögöt müvel? - kiáltotta Amery.
Elsa visszahökkent a szeme szikrázásától. Olyan fenyegető volt, az arca olyan vad volt, a hangja olyan harsány, hogy Elsa egészen elrémült.
- Hányszor megmondtam, hogy ne bontsa föl a csomagjaimat? - dörögte.
A keze rácsattant a levéldobozra, amelyet Elsa kibontott a csomagból.
- Nagyon... nagyon sajnálom. Megfeledkeztem.
Amery barna arca elsárgult. Ilyen az ő elsáppadása?
- Tartsa magát ahhoz, amit megparancsoltam - mondta, és óvatosan kezébe vette a dobozt, egy másodpercig várt, aztán gyorsan levette a födelét.
Fehér gyapotban egy kerek tárgy feküdt benne, fehér selyempapirral takarva. Amery nem nyult hozzá. Ehelyett fölvette az ollót, amelyet Elsa letett, vigyázatosan beleszurta a papirba, és jókora darabon kinyirta.
- Szereti az almát? - kérdezte egészen elváltozott hangon.
Kicsi, egészen kicsi alma volt, de olyan, amilyet Elsa még soha nem látott, mert tele volt tűheggyel.
- Ez aztán orvosi müvészet, esküszöm - mondta Amery, és a lány látta, hogy fölhuzza az ajkát. - Van ez vagy száz tű, és mindegyikben halál lakozik! A halál tűpárnája!
Amery hangjában őszinte bámulat volt.

XXV. FEJEZET.
Laudanum.
- Igen leleményes dolog - mondta Amery. - Nem elég nehéz ahhoz, hogy valaki bombának higyje, és ha kinyitja a csomagot, nagyon természetes, hogy megfogja ezt a papirba takart kis labdát.
- De hát meg van mérgezve? - kérdezte Elsa riadtan. - Mivel?
Amery a fejét rázta.
- Nem tudom. Vegyész megmondhatná, ha vennék annyi fáradságot, hogy vegyészhez küldjem. Talán anthrax, vagy más halálos nyavalya. A közönséges kobrakigyónak a méregzacskójában van elég ahhoz, hogy ezekre az apró tűhegyekre végzetes adag jusson.
Amery óvatosan visszatette a födelet, spárgával átkötötte a dobozt, és bezárta egy szekrénybe.
- Ki küldte? Nem Ralph... nem Mr. Hallam. Bizonyára nem gondolja egy pillanatig sem, hogy képes lenne ilyesmire?
- Hallam? - Amery elgondolkodva harapta össze ajkát. - Nem, valószinüen nem Hallam...
- Ön Soyoka? - tört ki a lányból. Amery ránézett.
- Hasonlitok én egy tömzsi, középkoru japáni dzsentlmenhez?
- Tudom, hogy ön nem japáni, - mondta Elsa türelmetlenül - de nem ön Soyoka főügynöke?
Amery a vállát vonta, és a szekrény felé nézett.
- Ugy látszik, vannak, akik azt hiszik, hogy az vagyok. Dr. Hallam? Nem, én nem hiszem, hogy Dr. Hallam tette. Ha én... - Amery egy pillanatra megmutatta a fogát, örömtelen vigyorral, és Elsa akaratlanul összeborzadt.
- Rettenetes az arca.
Elsa megint nem akart beszélni. Maga is meglepődött, mikor kitört belőle az a kérdés, hogy ő-e Soyoka?
Egy másodpercre azt hitte, Ameryt bántani fogja ez a megjegyzése, de Amery minden sértődés nélkül fogadta.
- Rettenetes vagyok - „tökéletesen borzasztó”, igy mondta ön, ha jól emlékszem - felelte Amery. - És borzasztó dolgok vannak a világon, Miss Marlowe, olyan dolgok, amelyeket nem is sejthet, nem is tudhat. Dolgok, amelyeket, remélem, soha nem fog tudni. „Borzasztó”: ezt a kifejezést ön ne használja soha, se az egyenes, nyilt gyógyszer-csempész, de még a gyilkos ellen sem. Az igazi szörnyüségek olyan dolgok, amelyekről az ujságirók soha nem irnak, és ha ezekkel a dolgokkal kapcsolatba jut, nos, akkor belátja, hogy elpocsékolt egy egész sereg szuperlativuszt, és nem tudná pontosan a nevükön nevezni őket.
Ez már hosszadalmas beszéd volt tőle, és Elsa gonosz gyönyörüséget érzett. Ugy vette észre, hogy Amery bevonta őt zárkózottságának vasajtói mögé.
- Nem kivánom öntől, hogy azt higyje: a csempészet vagy a gyilkosság valami csodálatos időtöltés. Ön meg van nyugodva affelől, hogy mind az, amit édesanyja rossznak mondott, az rossz, és a világnak semmiféle szépitgetése, okoskodása vagy bölcselkedése jóvá nem változtathatja. Ugy vélem, ön most azt gondolja, milyen furcsa érzelgések ezek Soyoka jobbkezétől?
Volt a szemében valami különös csillogás, amelyet Elsa fenyegetésnek minősitett. Talán azért lágyul most el, mert rá szeretné beszélni arra, hogy maradjon meg az állásában. De aligha lehetett ez a szándéka, mert egyáltalán nem élt azzal az előnnyel, amelyet szokatlanul barátságos hangjával szerzett.
Elsa még egy estével eltolta a Herbert Mansions-ba való átköltözését. Abból a bosszuságból, amely Mrs. Trene Hallam hangján érződött, mikor telefonált neki, Elsa ugy vette ki, hogy a jó lady éppugy szeretne már tul lenni a látogatáson, mint ő. Elsa ezen az éjszakán jobban aludt, és minden előzetes lelkivizsgálat nélkül ment be a hivatalba.
Még öt perce sem dolgozott, mikor Miss Dame berontott a szobába. Kipirult arcáról és csillogó szeméről látta Elsa, hogy valami szokatlan dolog történt.
- Hallotta az ujságot? - susogta melodrámai módon.
Elsa éppen elég riasztó ujságot hallott már ahhoz, hogy kegyetlenül idegessé váljék.
- Mit gondol, ki az uj vezérigazgató?
Mr. Tarn helyére egyik aligazgatót állitották átmenetileg. Elsa csak most hallott róla, hogy ez átmeneti intézkedés volt.
- Ott van az irodában, ott ül elterpeszkedve, és parancsokat osztogat keresztény fehér embereknek.
- Csak nem Feng Ho? - képpedt el Elsa.
- De bizony Feng Ho - mondta Miss Dame. - Ez már aztán a teteje mindennek! Ha Amery azt várja jól nevelt fiatal hölgyektől, hogy elfogadnak parancsokat egy... egy vadembertől, hát jó, majd ám lássa! Tudom, kifélék ezek a kinaiak, az ópiumos barlangjaikkal és a tam-tamjaikkal és egyéb kinzó-eszközeikkel. Engem meg nem kapnak, barátom! - Miss Dame megremegett fölháborodásában. - Majd én megmondom neki a magamét!
- Mondja meg rögtön - hangzott Amery fagyos hangja.
Elsa majdnem fölugrott erre a hangra, Miss Dame pedig valósággal fölpattant.
Paul Amery az ajtóban állt, kezét a zsebébe süllyesztve.
- Mondja meg neki rögtön. Ugy látom, önnek nincs inyére, hogy Feng Ho legyen a vezérigazgatója. Sajnálom, hogy nem hivtam meg önt arra az értekezletre, amely ebben a kérdésben határozott, de én szeretek egyedül lenni, mikor ezeket a fontos elhatározásaimat megcselekszem. Mi az ellenvetése, Miss Dame?
- Nos, uram, - hebegte Miss Dame hol kipirulva, hol elfehéredve - Feng Ho kinai és idegen.
- Arra nem gondol, hogy neki meg ön a kinai és az idegen? Ami azt illeti, hogy valami tudatlan vagy vadember lenne, mint ön az imént mondotta, a tény az, hogy kiválóan jóneveltségü dzsentlemen. Ő legalább tud irni - tette hozzá Amery jelentősen.
Elsa ugy vélte, hogy ez már kegyetlenség.
- Lehet, hogy kinaiul tud, - mondta Miss Dame méltóságteljesen - de hát ez nem fontos. Megengedem, hogy én magam sem vagyok valami remek gyorsiró. De önnek meg kell értenie, Amery őrnagy, hogy nekünk lányoknak magunknak kell gondoskodnunk magunkról.
Miss Damenek azon a kisérletén, hogy őt is belevonja a vitába, Elsa mulatott magában. Nyilván a sötét embert is mulattatta a dolog, mert az ajka megvonaglott.
- Feng Ho nem fog kellemetlenkedni önnek, nem is fog önnel semmiképpen sem érintkezni. Kizáróan a kinai kereskedelemmel fog foglalkozni, ez pedig a mi üzletünknek legfontosabb ága.
Mikor Amery bement, Miss Dame megszólalt:
- Ugy-e milyen szelid volt? Bizonyosan észrevette a szememben, hogy mihelyt olyasvalamit mond, azonnal megnyomom a csengőt. Állitsd az embert a maga helyére, és megállja. Figyeljen ide, Miss Marlowe: ma reggel megkaptam a magam horoszkópját, - legalább is a levél ma reggel jött. A Halak jegyében születtem, és azt állapitották meg rólam, hogy nagy mértékben érzelmes, erős képzeletü, jó megfigyelésü, müvészi, zenei hajlamu, pontos és óvatos lény vagyok!
- Ilyen körülmények között, - mondta Elsa - azt hiszem, ön képes lenne fölvenni a versenyt Mr. Feng Hoval, mint vezérigazgatóval, ön meg van áldva mindazokkal a képességekkel, amelyekkel egy lánynak ilyen nehéz körülmények között rendelkeznie kell.
Miss Dame megvakarta fejét a ceruzája hegyével.
- Ez még nem ötlött az eszembe, - mondta - de lehet, hogy önnek igaza van.
Elsa nem ment el villásreggelizni: még nem felejtette el a fotoreporterekkel való esetét, és elhatározta, hogy addig, amig a Tarn-ügy el nincs intézve, az irodában villásreggelizik.
Szerencsés elhatározás volt, mert Bickerson meglátogatta, és némely változatokkal ugyanazoknak a kérdéseknek özönével fordult hozzá, mint amelyekkel eddig már vagy tizenötször: kikérdezte Tarn rokonairól, barátkozásairól, rokonszenveiről és ellenszenveiről, szokásairól, látogatásairól, klubjairól.
- Szükséges, hogy mind ezekről ujra kikérdezzen? - mondta Elsa boszankodva. - Ugy emlékszem, már megfeleltem rájuk.
Aztán, mintha egy lehetetlen gondolat kivánkoznék a nyelvére, megkérdezte:
- Csak nem várja tőlem, hogy megváltoztatom az előadásomat? Ó, Mr. Bickerson, ön azt várja!
Az együgyü Bickerson ártatlanul mosolygott.
- A tanuk rendesen emlékeznek a friss eseményekre, - mondta - és ön nagyon jól megértheti, Miss Marlowe, hogy mindenkit, aki a házban volt, mikor a gyilkosság történt, keresztül-kasul kérdezünk. Ez a mi nyomozási rendszerünknek egyik részlete.
- Keresztkérdések alá fogta Feng Hot is? - kérdezte a lány.
A mosoly eltünt Bickerson arcáról.
- Egy bizonyos fokig igen, de neki az egész alibije ezüstpapirban volt, nem eshettünk neki gőzkalapáccsal. Amery őrnagy benn van?
- Nincs, elment - felelte a lány. - Beszélni akart vele?
- Nem, - mondta Bickerson hanyagul - nem akarok okvetlenül beszélni vele. Ha itt van, azért bemegyek.
- Megnézem - mondta Elsa.
Amery csakugyan elment. De Mr. Bickerson nem volt megelégedve vagy azzal, amit az ajtóból látott Amery szobájából, vagy a szobában véghezvitt régebbi vizsgálódásával. Beballagott a lány mellett, egy áriát dudolva. (Afféle baritonista volt, a mükedvelő operai körökben bizonyos névre is tett szert.)
- Egészen csinos kis szoba ez - mondta. - Rendkivül csinos kis szoba. Nem lenne olyan kedves lemenni a kapuba, és megmondani az emberemnek, aki odalenn van, hogy megvárom Amery őrnagyot?
Elsa egyenesen a szemébe nézett.
- Igen, megteszem, ha ön meg lesz olyan kedves, hogy kijön a szobából, és megengedi, hogy bezárjam az ajtót.
Bickerson nevetett.
- Ön azt hiszi, hogy egy kis magánkutatást akarok rendezni, minden forma szerinti meghatalmazás nélkül? Nos, önnek igaza is lenne, ha nem volna nálam a meghatalmazás. Tessék.
Elővett egy kék papirost, és átnyujtotta a lánynak.
- Sokkal jobb lett volna, ha elintézhettem volna igy csöndben, Amery őrnagy tudta nélkül, de én tisztelem az ön aggályait, és ha jobb szeretné, hogy várjam meg az őrnagyot, hát megteszem.
Tiz percig beszélhettek, mikor Elsa meghallotta, hogy Amery szobájának az ajtaja becsukódik.
Bement.
- Házkutatási meghatalmazása van, igaz? Már vártam. Mondja neki: jőjjön be. Jó napot, Mr. Bickerson. Körül akar kissé tekinteni, azt mondja Miss Marlowe. Csak tessék.
- Kaptam formális meghatalmazást, - mondta Bickerson vállat vonva - de az nem tesz semmit.
Aztán hozzátette:
- Nehéz eset, a Mr. Tupperwill esete, igaz?
- Ó, hiszen ön hallott felőle egyet-mást. Ki sugta meg, talán Mr. Tupperwill?
Bickerson az állát kaparta.
- Pontosan véve senki sem - mondta. - Rendes uton tudtam meg.
- Mr. Tupperwilltől vagy a kitünő Dr. Hallamtól? - makacskodott Amery.
- Ismeri őt? - kérdezte Bickerson, kiváncsian nézve Amery arcába.
- Ismerem.
- Nagyon furcsa eset azé a Tupperwillé - morogta Bickerson. - Csodálom, hogy ön nem jelentette egyenesen a rendőrségnek, Amery őrnagy.
- Tupperwill megveretését érti?
Bickerson bólintott, és látta, hogy az őrnagynak elhuzódik az ajka.
- Ó, hát mi van abban az egészben? Efféle dolgok mindennap megtörténnek.
- De nem Londonban. Effélék megtörténhetnek Kalkuttában, megtörténhetnek Sanghájban, ahol egy félig agyonvert kinai rendőrnek a látványa nem kelt akkora föltünést, mint például a Regent Streeten vagy a Piccadillynél.
- Gondolom, hogy jelentenem kellett volna a rendőrségnek, de ez Tupperwill dolga lett volna, - vélte Amery. - Végre is ő volt a sértett fél.
- Hm!
A detektiv komolyan ránézett vis-á-vis-jára.
- Különös, hogy a dolognak éppen az ön háza előtt kellett történnie.
- Nagyon különös. Éppen olyan különös, mintha akárkinek a háza előtt történt volna - mondta Amery fagyosan.
A beszélgetésben egy kis szünet következett. Bickerson nyilván forgatott egyet-mást a fejében.
- Viszálykodás van két banda között, amelyek Londonban müködnek - két ópiumbanda között: a mükedvelők, és Soyoka cinkosai között. Okom van azt hinni, hogy Tupperwill valamiképpen megsértette az egyiket.
- Én is ugy vettem észre.
- Tudja, hogy hogyan? - kérdezte Bickerson hirtelen.
- Csak azt tudom, amit ő mondott el nekem, hogy kapott egy levelet, amelyben az volt, hogy ő tulságosan sokat beszél. Én ugyan nem tartom ezt elégséges oknak ahhoz, hogy beverjék a fejét, mert - azt hiszem, ebben ön is egyetért velem - ha minden embert, aki tulságosan sokat beszél, fejbevernének ezért a vétkéért, ugyancsak kevés ember lenne Londonban, vagy akár Newyorkban is, aki kényelmesen hordhatná a kalapját.
Ujabb szünet következett, amely alatt a sötét ember nyugodtan pöfékelt szivarjából, és csodálatos érdeklődéssel bámulta az utca tulsó felén levő ablakokat.
- Ön alaposan beutazta a Keletet, őrnagy? Nem találkozott soha Soyokával?
- De igen. És ön?
Amery odatolta a szivaros dobozt a detektiv elé. Bickerson vett belőle, és gyujtót tartott a szivarja elé. Várta, amig a lehető legnagyobb gondossággal kioltotta a gyujtót, aztán a hamutartóba tette a szivarját, mielőtt válaszolt.
- Találkoztam a bandának egyik-másik tagjával, de Soyokával nem találkoztam soha. A városban találkoztam velük. Vézna kis társaság, könnyü kézben tartani. A mükedvelőkkel sem lesz nehéz, mert kapcsolatot kaptunk hozzájuk. Van egy-két ember Középangliában, akinek nem ártott volna az a figyelmeztetés, hogy tulságosan sokat beszélnek...
- Ön találkozott Soyoka bandájának egyik-másik tagjával? - szakitotta félbe Amery udvarias érdeklődéssel. - Ez érdekes. Miféle emberek?
- Olyanok, mint ön... - kis szünet után hozzátette: - vagy mint én. Nagyon közönséges, mindennapi emberek, akiket ön nem is gyanusitana meg azzal, hogy kényelmes jövedelmet huznak az elmegyógyintézetek megtöltéséből. Harmincezer fontot költenek minden héten gyógyszerekre ebben az országban, - tiltott gyógyszerekre, magától értetődik, - és ez jóval nagyobb összeg félesztendőre egy milliónál. Nyolcvan százalékos haszon, és az üzlet kevesek kezében van. Megértette, Amery őrnagy?
Amery bólintott.
- Ez azt jelenti, - folytatta a detektiv - hogy igen jó vállalkozás áttérni erre az üzletre, mert egyre terjeszkedik, és a jövő esztendőben már három milliót fog jelenteni, ha csak nem akadunk arra az emberre, aki produkálni tudja a Király Bizonyitékát, - Amerikában ugy hivják: az Állam Bizonyitéka, igaz?
- Ugy hallottam - mondta Amery. - Más szóval: ha csak hozzá nem jutnak valami igen értékes besugáshoz, ön nem számit arra, hogy kézrekeriti Soyokát?
- Ezt akartam mondani. Nem hiszem, hogy az idén kézrekeritjük. Lehet, hogy lesz egy szerencsés fogásunk: letörnők a bandát, ha megtalálnók azt az embert, aki meggyilkolta Maurice Tarnt, akár fehérember, akár sárga.
- Látom: még mindig gyanakszik szegény Feng Hora.
- Nem gyanakszom senkire - mondta a detektiv nyugodtan. - Feng Ho alibija teljesen rendben van.
Fölállt, hogy elmegy.
- Helyre kis lány, ez a Miss Marlowe. Csöndben körül akartam nézni az ön szobájában, de ő nem engedte.
- Talán ő is gyanu alatt van?
A detektiv gondosan leverte szivarja hamuját a kandallóba.
- Nem, ő nincs gyanu alatt, ő egészen rendben van, hacsak...
- Hacsak micsoda? - kérdezte Amery élesen.
- Hacsak rá nem tudjuk bizonyitani, hogy kevéssel a gyilkosság elkövetése előtt egy-két unciányi laudanumot vásárolt egy gyógyszerésztől.
- Mit?
- Arról a laudanumról beszélek, amelyet abban a majdnem üres pálinkás-palackban találtak Maurice Tarn mellett, és amelyből Tarn egész este ivott - mondta a detektiv. - Jó napot!

XXVI. FEJEZET.
Akaratlan kérdés.
Elsa hallotta, amint Bickerson lement a lépcsőn, valami áriát dudolva, és nem is álmodott affelől, hogy mivel gyanusitja őt ez a detektiv.
A villásreggeli után szokása szerint szorgalmasan dolgozott, de a sötét ember nem hivta be, pedig még a szobájában volt. Be kellett vinnie egy irást abba az irodába, amely azelőtt a nagybátyjáé volt, és kinos érzés vett rajta erőt, mikor kopogott az ajtón és meghallotta Feng Ho lágy hangját, amely befelé tessékelte. Pedig nem kellett volna elkomorodnia, mert az irodában semmi sem maradt, ami őt Maurice Tarnra emlékeztette volna. Az irodát tökéletesen kitakaritották, - nem volt abban egyetlen butordarab, de még egy falinaptár sem, amely a lányt arra a férfiura emlékeztette volna, aki olyan titokzatos, olyan döbbenetes módon távozott el a világból. A szőnyeg is föl volt szedve, a padló fölsurolva, és a szoba közepén nagy, négyszögletes gyékényszőnyeg feküdt.
Feng Ho keresztbe tett lábbal ült a kis asztalnál, amely egy lábnyi magasságban volt a padlótól, és nem lehetett éppen a legkényelmesebb, mert az aranyozott kalitka több mint felét elvette az irásra szánt helynek, a többit pedig elfoglalták a tintatartója és az ecsetjei. Divatos öltözetének egy részét levetette magáról, - Elsa a kabátját és a kalapját ott látta lógni a kampón, az ajtó mögött. Feng Ho most csak fekete kis selyemujjast viselt, amely a nyakánál volt begombolva és a leglehetetlenebb helyeken volt kihimezve.
- Jó napot, miss!
Feng Ho nem hagyta el a szokott vigyort.
- Pi már rendkivül nélkülözte önt.
A kis madár, mintha csak meg akarná erősiteni gazdája kijelentését, egész hangversenyt rögtönzött, amely azonban éppen olyan hirtelen véget ért, amilyen hirtelen kezdődött.
Elsa maga sem tudta, miért teszi föl a kérdést. Esze ágában sem volt, mikor bejött. De, ugy látszott, ezek a hirtelen elhatározások napjai.
- Feng Ho, ön ölte meg Mr. Tarnt? - kérdezte és maga is elképedt a maga esztelenségén.
A kis emberke sem meg nem lepődött, sem meg nem sértődött.
- Miss, én már jó ideje nem öltem meg semmiféle dzsentlment - mondta - szándékosan, előre megfontoltan, mint a törvény mondja. Bizonyos idővel ezelőtt igen. Életbevágóan fontos volt lenyakazni némely kinaiakat, akik durván bántak atyámmal. Másként szólva: átmetszették a torkát valamely éles szerszámmal.
- Igazán nem tudom, miért is kérdeztem - mondta Elsa.
Sirni tudott volna, annyira bántotta a tulajdon balgasága.
- Ha megengedi ezt a kifejezést, miss, ez a kérdése egyáltalán nem volt helyén való. Mert ha én lenyakaztam vagy bármiféle más módon elpusztitottam volna éltes elődömet, a legkevésbbé sem lenne valószinü, hogy hivatalos vallomást tennék rendőrségi fülek csiklandozására. Még a tudományok borostyánosa sem lehet elég tudományos ahhoz, hogy megmondja az igazságot, ha az az igazság kötelet jelent a nyakának.
Ami logikus és igaz is volt. Elsa attól tartott, hogy Feng Ho elmondja a dolgot az őrnagynak, azért megragadta az első alkalmat, hogy megelőzze.
- Ostoba kérdés volt, és én nem is tudom, miért tettem föl - mondta vezeklően.
- Örülök, hogy föltette - felelte Amery. - Ön még mindig azt hiszi, hogy Feng Ho volt vele, mikor meghalt?
- Effelől bizonyos vagyok.
- És mégsem jelentette a rendőrségnek? Hiszen csak a kalap fölfedezése révén tudták kapcsolatba hozni őt a bünténnyel, és, csakugyan - tette hozzá elgondolkozva - a rendőr látta őt.
- És ön is látta - vádaskodott Elsa.
Amery félig csukott szempillák mögül nézett a lányra.
- Miből gondolja? - kérdezte.
- Ön ott volt a környéken, mikor a gyilkosságot elkövették. Ha Feng Ho volt az, akit én a szobában láttam, az egyenesen önhöz ment. Ön tehát látta őt!
- Csakugyan láttam. - Amery hangja kötekedő lett. - És mégis, elég furcsa, egyetlen rendőr sem hozta látogatásomat összefüggésbe Feng Hoval. Önnek a rendőrfőnökségen lenne a helye. Egyébként pedig... nem fáj soha a foga?
Elsa meghökkenve nézett rá.
- A fogam, Amery őrnagy? Nem. De miért?
- Nem tudom. Az ötlött az eszembe, hogy ön fogfájásban szenvedhet. Sok fiatal ugy van vele. Ha megtörténnék, nekem sokkal jobb orvosságom volna rá, mint például a laudanum, amellyel igen veszedelmes bánni.
Amery látta, hogy a lánynak összehuzódik a szemöldöke.
- Nem tudom, mit akar ezzel mondani - szólt a lány. - Azt sem tudom, mi az a laudanum. Soha nem is láttam. Mit akart ezzel mondani?
Elsa most látta másodszor kivillanni Amery fogát a mosoly alól.
- Milyen gyanakvó teremtés, Miss Marlowe! Nagyon örülök, hogy elmegy.
Ez volt az egész magyarázat, amellyel Amery szolgált.

XXVII. FEJEZET.
Elsa csomagol.
Elsa akkor szombat reggel, mikor megkapta fizetési boritékját, a megkönnyebbedés és a sajnálkozás vegyes érzelmeivel bontotta föl. A sötét ember visszatért ugyan megszokott hallgatagságába, de azért egy kissé elviselhetőbbé vált, és Elsa minden nap valami uj vonását födözte föl, valamit, ami ha nem is volt éppen csodálatraméltó, de annyira elütött a hétköznaptól, hogy érdekes volt.
Meg sem számlálta a pénzt, csak az elszámolást nézte meg, és látta, hogy jelentős többletet kapott „különóra” cimén. Minden logika ellenére azt szerette volna most, ha Amery nem utalta volna ki neki ezt a pénzt: jobb szerette volna, ha ingyen tette volna meg azt a külön szolgálatot. De hogy miért, azt maga sem tudta.
Egy órakor, amikor távozni akart, rendbe szedte az asztalát, holmijait kivette a fiókokból, és végül sajátosan bánatos érzéssel - amelynek azonban semmi összefüggése nem volt azzal a ténnyel, hogy állás nélkül van, mert Tarn ügyvédje célzott előtte arra, hogy az elhunyt nagyobb összeg pénzt hagyományozott neki - bekopogott Amery ajtaján és belépett.
Amery lassan járkált a szobában. Mikor Elsa belépett, megállt, megfordult, és kérdően huzta föl a szemöldökét.
- Nos?
- Elmegyek - mondta Elsa.
- Igen, csakugyan, szombat van. Köszönöm Miss Marlowe. A nangpooi levelezést majd hétfőn intézem el. Lesz szives emlékeztetni rá, ha a kinai posta megjön, hogy...
Elsa halvány mosollyal mondta:
- Nem leszek itt emlékeztetni önt, Amery őrnagy - mondta.
Amery meghökkenve nézett rá.
- Miért ne lenne itt?
- Mert... nos, mert ma lépek ki. Ön tudta ezt.
- Ó, csakugyan...
Amery megfeledkezett!
Aztán azt kérdezte:
- Mikor lesz az elnapolt tárgyalás?
- Hétfőn - felelte Elsa.
Amery összeharapta az ajkát, és Elsa azon gondolkozott, hogy az a kis szemöldökráncolása neki szól-e, vagy annak a kényelmetlenségnek, amelyet Maurice Tarn hirtelen halála okozott.
- Jobban tenné, ha a jövő szombatig elhalasztaná kilépését - mondta, és Elsa, valamely egészen érthetetlen okból szinte hálás tudott volna lenni érte.
Azonban önbecsülése tiltakozást követelt.
- Ugy intézkedtem, hogy ma megyek el - mondta, és közben rettegett attól, hogy Amery belenyugszik.
- Én pedig ugy intézkedtem, hogy a jövő szombaton megy. Nem maradhatok kiszolgáltatva annak a hölgynek, aki Y-nal irja azt, hogy India. Köszönöm.
Udvariasabb fejbólintással, mint máskor, elbocsátotta, és Elsa ismét „vegyes érzelmek”-kel ment a külső irodába. Mikor visszarakta holmijait a helyükre, megvallotta magában, hogy egy héttel több vagy kevesebb már nem számit, de egészben véve kielégitőbb lenne, ha addig maradhatna Amerynél, amig a vizsgálat be nem fejeződött.
Nem volt ugyan tanunak nevezhető, mégis félt a kihallgatás megujitásától, de az uj tárgyalás mindössze két óra hosszat tartott, és a végén az unatkozó jury kimondta a szokott verdiktet az „ismeretlen személy vagy személyek által elkövetett gyilkosság” tárgyában.
Ralph nem találkozott vele a biróságon, pedig félóra hosszat ő is ott volt, hátul álldogált a nyilvános karzaton. Elsa kellő időben visszaért az irodába, hogy bevihesse Amery teáját. Amerynek láthatóan nem volt kifogása az ellen, hogy végignézze, hogyan mártogatja bele hirtelen a teába és a tejbe a keskeny papirszeletkéket.
- Mi történt a biróságon? - kérdezte, mikor Elsa kimenni készült.
- A tanács meghozta a verdiktet - mondta Elsa.
Amery bólintott.
- Amery őrnagy, - kérdezte a lány - gondolja ön, hogy nyomára jutnak a gyilkosnak?
Amery lassan fölpillantott.
- Londonban átlag ötvenhat gyilkosságot követnek el minden évben. Huszonnyolcat a gyilkosok közül elfognak és biróság elé állitanak, huszonhét tizedrészük maga végez önmagával, a többi megmenekül a törvény keze elől. Az eshetősége tehát annak, hogy a gyilkos megkerül, ötvenhat szorozva több mint háromszázzal. Egyébként pedig nem látta Hallam barátunkat?
- Nem, nem láttam - mondta Elsa, mielőtt még ráeszmélt volna a kérdés impertinenciájára. - Telefonált ma, kért valamire.
Amery bólintott.
- Remélem, véletlenül sem emlitette neki az én kis fogfájásos tréfámat?
- Fogfájást? Ó, ön a laudanumot gondolja. Nem, csakugyan nem. Miért emlitettem volna?
Amery rendületlenül a teájába nézett.
- Az ön helyében nem emliteném. Még a szállóban lakik?
Elsa a fejét rázta.
- Nem. Tulságosan drága. Egy... egy barátnőmnél lakom egy hétig, aztán majd keresek egy kis lakást. A rendőrség átadta nekem Mr. Tarn villácskáját, és ma elmegyek a holmimért. Aztán az ügyvédek aukcióra bocsátják a butorokat. Szeretnék ma este korán elmenni, ha nem lenne kifogása ellene.
- Tessék, azonnal elmehet. Tudja Hallam, hogy bucsulátogatást tesz Elgin-Crescentben?
Elsa összeráncolta a szemöldökét. Ez az ember a legsértőbb kérdéseket teszi föl.
- Miért lenne ő ott? Igaz, hogy barátunk, de nem tartom Dr. Hallamot olyan nélkülözhetetlennek, hogy nem tudnám elintézni nélküle. Miért emlegeti őt olyan sürüen, Amery őrnagy?
- Mulattat az az ember - felelte Amery.
Elsa ugyan soha nem találta Ralphot nagyon mulattatónak.
Az ügyvéd segédje már várta, mikor odaért Elgin-Crescentbe, és Elsa örült, hogy más valakit is talál a halálnak ebben a házában. A lakás piszkosnak és elhagyatottnak látszott, és a lánynak elég leverő föladat volt összeszedni apró holmijait. Egyik hiányzó könyve miatt be kellett mennie Tarn dolgozószobájába. A szobát nyilvánvalóan alapos kutatásnak vetették alá, mert a könyveket lerakták a polcokról, asztalok és székek voltak nekitámasztva a falaknak, a szőnyeg föl volt göngyölve. Elsa örült ennek. A nagy rendetlenségben legalább alig emlékeztette valami arra az otthonra, amelyben annyi évig lakott.
Telerakott egy bőröndöt, aztán bement a lomtárba, megkeresni azt a nagy faládát, amely az övé volt, és amelyet nagy vakációiban mindig magával vitt. Talált is egy egész sorozat ládát egy nagy ládában, mert a belseje öt egymásra illő fafödél volt. Elsa egy cseléd segitségével, aki bejött, kinyitotta, és kihuzta az első három födelet. A negyedik azonban semmiképpen sem akart mozdulni.
- Ne vesződjön vele, Emily - mondta Elsa. - Van itt elég hely a felső háromban annak, amit magammal akarok vinni.
Gyorsan végzett a csomagolással, mert kezdett már sötétedni, és nem kivánt a házban lenni éjszaka. Befejezvén a csomagolást, még egyszer körülnézett, aztán bizonyos hálaérzettel, hogy annyi mindentől megválhat, ami kicsinyes, szegényes és szerencsétlen volt, lement a lépcsőn, átadta a kulcsot az ügyvédsegédnek, és elszenvedte a bejáró cseléd könnyes bucsuzkodását, aki - tekintettel a nyilvános szereplésre, amelyhez jutott - régi családi személyiség módjára viselkedett.
Elsa szivből örült, mikor a bérautó befordult a Colville Gardens felé, és a félelmetes környék - mint remélte - örökre eltünt a szeme elől.
A legnagyobb és legkevésbbé szükséges ládát a szálló raktárában hagyta, kifizette számláját, és megmaradt podgyászával tovább hajtatott a Herbert Mansions felé. Igért látogatását Mrs. Trene Hallamnál nem halogathatta tovább, de olyan lelkiállapotban ért oda, mint akire kellemetlen, de elkerülhetetlen tapasztalatok várnak.

XXVIII. FEJEZET.
A látogató.
Ralph Hallam már vagy hetedszer nyitotta ki az ablakot, és kikandikált. Nem látott sehol bérautót, igy hát visszatért karos-székébe a kandalló mellé, amely csupa hamu volt a cigarettáitól.
- Sok esztendeje annak, hogy énrám várakozott igy, Ralph - mondta Mrs. Hallam minden neheztelés nélkül.
- Nem is emlékszem, hogy valaha is várakoztam volna - vágott vissza Ralph. - Ugyan ne legyen nevetséges, Lou.
Az asszony csöndesen nevetett.
- Miféle ember az az öreg fiu? - kérdezte. - A lehető legjobb módon viselkedjem, vagy pedig ugy bánjak vele, mintha magunkfajta volna?
- Az „öreg fiu” az én bankárom, egyike a londoni City vezető férfiainak, aki kiugrik a bőréből, ha egyetlen nyers hangot hall.
Mrs. Hallam nagyot sóhajtott.
- Valahányszor ebédet adat velem, - mondta kétségbeesetten - mindig afféle hullákat hoz ide! Ha ez az ön életmódja, Ralph, akkor csodálkozom, hogy még meg nem öregedett! Ami engem illet, én az olyan ebédeket szeretem, amelyek cocktaillel kezdődnek és reggelivel végződnek.
Ralph fitymáló fintort vágott.
- Ez önnek paraszti dolog, ugy gondolom - mondta az asszony és erősen ránézett. - Irja ezt is az én csatorna-nevelésem számlájára. Már egy hete, hogy nem hallottam öntől a „csatornát”. És most itt az ön fiatal és szép ladyje.
Mrs. Hallam fölállt, mikor a távoli csengetést meghallotta.
Elsa nem is gyanitotta, mig a szállását megtekintette, - a szépen butorozott hálószobát, meg a kis társalgót - hogy Ralph is ott van a lakásban.
- Azt gondoltam, eljövök és megnézem a bevonulását - mondta Ralph, mikor kezet fogott vele.
Elsa nem bánta, hogy Ralph ott volt, mert kissé kényelmetlenül érezte magát Ralph „sógornője” közelében.
- Ma este egy igen kedves barátunkat várjuk ebédre, aki, azt hiszem, önnek is barátja - mondta Mrs. Hallam ravaszul. - Bizonyára ismeri azt a drága Mr. Tuckerwillt?
- Tupperwill - mondta Ralph hangosan.
Elsa észrevette a tévedést, és azon gondolkozott, milyen kedves jóbarát is lehet az, akinek el lehet felejteni a nevét.
- Pontosan véve nem éppen barátom. Csak kétszer találkoztam vele, - szegény emberrel!
- Már meggyógyult - mondta Ralph.
Ekkor, látván, hogy felesége nem tud Tupperwill sebesüléséről, és könnyen elárulhatja, hogy még soha életében nem látta a bankárt, bocsánatot kért és kivitte feleségét a szobából.
- Tupperwillt a minap este utonállók támadták meg. És jegyezze meg a nevét, kérem - mondta neki bosszankodva. - Ez a lány olyan éles, mint a tű. Nem kellett volna Tupperwillt kedves barátjának hivnia, hiszen nem találkozott vele soha.
- És hát miért is jön tulajdonképpen?
- Azért jön, - mondta Ralph nyomatékosan - hogy ellensulyozzon minden rossz benyomást, amelyet ön tehetne. Szeretném, ha ez a lány kissé bizalmasabban lenne önnel, mint most. Ebben a pillanatban a lány nagyon ideges, és ha tovább is kényelmetlenül érzi magát itt, akkor ki fogja eszelni, hogy valaki sürgősen visszahivatta a szállóba, és én ezt nem akarom. A legközelebbi napokban beavatom őt a mesterségembe.
- Amely...
- Ne törődjön vele, hogy micsoda. A lánynak hasznát fogom venni. Most már megértett?
Elsa jobban szerette volna, ha nem jött volna el, vagy ha tulesett volna megpróbáltatásán, mert számára ez valóban megpróbáltatás volt. Nem bizott Mrs. Trene Hallamban. Az asszony édeskés viselkedése fölületes és mesterkélt volt. Nem tudta elleplezni nyerseségét, amely örökös mosolya alatt rejtőzött.
Mr. Tupperwill kissé később érkezett, éppenhogy Elsa átöltözött az ebédhez, és a társalgóba nyitott be. Kalandja ellenére jó szinben volt, és - ha még lehetett - kissé bőbeszédübb volt még a szokottnál is. Ünnepélyes tekintete kiragyogott Elsa láttára. Hozzásietett, hogy nagyon barátságosan, nagyon lágyan kezet fogjon vele.
- Ez aztán igazán kedves meglepetés - mondta. - Olyan körülmények között találkozunk végre, amelyek határozottan alkalmasabbak az udvarias társalgásra!
Mindazonáltal az ebéd, mint társadalmi esemény, kudarcot vallott. Lou csaknem halálosan unatkozott, - a lány arcán meglátszott az egyre növekvő kedvetlenség, - és az egyetlen ember, aki meg volt elégedve a dolgokkal ugy, ahogyan azok adódtak, Mr. Tupperwill volt, aki rátért az ő kedvenc témájára, az angol nyelvészkedésre, amelyet egész este folytatott volna, ha Ralph nem téritette volna vissza egy sokkal kevésbbé kedves tárgyra.
- Nem, a rendőrség nem födözött föl semmit - mondta Mr. Tupperwill bánatosan rázva a fejét. - Engem valósággal bosszantott, hogy a rendőrség már tudott a dologról, mielőtt még Amery őrnagy jelentette volna. Bizonyosra veszem, hogy nem ön tette meg ezt a lépést, Mr. Hallam.
- De én mondtam el - felelte Ralph gyorsan.
Mr. Tupperwillt kinosan érintette ez a leleplezés.
- Kötelességem volt - folytatta Hallam. - Azt hiszem, Bickerson meglátogatta önt?
- Kétszer is - mondta Tupperwill. - Végtelenül kedves ember, de véghetetlenül kiváncsi. Egyébként - Tupperwill itt meghalkitotta a hangját, és odahajolt Ralph felé. A hangja bizalmasabb lett, és olyan csöndes, hogy a társaság többi tagjai nem hallhatták - amit ön várt, az be is következett. Egy bizonyos ur lezárta a számláját.
Ralph jelentősen pillantott a lány felé, és Mr. Tupperwillen hirtelen zavar jelei mutatkoztak.
- Igen? Én tudtam, hogy igy lesz... fogadni mertem volna rá!
Mr. Tupperwill nem fogadott, és meg is mondta.
- Majd később beszélgetünk a dologról - tette hozzá, és ránézett Miss Marlowera.
Mrs. Hallam alkalmas pillanatban elvitte a lányt, hogy megmutassa neki kitüntetett kutyáit.
- Tehát lezárta a számláját. És a ládikót is elvitte?
Tupperwill bólintott.
- Ez az első és utolsó eset, amikor a bank ügyeiről akár még a legjobb barátommal is tárgyalok - mondta józanul. - Anélkül, hogy elfogadnám az ön föltevését, amelyet nyomban visszautasitottam, mint teljesen fonákot, hogy tudniillik Amery őrnagynak bármiféle köze is volna az én szörnyü esetemhez, meg vagyok győződve arról, hogy az üzletember akkor van a legnagyobb biztonságban, ha lakatot tesz a nyelvére.
Olyan arccal fejezte ki ezt az érzését, mint aki nagy fölfödözésre jutott, és hátradőlt, élvezni szavai hatását.
- Igen, lezárta a számláját minden magyarázat nélkül, és én csak megnyugtathatom önt, hogy nagyon, de nagyon boldoggá tett vele. Ön el sem tudja képzelni, milyen lelkiállapotban voltam a mult héten vagy azidőtájt arra a gondolatra, hogy a Stebbing-banknál számlája van egy olyan embernek, aki - bár kifelé tisztelt tagja a társadalomnak - összeköttetésben lehet, mondom: csak lehet, közvetlenül vagy közvetve, olyan vállalkozással, amely talán ártatlan önmagában véve, de amelyet nem szivesen láthatnak igazgatóim.
Kifejezvén ezt az óvatos véleményét, ugy intett a kezével, mintha nem akarna tovább beszélni erről a kérdésről.
Az ajtó benyilt és Lou lépett be. Ralph Hallam látta az arcáról, hogy valami zavaró dolog történhetett.
- Egy férfi akar önnel beszélni, Ralph. Azt mondja, négy szem közt szeretne lenni önnel.
- Ki az?
- Mr. Bickerson.
A két ember pillantásokat váltott egymással.
- Bizonyos abban, hogy Mr. Hallamot keresi, nem engem? - kérdezte Tupperwill.
- Nem, Ralphot keresi. Talán Mr. Tupperwill átfáradna, megnézni a fényképeimet.
A kövér ember láthatóan örült, hogy ürügye van együtt lenni a lánnyal, akire az ebéd alatt sürüen vetett csodálkozó és lopott pillantásokat, és sietségében a háziasszony előtt ment ki a szobából. Néhány másodperc mulva Bickerson lépett be és becsukta maga mögött az ajtót.
- Külön akar velem beszélni? Történt valami?
- Igen, valami történt - mondta Bickerson. A hangja rideg volt, a viselkedése kissé tartózkodó. Kinálás nélkül leült Tupperwill helyére. - Elgin Crescentben a kert végén - mondta - egy kis korlát van a gyalogjáróval párhuzamosan és egy csoport borostyánbokor, amelybe a Ladbroke Glove akármelyik járókelője bedobhat valamit és nyugodt lehet felőle, hogy soha nem jut napvilágra. Szerencsétlenségre a kertészeknek valami dolguk volt ott, félrehajtották a bokrokat és ezt találták.
A zsebéből egy kis fiolát vett elő, amelyen piros cimke volt, és letette az asztalra. Ralph ránézett a fiolára és szempillájának egyetlen rezdülésével sem árulta el, mennyire érdekli ez az átkozott bizonyiték.
- Amikor megtalálták, négy drahma ára ópiumtinktura volt benne, amelynek laudanum az orvosi neve - folytatta Bickerson. - A Piccadillyben vásárolták egy gyógyszertárban. Tarn halála előtt való nap. A gyógyszerkönyvbe az ön neve van beleirva, Mr. Hallam. És most elmondok önnek valamit.
Előbbre huzta székét, hogy szemtől szembe legyen a doktorral.
- Az orvosi bizonyitékok egy részéről a kihallgatáson az én kérelmemre nem esett szó. A laudanumról, amelyet az öreg Tarn szervezetében találtak, és arról, hogy az az üveg pálinka, amelyet mellette találtak, szintén erősen meg volt mérgezve. Önnek tehát van ideje a magyarázatra, de figyelmeztetem, hogy mindaz, amit ön mond, jegyzőkönyvbe jut és ön ellen bizonyithat egy bizonyos esetben.
- Milyen esetben? - kérdezte Hallam.
- Abban az esetben, ha megvádolom önt Tarn meggyilkolásával - hangzott Bickerson felelete.

XXIX. FEJEZET.
A jelszó.
Ralph fölemelte a fiolát és szórakozott mosollyal nézegette.
- Tökéletesen igaz - mondta hidegen. - Keppellnél vásároltam ezt az ópiumtinkturát, Tarn miatt. Mint részletkérdést, megmondom, hogy laudanumot irtam neki, - álmatlanságban szenvedett. Az a tény, hogy a fiolát a bokrok közt találták, gyanussá teszi a dolgot, ugy-e? A hamu közé bátran dobhatták volna, igaz? És a rendőrségnek most az az uj föltevése, hogy Mr. Maurice Tarn ópiummérgezésben halt meg? Én mintha emlékezném egy keskeny, feketenyelü késre: annak nincs semmi köze ehhez a sajnálatos halálesethez?
- Ön tehát arra utal, hogy Tarn maga tette a pálinkájába? - kérdezte Bickerson.
- Nem utalok semmire sem - mondta Ralph vállat vonva. - Nem az én dolgom. E pillanatban csak visszautasitok bizonyos látszatokat, amelyek engem összefüggésbe hoznak Tarn halálával.
Ralph elgondolkozva nézett a detektivre.
- Ha az én dolgom lenne, akkor arra utalnék, milyen föltünő, hogy ön a vizsgálatnál semmiféle jelentést sem tett arról a telefonbeszélgetésről, amelyet Mr. Tarnnal folytatott.
A detektiv arca kivörösödött haragjában.
- Arra nem volt szükség - mondta sértődötten. - A telefonbeszélgetésben, amely az ön jelenlétében történt, egy harmadik személy neve szerepelt. A vizsgálat során sok bizonyiték nem emlittetett, - igy például bölcsnek találtam, hogy ne tegyek jelentést arról a tényről, hogy két órával Tarn halála előtt ön ott volt a házban...
- Miss Marloweval - vágott közbe Ralph.
- Ön a házban volt, és bőségesen nyilt alkalma arra, hogy bemenjen a szobájába, és megmérgezze a pálinkáját, amelyet megivott, és amelyről ön tudhatta, hogy meg fogja inni, mert ismerte a szokásait.
Ralph nevetett.
- Szóval ön arra utal, hogy Miss Marlowe részes volt az ital megmérgezésében? Mondom önnek, hogy a lány az egész idő alatt ott volt a házban, és én még ott is hagytam. És miért akartam volna megmérgezni Tarnt?
A detektiv nem felelt nyomban erre az utolsó kérdésre. Ehelyett azt mondta:
- Kikérdeztem Miss Marlowet nagyon alaposan, és tudom, hogy ő ott hagyta önt a dolgozóban, és fölment a szobájába csomagolni. Az volt a szándéka, hogy önnek egyik rokonánál tölti az éjszakát. Egyedül hagyta önt tiz percre. Ami pedig a másik dolgot illeti, nyiltan beszélek önnel, Hallam. Minden okom megvan azt hinni, hogy ön társa volt Tarnnak a méregcsempész-üzletben. Ha igy van, és ha ön bizonyos módon megtudta, hogy az öregember megkért engem, látogassam meg este kilenckor, akkor megvan a lehetősége annak, hogy ön attól tartott: olyan vallomást akar tenni előttem, amely terhelő önre nézve. Megmondom őszintén, én nem hiszem el azt a mesét, hogy ön ezt a laudanumot Tarn számára és az ő kérelmére vásárolta.
Ralph dacos lett. Most már résen volt. A veszedelem, amelyről azt hitte, hogy elvonult, ujra fölbukkant, a lehető legriasztóbb alakban.
- Nem szeretem az ön hangját, Bickerson - mondta. - Ha ön azt hiszi, hogy én mérget csempésztem, vagy, hogy bármiféle módon is összeköttetésben voltam Tarnnal, vagy hogy felelős vagyok - közvetlenül vagy közvetve - a haláláért, az ön következtetése a lehető legegyszerübb.
Bickerson arca kifejezéstelen volt, és Ralph látta, hogy a detektiv nem volt elkészülve arra, hogy fölvegye az odahajitott keztyüt.
- Lehet, hogy az - de én egészen bizonyos vagyok affelől, mit találok, ha tovább megyek ebben a kérdésben. A laudanumnak be kell irva lenni az ön vénykönyvébe, Tarn neve alatt.
Bickerson hirtelen elnevette magát, és kinyujtotta a kezét.
- Sajnálom, hogy untattam önt, doktor, de ez a gyilkosság meglehetősen fölzaklatott engem, és a csempészbanda nagyon a begyemben van. Néhány nap mulva jóval többet fogok tudni róla, mint most.
Fölvette a laudanumos fiolát az asztalról, arcát fintoritva nézegette, aztán a zsebébe tette.
- Még néhány adatra van szükségem, és akkor fájó szivek lesznek álomországban - mondta síri hangon.
Ralph kikisérte az ajtóba, és a detektiv egy darabig ott állt, mielőtt hirtelen, „Jó estét!”-tel lement a széles lépcsőn az utcára. Mikor Dr. Hallam betette mögötte az ajtót, feszültsége enyhült, és nehézkesen ledobta magát a hallban egy székbe, és ráütött verejtékező homlokára.
Milyen ostoba is volt! Egyszerüen haza kellett volna vinnie a fiolát, és beledobni a tüzbe, de ő egy tulságosan ijedt pillanatában elkövette azt az ostobaságot, amely elárulhatta bünét. Bickersonnak egy tekintetben igaza volt: a vénykönyv ott a Half Moon Streeten meg fogja mutatni a kis fiola rendeltetését. Elég különös, hogy óvatosságában ez a gondolata támadt, és áldotta a sugallatot, amely rávette, hogy belefirkáljon egy vényt a könyvébe, amelyet utóbbi időben nagyon ritkán használt.
Teljes öt percig tartott, mig teljesen összeszedte magát, és bement a társalgóba. Lou aggódó és kérdő tekintettel nézett rá, mikor belépett, de semmit sem tudott leolvasni az arcáról. Elsa a zongoránál ült, és játszott, - a tömzsi Tupperwill egyik vaskos ujját a kottán tartotta, készen arra, hogy megforditsa.
- Valami baj van? - kérdezte Mrs. Hallam halkan.
- Semmi - mondta Ralph. - Tarn ügyében beszélt velem.
Rápillantott Tupperwillre, és elmosolyodott ujra.
- Ugy fest, mintha bedőlt volna - mondta.
Mrs. Hallam bólintott.
- Még pedig fülig - mondta, és Ralphnak bizonyos gonosz okból tetszett a dolog.
Pedig, mikor erre az információs ebédre meghivta a bankárt, nem is gondolt arra, hogy befolyásolja. Egyetlen oka az volt, hogy egy kis bizalmat keltsen a lány nyugtalan lelkében. Volt érzéke a lány hangulatai iránt, észrevett valamit kényelmetlen kedvéből, és Tupperwillt játszotta ki tekintély okából.
- Szép darab, na-gyon szép darab! - sóhajtott Mr. Tupperwill, és vonakodva forditott az utolsó oldalra, - „Béke, teljes Béke!” Ez az én házamnak a jelszava. Ez az én életem alaphangja. A magánpénzszekrényem is arra a kombinációra nyilik... Tőszó ez... ühm, hm...
Látta, hogy Mrs. Hallam mohó tekintete rátapad, és kényelmetlenül érezte magát.
- Énekel, Mrs. Marlowe? - fordult a lányhoz.
Elsa elnevette magát.
- Énekelek, de csak zárt ajtók mögött - mondta ünnepélyesen. - Ami azt jelenti, hogy ismerem képességeim korlátait.
Mr. Tupperwill megint sóhajtott.
- Nagy kár. - Tupperwill szeme őszinte bámulat volt. - Nagyon nagy kár. Én el tudom önt képzelni, amint nagy hallgatóságot elbájol, azaz hogy ugy kellene mondanom, rajongásra gyujtja a hallgatóság szivét! Ön nagy tehetségekkel van megáldva, Miss Marlowe.
Elsa hangosan fölnevetett.
- Igen kellemes hallani - mondta szárazon. - Szembehelyezem az ön bókját azokkal a kellemetlen dolgokkal, amelyeket egész nap hallanom kell.
- Ami azt jelenti, hogy Amerynek komisz szokásai vannak - mondta Ralph.
- Amery? - Mr. Tupperwill meglepődve nézett körül. - Csak nincs összeköttetésben Ameryvel?
- Az irodájában dolgozom, ha ugyan ez összeköttetés - mondta a lány kissé csipősen.
Maga sem tudta pontosan, miért bántotta Mr. Tupperwill hangjának lekicsinylő éle. De bántotta.
- Tévedés azt hinni, hogy nekem udvariatlan dolgokat kell hallanom Amery őrnagytól - mondta. - És ha mindazok a történetek, amelyeket irodai kisasszonyokról hallok, igazak, akkor egyenesen nagy előnynek tekintem, ha olyan főnöke van az embernek, aki sem nem simabeszédü, sem tulságosan barátságos!
Mr. Tupperwill az ajkát huzkodta.
- Ez igaz, - mondta - ez nagyon igaz. Bizonyára megérti, hogy egyetlen rosszaló szót sem akarok mondani Amery őrnagyról - sietett tiltakozni. - Valóban nagyon helytelen cselekedet is volna tőlem, ha érdemeiből bármit is detrahálnék, (ez abból származik: „de”, szóval: „le”, és „trahere”: vonni, huzni, tehát: levonni). Ez igazán megbocsáthatatlan lenne.
Elsa kissé sután elforditotta a beszélgetés irányát, és néhány perc mulva már a társaság bevezette őt a bridge-játék rejtelmeibe.
Féltizenegykor Mr. Tupperwill az órájára pillantott, és riadtan tette zsebre.
- Attól tartok, visszaéltem az idővel, - mondta - de nagyon élvezetes, rendkivül élvezetes estém volt! Soha nem tudom eléggé megköszönni, hogy ezt az alkalmat megszerezte nekem ahhoz, hogy egy időre kibujjak a csigaházamból, kedves Hallam.
Egyikről a másikra tekintgetett.
- Vajjon vakmerőségnek tekintenék-e, ha meghivnám önöket hozzám ebédre holnap estére, - vajjon nagyon megzavarná holnapi programmjukat?
Elsának nem volt programmja, nem volt különösebb óhajtása sem, kivéve azt az egyet, hogy minél előbb akadjon egy jó kis lakásra és minél rövidebbre foghassa itteni tartózkodását. Ralph megmentette a felelet-adástól azzal, hogy nyomban elfogadta a meghivást. Lekisérte Mr. Tupperwillt a gépjéhez, és mikor visszatért, a lány már nem volt a szobában. Csak Mrs. Hallam ült a tüz mellett, és elgondolkozva szivta cigarettáját.
- Ki ez az ember? - kérdezte Mrs. Hallam fölpillantva.
- A bankárom. Hol van Elsa?
Mrs. Hallam arra felé intett a fejével, amerre Elsa szobája volt.
- Arra számitotok, hogy én is ott leszek az ebédjén holnap este? - kérdezte. - Ez az öreg ember kétségtelenül a legnehézkesebb teremtése a világnak azóta, hogy a lófogatu omnibuszok kimultak a divatból. És ön elég rosszul teszi, hogy odaengedi hozzá a lányt is, Ralph. Az öreg gyermek nagyon hajlik feléje.
- Elsa felé? - Ralph vihogott. - Nos, én inkább azt hiszem, hogy bele is bolondult.
- Nős ember, ugy-e? - mondta Mrs. Hallam, széles füstkarikát fujva.
- Nőtlen. Az ilyenfajta ember nem szokott megnősülni.
- Nem? - kérdezte a nő gunyosan. - Tupperwill az a fajtáju ember, aki agglegénykedik hatvan esztendős koráig, aztán átnyujtja házikulcsait és elveit a legelső csitri kóristalánynak. Jól vigyázzon, Ralph, a maga Elsájára! Gazdag ember ez a bankár?
- Olyan gazdag, hogy szinésznők nem is álmodnák - mondta Ralph cinikusan.
Mrs. Hallam szeliden belebámult a tüzbe, aztán megkérdezte:
- Gazdag ön, Ralph?
Ralph hirtelen lepillantott rá.
- Mit akar ezzel?
- Ez bizonyára nem olyan kérdés, amelyre különösebb nehézség volna megfelelni? - kérdezte a nő türelmetlenül. - Gazdag ön?
- Nem vagyok olyan gazdag, mint amilyennek lennem kellene - mondta Ralph csöndesen. - Remélem azonban, hogy egy hét mulva egy millió százhetvennégy ezer dollárral gazdagabb leszek, mint ma vagyok.
Ez volt az az összeg, amely a Tarn páncélszekrényében talált kis iraton föl volt jegyezve. A pénznek pedig meg kell lennie valahol. Ralphnak az a ravasz eszme járt a fejében, hogy ha Paul Amery dolgozószobáját alaposan átkutatná, nem volna nehéz dolog kitalálni, hogy hol van az ellopott vagyon.
Mrs. Hallam nem tett semmiféle megjegyzést. Szótlanul ültek mindaddig, amig a cigarettája végig nem égett. Akkor bedobta a tüzbe.
- Ön optimista ember, a szerelem dolgában éppugy, mint a pénz dolgában -, mondta Mrs. Hallam - és nekem valahogy az az érzésem, hogy ehhez a lányhoz nehezebb lesz hozzájutni, mint a pénzhez. Mit jelent a Tupperwill jelszava, Ralph?

XXX. FEJEZET.
Egy fölösleges levél.
Elsa jobban aludt, mint hetek óta valamikor is. Már szinte összebékült helyzetével, mikor fölhivták a csinos kis ebédlőbe, elkölteni magános reggelijét.
Mrs. Hallam figyelmeztette, hogy ő nem szokott fölkelni, csak délben, - a lány pedig egyáltalában nem szomorkodott azon, hogy a maga társaságában kell reggeliznie.
Amery őrnagy még nem érkezett meg, amikor Elsa már levette irógépje födelét, és nem is mutatkozott körülbelül tizenegy óráig. Rend szerint a magán-ajtaján keresztül ment be az irodájába. Ezuttal azonban Elsa szobájába ment, és Elsa, mikor föltekintett, hogy jóreggelt kivánjon neki, szokatlanul fáradtnak, és kedvetlennek látta.
- Reggelt! - mondta mogorván, mielőtt eltünt volna szobájában, becsapva maga mögött az ajtót.
Néhány perccel később Feng Ho lépett be, és jellemző vigyorával köszöntötte a lányt.
 - Mr. Amery őrnagy megérkezett? - kérdezte leeresztve hangját a lány felelete után. - Éjszakai kószálásnak reggeli késedelem a vége - tette hozzá.
Volt az arcában valami, ami megragadta a lány figyelmét.
- Az ön arca arra vall, hogy önnek is volt része éjszakai kószálásban, Feng Ho - mondta Elsa, mert észrevette a mély ráncokat Feng Ho szeme alatt.
- Mint a tudományok borostyánosa, korlátlan mennyiségü éjszakai olajat fogyasztok, - mondta nyugodtan - de előbb Pi barátomat kellően offuszkálom.
- Hát az mi a csodát jelent? - kérdezte a lány meghökkenve.
- Sötét szobát, - mondta Feng Ho - ahol az aktinikus sugarak nem tudják utánozni a nappali világosságot, és énekeltetni a madarat olyankor, mikor csöndesség kivántatik.
Feng Ho aggodalmaskodva nézett Amery szobájának ajtajára.
- Beszélni akar az őrnaggyal!
- Nem, miss, - mondta Feng Ho sietve - amig az elmélkedés ki nem irtotta a föllengző képzelet gyanuját.
Elsa valami kedvetlenséget födözött föl Feng Ho viselkedésében, ami szokatlan volt ettől a derüs embertől, aki a lány tudomása szerint semmilyen körülmények között sem szokott kizökkenni nyugalmából.
- Igen, beszélni akarok vele - mondta a kinai hirtelen. - Ha az ember erősen megfogja a csalánt, nem érzi annyira a csipését.
És mielőtt a lány ráeszmélt volna, hogy mit is cselekszik a kis emberke, az már benyitott Ameryhez, és becsukta maga mögött az ajtót. Elsa fölfigyelt, és hallotta Amery ingerült hangját. Az őrnagy kinaiul beszélt (Elsa legalább ugy vélte) és Feng Ho mormogva felelt. Végül aztán beleveszett a hangjuk Elsa irógépének kattogásába, mert a lány nem volt kiváncsi természetü, és bár elcsodálkozott, hogy ugyan mivel bosszanthatta meg a kinai az ő lobbanékony főnökét, nem nagyon kutatta ennek a föllobbanásnak az okát.
Teljes harminc perc telt el, mig Feng Ho kijött, sugárzó arccal, és meghajolván, eltünt szobájában. A csengő megszólalt, és Elsa bement jegyzőkönyvével főnökéhez, aki ott ült a kandalló mellett, álla a mellén, csüggedt arccal. Föltekintett, mikor meghallotta, hogy a lány belépett, acélos szemével egy pillanatra rátekintett, aztán megszólalt:
- Azt hiszem, jobb lenne, ha Mrs. Hallamnál maradna. Igaz, hogy az a hölgy kleptomániás, de öntől nem fog ellopni semmit.
- De Amery őrnagy! - hüledezett Elsa.
- Nem akarok semmit sem mondani az ellen az asszony ellen - szólt Amery, nem törődve a lány méltatlankodásával, és elképpedésével. - Addig maradhat nála ameddig akar. Ha az ön helyében volnék, összeszedném a holmimat, és ott maradnék nála egy vagy két hétig. Aztán már minden mindegy.
- Igazán nem értem önt. Hiszen Mrs. Trene Hallam nagyon barátságos volt...
Amery türelmetlen mozdulattal szakitotta félbe.
- Mrs. Hallam nem fontos, Mrs. Hallam tulajdonképpen senki... Azt hiszem, Ralph miatt sem kell aggódnia.
- Dr. Hallam nagy és régi barátom nekem - mondta Elsa, azzal az igyekezettel, hogy megőrizze a méltóságát.
Amery fáradt szeme kutatóan tekintett a lány arcába.
- Igen nagy barátja? Csakugyan... Igen nagy barátja. De hát... nem kell aggódnia Ralph felől.
Aztán hirtelen hozzátette:
- Szükségem van valamire.
Elsa várt, amig Amery odament az asztalához, elővett egy levélpapirt és gyorsan irt valamit. Nyolc, kilenc sor lehetett az egész, - aztán Amery alákanyaritotta a nevét, leitatta az irást és beletette a boritékba, amelyet lepecsételt. Elsa látta, hogy főnöke egy nevet ir a boritékra, azt is leitatja, - aztán Amery átadta a levelet neki. A levél - nagy csodálkozására - Dr. Ralph Hallamnak volt cimezve, azzal a megjegyzéssel, hogy: „Bizalmas”.
- Vegye magához ezt a levelet. Olyan helyen tartsa, hogy éjjel-nappal akármikor a keze ügyében legyen - mondta Amery szinte hadarva. - Lehet, hogy Hallam nem olyan rossz ember, mint én gondolom, de ha jobb, akkor nagyon tévedek.
- Mit tegyek ezzel a levéllel? - kérdezte Elsa sután.
- Tartsa kéznél - felelte Amery régi lobbanékonyságával. - Ha Ralph valaha is... kellemetlen lesz, ha olyan helyzet adódnék, amely önnek nehézséget okoz... adja át neki ezt a levelet.
- De Amery őrnagy, én igazán nem tudom, miről beszél ön. Miféle helyzet adódhatik? - kérdezte a lány, határozatlanul tartva kezében a levelet, az őrnagyról a cirkalmazott cimzésre tekintve.
- Nappal tartsa a kézitáskájában, éjjel a párnája alatt. Ha Hallam bármikor megfeledkeznék arról, hogy mivel tartozik önnek... hadd mondjam meg világosan: ha ön bármikor megijed tőle, adja át neki ezt a levelet.
- Nincs rá szükségem - mondta. - Mondom önnek, hogy Dr. Hallam és én igen régi barátok vagyunk. Ő barátja volt szegény Mr. Tarnnak...
- Arra kértem, hogy tegyen meg nekem valamit, és ez az a valami - vágott közbe Amery élesen. - Nem szokásom kegyeket kérni, de az egyszer szakitok ezzel a szokásommal, és arra kérem: tartsa meg ezt a levelet, és használja föl, ha szüksége lesz rá. Megteszi?
Elsa tétovázott, aztán azt mondta, akaratlanul elmosolyodva:
- Teljesen szükségtelennek és nagyon rejtelmesnek tartom a dolgot, de ha ön ugy kivánja, megteszem.
- Helyes - mondta Amery élénken. - Most pedig kezdjünk üzletszerü levelezést a clevelandi rendőrkerületnél levő amerikai barátainkkal, - tudni szeretnék valamit egy dzsentlmenről, aki e pillanatban börtönt ül. Jegyezze a következőket:
John L. Territet, rendőrfőnök, Cleveland, Ohio.
„Uram,
„tegnap sürgönyileg megkértem, legyen szives értesiteni arról, hogy az a Philip Moropoulos nevü egyén” - -
Elsa meglepetve tekintett föl.
- Azt hiszem, ismerem ezt a nevet! Ez az az ember, akit a gyógyszerüggyel kapcsolatban tartóztattak le. Olvastam az ujságokban.
Amery bólintott, aztán folytatta:
„- aki most az önök fogságában van, rendelkezik-e angol kapcsolatokkal? Bizonyos okból szeretném megtudni, hogy nem azonos-e azzal a személlyel, akinek a neve” - -
Kopogtak az ajtón.
Egy hivatalnoklány jött föl az alanti irodából kábelsürgöny a kezében. Elsa átvette és odanyujtotta az asztalon át Amerynek.
- Hm! - mondta Amery és fölbontotta. - Minő véletlen! Most már ne vesződjék azzal a levéllel!
Szórakozottan odatolta a sürgönyt a lány elé, aki elolvasta:
„Amery-cég, London. Moropoulos ellen emelt vád megdőlt. Szabadlábra került, uton van Anglia felé.”
A sürgöny alá az volt irva: „Rendőrfőnök”.
- Hm! - dünnyögte Amery ujra. - Szabadlábon van? Ez rossz hir valakinek!
Elsa nem kérdezte, hogy ki az a valaki, sokkal jobban meglepődött azon, hogy Amery ilyen szokatlanul bizalmas volt hozzá. Amery láthatóan csak most vette észre, hogy neki adta a sürgönyt, mert hirtelen visszakapta.
- Elég lesz - mondta Amery kurtán. - Majd csöngetek, ha szükségem lesz önre, bár abba bizonyos idő fog eltelni.

XXXI. FEJEZET.
Egy ügyfél.
Mr. Tupperwill háza a Grosvenor Place-en mintaképe volt egy bankár házának. Padlásától a pincéjéig példája volt a rendnek, tisztaságnak, izléses fényüzésnek. Olyan ház volt, ahol minden rugóra müködött reggel hat órától kezdve, amikor a cselédlány meggyujtotta a tüzet a konyhában, egészen este féltizenkettőig, amikor a háznagy gondosan bezárta a kaput, bezárta az éléskamrát és kioltotta a hall lámpáit.
Mr. Tupperwill gondosan irógépelt időbeosztásáról, - amely mindig dolgozóasztala jobboldalán állt - bármikor pontosan meg tudta mondani, mivel foglalkoznak a cselédei, milyen állapotban vannak a szobái, és mennyi benzinnel rendelkeznek a gépkocsijai. Minden csütörtökön délután megtudta a telefonközponttól a pontos időt, és másodpercnyi pontossággal beigazitva óráját, megigazitotta szobáiban az órákat, amelyek számát hirtelenében nehéz lenne megmondani, mert Mr. Tupperwillnek egyik kedvenc bogara az óragyüjteménye volt.
Minden reggel félkilenckor reggelizett. Reggelije borsos vesevelő, egy szelet szalonna, három szelet piritott kenyér, és két csésze kávé volt. Soha több, és soha kevesebb. Mikor megreggelizett, átfutotta három pénzügyi szakujságját, és elolvasta a Times pénzügyi rovatát. Kilenc óra huszonöt perckor, percnyi pontossággal, kiment a hallba, fölvette prémes kabátját, és az óra rend szerint féltizet ütött, mikor lement a lépcsőn, hogy beszálljon gépkocsijába. A kapuban háznagya rend szerint megjegyezte, hogy hideg van-e, vagy esik-e, az időjárási viszonyok szerint, és Mr. Tupperwillnek az volt a szokása, hogy tökéletesen egyetértett mind azzal, amit a háznagya mondott. Ez volt az egyetlen pont, amelyen szemtől-szembe találkoztak, mert minden egyéb ujdonságot, amely nem az időjárásra vonatkozott, az inasától tudott meg Mr. Tupperwill.
Ezen az egy reggelen azonban a bankár megszegte szokásait, becsöngetvén háznagyát, mielőtt még a reggelijét befejezte.
- Weeks, ma este vendégeim lesznek ebédre.
- Igenis, uram - mondta Weeks, eltünődve Mr. Tupperwill szándékán.
- Négyen lesznek ebédre, magamat is beleszámitva. Állapodjon meg valamelyik szobalánnyal, - a legmegbizhatóbbal - a hölgyek kiszolgálása felől. Hálószobámat használhatják elvonulásra, igen, ugy gondolom - mondta Mr. Tupperwill elgondolkozva. - És intézkedjék, hogy olyan holmik, amelyeket hölgyek szoktak használni, legyenek az öltözőasztalon, - rizspor és effélék. A szin és a minőség dolgában tárgyaljon a házvezetőnővel, és vásároljon meg minden szükségeset.
- Igenis, uram - mondta elcsodálkozva Mr. Weeks.
- Az ebéd tartalmasabb legyen, mint rend szerint - folytatta a bankár. - Jó pezsgő, és könnyü német bor, ugy gondolom, jó lesz a hölgyek számára.
- Hány órakor legyen uram?
- Félkilenckor. A társalgóban pedig bridge-asztal legyen készen...
Még néhány apróbb utasitást adott, és öt percnyi késéssel ért be a bankba.
Természete szerint ugyan lomha volt, de ezen a délelőttön sokat dolgozott, mert Amery őrnagy módjára maga bontott föl minden levelet, és mindegyikre válaszolt. Csak ritkán vette igénybe annak a vérszegény fiatal nőnek a szolgálatait, aki a titkárnője volt.
A Stebbing Bank, mint már elmondottuk, sajátságos módon müködött. Ügyfelei nevének egy része ismeretlen volt még legközelebbi és legkedvesebb hozzátartozóik előtt is. Nagy és kis üzletemberek, ipari vállalkozók, sőt még a többi bankok főemberei is igen kényelmesnek találták, hogy számlájuk legyen, amely nem az ő jól ismert nevükön fut.
Gyakran megtörtént, hogy semmi elitélendő oka nem volt a névtelenség e vágyának. Az a kivánság, hogy a jobb kéz ne tudja, mit cselekszik a bal, nem külön sajátossága sem osztálynak, sem kornak. Kiváncsi adótisztek megnézhetnék Stebbing könyveit, és rosszul járnának. Buzgólkodó nyomozók, azon törvén fejüket, hogy ki is lehet egy és más nagy szinházi produkció mögött, fölfedezhetnék, annak a dzsentlmennek a nevét, aki az egészet födözte, mikor a pénztár jóformán üres volt, de aligha gondolnák, hogy az egyszerü „T. Smith” név ott a csekk alsó jobbsarkában olyan kereskedőt jelent, akit soha nem gyanusitottak volna ilyen léhasággal.
Mr. Tupperwill sok titoknak volt a letéteményese, - és ha bankjának valamelyes hátránya volt abból, hogy annyi névtelen ügyfele volt, az abból következett, hogy folyószámlák nem igen adnak módot egy konzervativ bankárnak nagy hasznokra. Mindazonáltal Mr. Tupperwillnek megvoltak a maga olyan üzletei is, amelyek jelentékenyen emelték jövedelmét.
Rend szerint annyira el volt foglalva háromnegyed tiz és félegy között, hogy látogatókat csak a lehető legsürgősebb ügyekben fogadott. Ugy, hogy mikor idős könyvelője megjelent az ajtóban, névjegyet tartva kezében, Mr. Tupperwill összeráncolta szemöldökét, és tagadóan intett neki.
- Most nem, kedvesem, most nem - mondta szemrehányóan. - Igazán nem fogadhatok senkit. Ki az?
- A számla, amelyet tegnap lezártak - mondta a könyvelő.
Mr. Tupperwill fölpattant a helyéről.
- Amery? - kérdezte szinte susogva.
- Igen, uram. Azt mondja, csak tiz percig akarja igénybe venni az ön idejét.
Mr. Tupperwill eltolta az asztali lámpát, amelynél dolgozott, - kissé rövidlátó lévén, - néhány papirdarabot egy bőrmappába dugott, és csak azután vette át a névjegyet. Ugy bámult rá, mintha az a szokványos papirszelet meg tudná fejteni Amery őrnagy megjelenésének rejtélyét.
- Mondja neki, hogy kéretem - szólt fojtott hangon, és helyére tolta a Louis Quinze széket.
Amery belépett, és Mr. Tupperwill azzal a tisztelettel és hüvös udvariassággal fogadta, amely, mint a bank ügyfelét megillette.
- Azért jelentkeztem, Mr. Tupperwill, mert ugy érzem, bizonyos magyarázattal tartozom önnek. Tegnap lezártam számlámat.
Mr. Tupperwill komoly arccal bólintott.
- Jelentették nekem - mondta - és meg kell vallanom, hogy meglepetésemre és megkönnyebbülésemre szolgált.
Halvány mosoly derengett föl az indiai ember kemény ajkán.
- Megkönnyebbülése inkább a kliens megbizhatatlan jellemének szólt, mintsem a számla természetének, amely meglehetősen sulyos volt?
- Meglehetősen sulyos - hagyta helyben Mr. Tupperwill - és, ha megengedi: nagyon rejtelmes is volt.
- Nem rejtelmes önnek valamennyi számlája? - kérdezte Amery hidegen, a bankár azonban nem felelt. Ehelyett azt mondta:
- Nem tudtam megszabadulni attól az érzéstől, hogy ön a Stebbing-bankot kényszer-segitségnek használja. Bizonyára meg fog bocsátani, ha netalán tévednék. De számlájának egyik legkevésbbé kielégitő vonása az volt, hogy nem volt állandó.
- Pedig állandónak szántam - mondta Amery fagyosan. - Meg akarok vallani önnek valamit: azt, hogy a Stebbing-banknál speciális célból nyittattam számlát. Még ennél is őszintébb akarok lenni és elmondom, hogy szándékom volt olyan pontatlanságot kiprovokálni, amely jogot adott volna nekem ahhoz, hogy a biróságtól az ön könyveinek átvizsgálását kérhessem.
Mr. Tupperwill meghökkent erre a szörnyüséges vallomásra.
- Most már tudom, hogy ez a törekvésem meddő lett volna. Tény az, hogy kevesebbet értek a banküzlethez, mintsem gondoltam.
- Meg akarta vizsgáltatni a könyveimet? - kérdezte Tupperwill vontatottan, mikor a terv szörnyü voltát fölfogni kezdte. - Én... én soha ilyesmit még nem hallottam!
- Nem is hiszem, hogy hallott volna. De látja, Mr. Tupperwill, ön nagyon biztositott életet élt - mondta a másik. - Mondom, amint észrevettem, hogy az a terv, amelyet a fejemben forgatok, kivihetetlen, és mi több: még azon a napon megtudtam mindent, amit tudni akartam, átutaltattam a számlámat. Tupperwill, ki az a John Stillman?
Paul Amerynek végzetes szokása volt, hogy meghökkentse az embereket. Mr. Tupperwill fölpattant székéből ennek a névnek a hallatára.
- Stillman? - hebegte - Én... én nem értem önt.
- Senki sem ért meg engem, nyilván azért, mert nagyon egyenesen beszélek - mondta Amery. - Önnél számlája van egy Stillman nevü egyénnek. Nagyobb számlája, mint az enyém és sokkal veszedelmesebb. A Stebbing-bank tulélné azt, hogy én ügyfele vagyok, de Stillman olyan, aki önt, az ön vagyonát és bankját feneketlen mocsárba döntheti!
A bankár egy pillanatig rémülten nézett az őrnagyra, aztán igy szólt:
- Megtagadom, kereken megtagadom, hogy a bank ügyeiről tárgyaljak. - És itt ráütött az asztalra. - Ez tapintatlan... ez üzletellenes dolog... hogyan meri ön, uram - -
Amery egyetlen kézmozdulattal elnémitotta.
- Mindenben igaza lehet, de mondom önnek, hogy Stillman - ha csak nagy mértékben nem tévedek azonossága tekintetében - halálosabb veszedelem a kigyónál.
- Nem tárgyalok erről a kérdésről - mondta Mr. Tupperwill dühösen és megnyomta asztalán a csengőt. - Ön egy hölgyről beszél, uram, egy igen bájos hölgyről, aki ugyan szerény állást tölt be az ön irodájában a Cityben, de méltó az én tiszteletemre, bámulatomra és hódolatomra, uram.
Amery elképpedve nézett rá a bankárra.
- Hölgy? - mondta tamáskodva. - A Cityben, az én irodámban? Teremtő Isten!

XXXII. FEJEZET.
A spekuláns.
John Stillman, a Stebbing-bank rejtelmes ügyfele - Elsa Marlowe! A sötét ember szótlanul bámult a vörös-arcu bankárra. Maurice Tarn unokahuga! Vajjon csakugyan ő az?
- Ugy gondolom, ön Miss Marloweról beszél.
- Nem beszélek senkiről, uram. - Mr. Tupperwill dühöngve beszélt. - Ön el akarta árultatni a rám bizott szent titkot: én ezt soha meg nem bocsátom önnek!
A könyvelő ismét megjelent.
- Vezesse ki Amery őrnagyot az épületből, és semmiféle körülmények között be ne engedjék ide többé!
Amery még mindig rábámészkodott.
- Önt vagy durván rászedték és kijátszották, Mr. Tupperwill, vagy pedig hazudik - mondta. - Miss Marlowenak nincs számlája önöknél, sem a maga, sem másnak a nevén.
- Nem vagyok hajlandó, egyáltalán nem vagyok hajlandó még egy szót szólni. Ott az ajtó, uram.
A látogató mondani akart valamit, de visszafojtotta magába. Sarkon fordult és kiment.
Mr. Tupperwill teljes negyedórahosszat sült-főlt haragjában, mig annyira magához tért, hogy becsöngette a könyvelőt.
- Hozza be Mr. Stillman számláját - mondta élesen.
- Arról akartam éppen beszélni, uram, hogy - -
- Ne beszéljen! - tört rá a bankár. - Hozza be a számlát.
Néhány perccel később előtte volt már a könyv, és Tupperwill ismét a régi ember lett.
- Meg kell bocsátania a... a hevességemet, de Amery őrnagy felbosszantott. Nagyon fölbosszantott.
Ránézett az előtte levő lapra és megnyult az arca.
- Nincs passzivában - mondta.
- Nem, uram, nincs passzivában, de többet nem is mondhatunk róla. A spekulációi óriási arányokat öltöttek. Tessék idenézni. - Ujjával végigfutott egy számoszlopon. - Mind tőzsdebizományosok csekkjei. Angorai Kőolajban dolgozott: egész csomó részvényt vettünk neki, de az Angorai ötvenhétről tizenháromra esett egy hét alatt. Azt akartam ajánlani önnek, hogy beszéljen Mr. Stillmannel.
- Ön soha sem beszélt vele? - kérdezte a bankár, föl sem pillantva.
- Nem, uram. A számlát ön nyitotta, és én nem emlékszem, hogy a fél valaha is itt járt volna a bankban. Mindig ugy gondoltam, hogy a csekkek aláirása teljesen női irásnak látszik.
- Elég lesz, elég lesz, Thomas - mondta Mr. Tupperwill boszusan. - Majd magam irok neki. Amennyire én látom, jóval többet veszitett negyedmilliónál ebben a félévben.
Összecsapta a könyvet, és eltolta magától.
- Negyedmillió, - gondolta bánatos érzéssel, - a csatornába dobva!
Mert Mr. Tupperwill számára a tőke élő lény volt, amellyel, hogy igy bánhat valaki, nagyon fájt neki. Negyedmillió semmivé gyötörve - pusztitva! Megdöbbentő gondolat volt. Elővett egy levélpapirt, és irni kezdett. Mikor a felénél tartott, elégedetlen arccal olvasta át, aztán a kandallóba dobta, egy szál gyujtóval meggyujtotta, és megvárta, mig végleg hamuvá égett. Aznap nem dolgozott többet: teljesen elfoglalták a gondolatai.
Négy óra tájban becsöngette a könyvelőjét.
- Bosszant, nagyon bosszant Stillman számlája - mondta. - Az igazság ö... ö... az, hacsak durván rá nem szedtek, hogy a Stillman név pseudonym (a görög „pseudo”-ból, amely hamisat jelent), és pedig egy fiatal hölgyé, akit néhány évvel ezelőtt vezettek be a bankba, azzal a biztositékkal, hogy nagyobb összeget örökölt.
- Valóban, uram? - mondta a könyvelő, aki semmin sem lepődött meg. - Rangbeli hölgy?
- Nem, nem rangbeli - mondta Mr. Tupperwill kényelmetlenül. - A tény az, hogy ö... ö... meglehetősen alárendelt állása van az egyik londoni üzletházban. Ugy értesültem, hogy kereskedelmi pályára készült, és a létra legalsó fokánál kezdte. Nem kell mondanom sem önnek, hogy elitélem a gyöngébb nem behatolását a kereskedelmi élet tülekedéseibe, de ez most nem tartozik ide.
- Mit tegyek, ha további csekkek is érkeznek? - kérdezte a gyakorlati érzékü könyvelő. - Mr. vagy Miss Stillmannek éppen hogy megvan az egyenlege.
Mr. Tupperwill fölnézett a mennyezetre.
- Azt hiszem, hogy honorálni fogom a csekkeket - mondta szeliden. - Igen, azt hiszem, honorálnom kell. Ha csak nagy összegről nem szólnak, rendkivül nagy összegről.
- Azért akartam tudni, uram, - felelte a könyvelő - mert éppen most érkezett be egy csekk huszonötezer fontról Stillman aláirásával, pedig alig ötven van csak fedezetül.
Mr. Tupperwill erősen elsápadt.

XXXIII. FEJEZET.
A vendég marad.
Elsa Marlowe, mikor Amery csöngetésére bement a szobájába, ha ugy találta volna a sötét embert a feje tetején állva, nem lepődött volna meg. Legalább is ugy érezte. A sötét ember mindig olyan szokatlan módon viselkedett, hogy a lány már tul volt minden csodálkozáson, és belenyugodott abba is, ha főnöke a legvakmerőbben beleavatkozott az ő ügyeibe.
A lány gyakran ott tartott, hogy megsemmisiti azt a levelet, amelyet Amery rábizott, de minden alkalommal meggátolta ebben az az érzése, hogy ezzel a cselekedettel hütlenséget követne el olyas valaki ellen, aki - Elsa bizonyos volt ebben - nem viseltetik rossz akarattal ő iránta. Azt, hogy Amery a maga céljaira használja föl őt, kijátszva Ralph Hallam ellen, a lány lehetségesnek tartotta. De Amery önvallomása óta érzelmei egészen megváltoztak egykori barátja iránt. Még mindig nem tudta ugyan teljes egészében fölfogni Ralph Hallam bünét. Egyszer-másszor olvasott a lapokban „a méreg ördögei”-ről, de az egésznek csak akadémikus jelentősége volt számára. Kellemetlen dolognak tartotta, de ezen tul nem ment, mert soha nem került szemtől-szembe ennek a bünnek az áldozataival, és képzelete olyan egészséges volt, hogy soha nem időzött beteges dolgoknál.
De bármily soknak az elviselésére volt is hajlamos Elsa, főnökének aznap délután való viselkedése erősen próbára tette. Mintha semmi sem tetszett volna neki. Ugy dult-fult, mint a megdühödött kutya, - ugy jött-ment az irodákban, mint a pusztitó szélvész. Idős osztályvezetők elképedtek, és levegő után kapkodtak, - fiatal alkalmazottak lázadozni kezdtek.
- Olyan ma, - mondta Miss Dame megremegve - mint azok a tüzesfejü cowboyok, akik belebolondulnak a főnökük lányába, és folyton öklözik-lődözik az embereket, mignem megérkezik a csinos fiatalember, aki összetüzött édesapjával, az édesapa milliomos, és a fiu bejön, és egész üveg rumot vág a cowboy arcába, én olvastam erről az ujságban, - annyi rumhoz jutottak, hogy nem tudtak mit kezdeni vele...
- És mit vétett önnek? - kérdezte Elsa jóakaratuan.
- Hogy mit vétett? - kérdezte a haragvó fiatal hölgy. - Dühöngő, hencegő kutya, ez ő, semmi egyéb, dühöngő, hencegő kutya! Szeretném, ha atyám néhány szót váltana vele. Atyám csak ránézne, és mindjárt hanyatt vágódna.
- Nem hiszem, hogy atyja hanyatt vágódna - mondta Elsa, akarattal félreértve.
- Nem az atyámat értem, hanem azt a nőfaló vámpirt! Erről jut eszembe, Miss Marlowe, - mikor jön el már hozzánk egy csésze teára? Még nem látta uj házunkat.
Ime, egy meghivás, amelyet Elsa jó ideje sikeresen ki tudott kerülni.
- Valamelyik nap - mondta Elsa bizonytalanul.
- Igaz, hogy mi nem vagyunk az ön kedvére valók, - mondta Miss Dame - de az atyám tökéletes dzsentlmen, és a mienknél csinosabban butorozott házat nem talál a londoni West Enden.
Elsa elnevette magát.
- Nem a butorok kedvéért mennék, - Jessie. Őszintén mondom, mindjárt elmegyek, mihelyt megtehetem. Ez a rettenetes vizsgálat...
- Tökéletesen megértem önt, kedvesem - mondta Miss Dame, tragikus mélabuval tekintve a lányra. - Nagyon jól tudom, hogyan érezheti magát. Láttam Pearl Winsome-ot néhányszor ilyen szerepben. És ami a csipkéit illeti...
A szomszéd szobában halk zörej hallatszott, mintha szék reccsenne, vagy papirvágó kés ütődnék neki a tintatartónak. A zörej elég volt ahhoz, hogy Miss Dame sürgősen takarodót fujjon.
Elsa aznap csaknem egy teljes órával előbb szabadult, mint rendesen, és ennek a kis szabad idejének nagyon megörült, mert el akart menni a szállóba holmijaiért, és a kis rádiókészülékért, amely annyi gyönyörüséget okozott neki azokban a napokban, mikor örült, hogy megszabadulhat Maurice Tarn jelenlététől és az örökös pálinkaszagtól, és elfoghatta az éterből azt a rejtelmes zenét, amely a semmiből érkezett, és amelyet csodálatos módon fölfogtak az ezüstös drótszálak.
A szállótól - ahol átvette holmijait - a Herbert Mansionsig eszébe jutott, hogy néhány órával azelőtt még a legcsekélyebb szándéka sem volt Mrs. Trene Hallam lakásán egyetlen nappal is többet tölteni a szükséges időnél. És most itt van, ládája a bérautó tetején, utban otthona felé, és megnyugodva azon, hogy látogatását beláthatatlan időre meghosszabbitja! Nem kutatta, miért változott meg ennyire a fölfogása, hiszen nagyon is jól tudta. Paul Amery őrnagy két mondattal elintézte az ügyet. Ő pedig alávetette magát zsarnoki akaratának.
Mrs. Hallam több érdeklődéssel, mintsem lelkesedéssel figyelte a dróttalan készülék fölállitását, és láthatóan megkönnyebbült, mikor a lány elmondta neki, hogy a furcsa készüléket hálószobájában akarja tartani.
- Veszedelmes jószág lehet - mondta Mrs. Hallam határozottan. - Ezek a drótok, és a villamosság, és egyéb izék... nem szeretem őket magam körül... hogyan is müködik?
De Elsa semmivel sem volt tudósabb, mint a rádió legtöbb hódolója.
- Szóval marad? - kérdezte Lou, mikor a lány befejezte munkáját. A hangjában nem sok biztatás volt.
- Arra kért, hogy egy hónapig maradjak - mondta Elsa kissé kényelmetlenül.
- Ameddig csak tetszik, kedvesem - mondta Mrs. Hallam, de legjobb akarattal sem tudott valami nagy melegséget önteni a meghivásba.
Mrs. Hallam lelke legmélyén bosszankodott. Nem szerette az idegeneket, és egyáltalán nem volt elragadtatva attól, akit ő „Ralph legujabbjá”-nak tekintett. Azt hogy Elsa csinos, készségesen megvallotta, de ez nem az a csinosság volt, amelyet ő kedvelt. Elsában semmi lelki rokonságot nem fedezett föl, bár ő nem tudta ezt ilyen szavakkal kifejezni, még önmaga előtt sem.
- Gondolom, sok időt fog eltölteni ennek az izének a hallgatásával - mondta Mrs. Hallam reménykedve, és mikor Elsa bólintott rá, egyszerre barátságosabb lett a készülék iránt. Elsa megmagyarázta a programmok természetét.
- Opera! - mondta Mrs. Hallam, és összeszükült az arca. - Az Opera rendjén volna, csak az éneklés ne volna. Remélem, örömest várja a találkozást azzal az öreg hogy-is-hijjákkal?
- Mr. Tupperwillel? - mosolygott Elsa. - Nem éppen.
- Talán nem kedveli?
- Nem is utálom. Igen kellemes öregembernek látszik.
- Mégis lutrit ütött vele, - mondta a hölgy nyersen - és az öreg tele van pénzzel. Gondolom, hogy ügyes ember, de az én szempontomból szódaviz-forrássá tenné még a Holt-tengert is. Utálom az ilyenfajta embert, aki azokról a dolgokról beszél, amelyekről elvárja az ember, hogy beszélni fog.
- Akkor ön Amery őrnagyot kedveli? - mondta Elsa.
Mrs. Hallam arca egy árnyalattal elpirult, és a hölgy megborzadt.
- Annak az embernek a temetésén fehérbe öltöznék - mondta gonoszul.
Annyian gyülölik a sötét embert, - gondolta magában Elsa, mikor befejezte holmijai kicsomagolását. Maga is megütődött azon, hogy az „annyian”-ba nem értette bele önmagát is.

XXXIV. FEJEZET.
A clevelandi ur.
A rendőrfőnökségen értekezlet volt, és az „informátorok ajtaja” előtt, amelyen kopott emberek surrantak be az esti homályban, elmondani mondani valóikat azok ellen, akik tévedésből bizalmasan beszéltek velük, két rendőr várt, hogy bekisérje azt az embert, aki még nem érkezett meg.
James Boyd Fowler, a bünügyi osztály főbiztosa, főfelügyelőjével és egy detektiv-felügyelővel elbeszélgetett irodájában. Közeledett az öt óra, és Mr. Bickerson időnkint türelmetlenül tekintett a faliórára.
- Néhány perc mulva itt kell már lenniök - mondta Wille főfelügyelő, követve Bickerson tekintetét. - Sok információt vár attól az embertől, Bickerson?
- Ugy van - bólintott Bickerson. - Londonban volt három hónappal a letartóztatása előtt, és okom van azt hinni, hogy nagyon szoros összeköttetést tart a mükedvelőkkel, és valószinüen Soyoka cinkosaival is.
- Vajjon vall-e? - dörmögte Sir James. - Ez a kérdés: vall-e? Négy nap alatt három levelet kaptam az államtitkári hivataltól, mindegyik biztató jelentést sürget. Eddig a pillanatig azonban semmink sincs. Meg van ön győződve, hogy Amery az emberük?
- Soha nem voltam bizonyosabb valamiről - felelte Bickerson sietve.
Sir James mormogott valamit. Természettől fogva türelmetlen ember volt, és idegességét fokozta az a sok boszuság, amely fölöttesei részéről érte.
- Soyoka ölte meg Tarnt? Gondolja, hogy Amery benne volt a dologban? - kérdezte.
- Ugy gondolom, hogy Amery ha benne nem, hát mögötte volt. Minden arra vall, hogy vele van dolgunk. Az esete elég ahhoz, hogy pálcát törjünk fölötte. Kidobták a politikai szolgálatból ópiumüzelmek miatt, - tehát vagy ő maga Soyoka, vagy pedig, ami még valószinübb, ő a mükedvelők valóságos feje.
- De ön azt mondta, hogy Hallam volt az? - vágott közbe a főfelügyelő.
- Bizonyosra vettem, hogy Hallam nyakig van a dologban, de azt is, hogy ha Paul Amery őrnagy az ő főnöke, Hallam álmában sem sejti. De hát az ilyen bandák igy vannak megszervezve. Mindig van valaki, aki a valóságban a legfőbb, ő szövi a szálakat, ő irányitja a legtöbb müveletet, ő pénzeli a dolgokat és ő háritja el a bajokat. És van valaki alantasabb, aki azt hiszi, hogy tulajdonképpen ő intéz mindent. Amery érti a méregcsempészést, olyan sima, mint a csik, és olyan ügyes, mint az ördög.
- Sok baja volt önnek, mig Moropoulost megkapta, hogy átjöhessen Amerikából? - kérdezte a főfelügyelő.
- Semmi. Az ellene emelt vád tulságosan gyönge volt, és a kerületi ügyész nem volt hajlandó vállalni. A clevelandi rendőrség kábel-összeköttetésben volt velem, és az a szerencsés ötletem támadt, hogy helyes volna azt az embert áthozni Angliába, - mellesleg szólva egy clevelandi detektiv kiséri. Azt hiszem, beszélni fog. A róla kapott leirásból affajta embernek látszik. Ha pedig beszél, odajuttatom ezeket az urakat, ahova szeretném. Itt az ön embere.
Egy egyenruhás rendőr sietett be a szobába és a főbiztos elé tett egy cédulát.
- Ez az - mondta a főbiztos. - Hozza be.
A rendőr három emberrel tért vissza. Az egyik egy rendőrfőnökségi tiszt volt, - a másik, egy hosszu, sovány arcu férfi nyilvánvalóan az amerikai detektiv volt, - a harmadik pedig egy tömzsi és rózsásarcu egyén, aki semmiképpen sem látszott valami megrögzött bünösnek. Inkább olyasvalakinek látszott, ami valamikor kétségtelenül volt is: egy kisebb, de szerencsés áruház tulajdonosának, - és bár görög volt, a hangja nem vallott idegen származásra. Barátságosan meghajolt a főbiztos előtt, és a széket, amelyet Bickerson tolt eléje, udvarias tiltakozást morogva fogadta el.
- Igen, uram, Moropoulos vagyok. Ez a dzsentlmen a főbiztos?
Az idegen Sir James felé biccentett.
- Gondoltam. Nos, mielőtt tovább mennénk, megmondom az uraknak, hogy tőlem ne várjanak besugást. Azért jöttem Európába, mert a clevelandi főnök figyelmeztetett, hogy ha önök valami hasznomat vehetnék, akkor otthon nálunk megvan a lehetősége annak, hogy elejtsék az ügyet. Nem mintha megvolna, de hát ez fölfogás dolga. Az élőről nem akarok beszélni, de a halottról, - és itt megnyomta a szót - igen, a halottról hajlandó vagyok elmondani mindazt, amit illendőnek gondolok. Nos, kapitány, kezdjük!
- „Halotton”, remélem, Maurice Tarnt gondolta?
Moropoulos bólintott.
- Igen, uram, Maurice Tarnt. Nem tudom, ő volt-e a fővezér, de bizonyos, hogy egyike volt a fő-főknek. Volt dolgom vele, - egész csomó kokaint hoztam át Németországból egy külön elkészitett ládában. Gondolom megtalálták, mikor átkutatták a lakását. Öt fatálcája volt egymás fölött, - azt hiszem, ideát tálcának hivják az ilyesmit?
- Nem láttam - mondta Bickerson elgondolkozva.
- Lehet, hogy föltüzelte. Én csak annyit mondhatok, hogy a ládikót én hoztam át neki, és hosszu beszélgetésem volt vele, mielőtt elutaztam.
- Mondott valamit Soyoka bandájáról?
A görög barátságos arcán felhő suhant át.
- Nem, uram! - mondta nyomatékosan. - Soyoka volt az, aki engem bajba döntött. Egyik főembere játszott rendőrkézre. Azt mondta, hogy elfoglalom az ő emberének a területét, pedig nem igaz, mert nagy területen egyedül én dolgoztam Ohióban.
- Nem hallott véletlenül célzást a nevéről? - kérdezte Bickerson.
- Valami nagyfejü Londonban. Tisztféle, - azt hiszem, valami kitüntetést kapott.
- Nem hallotta soha a nevét? - kérdezte Sir James. - Nem Amery őrnagy volt?
- Amery? - ismételte a görög elgondolkozva. - Lehet, de nem tudok rá megesküdni. Az egész, amit tudok, annyi, hogy dühöngött ellenem, és egyik embere aztán besugott. Ó, igen, - tette hozzá nyiltan - a holmi nálam volt! De nem tudták velem együtt azt is megkapni. Mikor átkutatták a társalgómat, semmi egyéb mérget nem találtak nálam, mint egy üveg paradicsom-befőttet!
- Voltak Tarnnak cinkosai is? Önnek tudnia kellett róla, Moropoulos? - kérdezte Sir James.
- Pontos megkülönböztetést teszek az élő és a halott között. Ha barátai közül valaki meghalt, mutassák meg a halotti bizonyitványát és én beszélek. Ellenkező esetben - -
Moropoulos itt a vállát vonta.
A főbiztos és Bickerson halkan néhány szót váltott, aztán előreintették az amerikai detektivet.
- Ön nem tartja magánál ezt az embert, igaz?
Az amerikai a fejét rázta.
- Nem, uram. Ami engem illet, tőlem ő olyan szabadon járhat, mint a madár. Én csak mint afféle kisérő jöttem át.
- Igaz az, amit mondott? - kérdezte a főbiztos halkan. - Elejtették a vádat ellene?
A clevelandi detektiv bólintott.
- Ugy van, uram. Kissé tulgyorsan dolgozott. Azt hittük, megkapjuk vele a kokaint is, de öt perccel megkéstünk.
Bickerson vette gondjaiba a görögöt, elkisérve őt a környék legelőkelőbb éttermébe.
- Nem, uram, - mondta a görög - soha sincs korán a vacsora éhes ember számára, - vagy ebéd, akárhogy nevezzék önök a táplálkozást. Ez az utazás Liverpooltól idáig a legéhesebb ezer mérföld volt, amelyet valaha is megtettem. Kétszáz, ugy-e? Én hosszabbnak éreztem.
- Szereztem önnek szobát az egyik legjobb szállónkban - mondta Bickerson, mikor végre asztalhoz és pincérhez jutottak. - És, ha fogytán van a pénznek, mondja meg nekem. Igyekszünk a lehető legkellemesebbé tenni londoni tartózkodását.
Moropoulos a fejét rázta, és szemében szemrehányás csillant meg.
- Hallgasson meg, apó, - mondta gyöngéden - azok odaát Amerikában sokkal jobban csinálják. Mondhatom, azok müvészek! Azok rászedtek engem! Ugy gondolom, ön nem akar igy járni. Természetesen ügyetlennek látszik, hogy egyetlen barátom igyekszik lenni ebben a nagy városban. Nos, én megfizetem ezt a költséget, Bill, mert megéri az az elégtételem, hogy elmondtam mindazt, amit hazámtól való távollétem alatt egyáltalán hajlandó vagyok elmondani.
Bickerson nevetett, pedig nem volt éppen nevető kedvében.
 Nem kivánunk öntől semmit sem - mondta hazugul. - Igazán nem tudom, mivel tudná ön kibőviteni ismereteinket. Hallamot ismerjük - -
- Ki az a Hallam? - kérdezte a másik őszinte meglepődéssel, - Ugy gondolom, féltestvére Stillmannek?
- Stillman!
- Ah!
A görögöt láthatóan csiklandozta szavainak hatása.
- Gondoltam, hogy ez meglepi önt. Nyilván ujság önnek?
- Kétségtelenül az - mondta Bickerson, fölocsudva meglepetéséből. - Ki az a Stillman?
A görög bizonyos ideig gondolkozott, aztán teljes határozottsággal felelt.
- Stillmant soha nem ismertem, soha nem láttam. Amit tudok róla, azt Soyoka egyik emberétől tudom, akivel együtt szoktam lenni Newyorkban. Stillman egyike az ő főembereiknek, de azt hiszem, fele annyit sem jelent, mint a hirneve. És ezzel most már be is fejeztem a felelgetést.
Bickerson elég okos volt ahhoz, hogy ne kérdezősködjék tovább a méregcsempész-bandákról, amig az éhes ember be nem fejezte a vacsoráját. De sem a legfinomabb borok, sem a legkitünőbb likőrök nem tették beszédesebbé a görögöt. Bickerson elkisérte a szállójába, aztán elment Ralph Hallam házába.
Mikor a detektiv becsöngetett, maga Ralph Hallam nyitott neki kaput. Esti öltözékben volt.
- Halló! - mondta kissé boszusan. - A vénykönyv miatt jött?
- Ne is emlitse - mondta Bickerson barátságosan. - Nem, Hallam, én végső látogatásra csöppentem ide, aztán - kivéve hivatalosan - akár száz évig sem találkozunk.
Látván Hallam szemében a kételkedést, elnevette magát.
- Ha azt mondom: „hivatalosan”, akkor ugy értem, hogy mint orvos és beteg - mondta. - Van egy perce számomra?
- Jőjjön be - mondta Ralph minden udvariasság nélkül, és bevezette Bickersont ebédlőjébe.
- Nos, ezt akarom én tudni öntől. Ön meglehetősen jól emlékezhet az öreg Tarn holmijaira. Emlékszik egy ötrekeszes ládára?
- Nem - mondta Ralph sietve, nagyon is sietve. A detektiv gyanakodva nézett rá.
- Már most hallgasson ide, doktor. Nincs ön ellen semmi, bár barátja volt Tarnnak, aki méregcsempész volt, - ahogy ön is tudja. Nem segithetne rajtam egy morzsányi információval?
- Ha tudnám, sem mondanám meg. Mi baj van azzal a ládával?
- Semmi. Csak hamis a belseje, ez az egész. És azon tünődöm, hogy az öregember nem rejtett-e el valamit...
Bickerson látta, hogy Ralph Hallam arca hirtelen elváltozik, - szemében elfojtott izgalom szikrázik.
- Ön valami kellemesre gondol? - kérdezte a figyelő detektiv, és Ralph bólintott.
- Nagyon kellemesre - mondta.
Az egy millió dollárra gondolt.
*
Tegyük föl, hogy igaz. Tegyük föl, hogy Tupperwill tévedett. És tegyük föl, hogy a pénz, amelyet Amery ládikójában látott, csakugyan és jogosan a sötét ember tulajdona volt. És tegyük föl, hogy Tarn a maga furcsa, titkolózó módján hazavitte pénzét és elrejtette. Elsa bizonyára tudott a ládikáról - gondolta Hallam, mikor a bérautó Herbert Mansions felé vitte. A valószinüség az, hogy a pénz vagy Amery birtokában van, vagy a bankban, de megvolt ez a harmadik lehetőség is. Ralph a gondolattól egymagától hol kimelegedett, hol megdidergett.
Elsa a szobájában volt, mikor Ralph megérkezett.
- Ez a hölgy valóban kitünő társaság nekem - mondta Ralph felesége gunyosan. - Fél éjszaka a hálószobájában ül azzal a „halló!”-históriával a fülén. Mi fog történni?
- Semmi, - mondta Ralph - csak az, hogy Tupperwillnél ebédelünk.
Mrs. Hallam sóhajtott.
- Miféle hullaházban lakhatik? - kérdezte. - Ralph fiam, két táncról mondtam le ön miatt, két vérbeli jazzről.
- Menjen, hivja be a lányt - mondta Ralph, akinek türelme mindig fogytán volt, ha egyedül kellett lennie a feleségével.
Elsa megkimélte háziasszonyát a fáradságtól. Mikor Mrs. Hallam kibukkant a társalgóból, már lefelé jött a folyosón, csinosan kiöltözve uj ruhájában, amelyet ez alkalom tiszteletére vett föl, bár ugy gondolkozott, hogy mindenképpen rettenetes dolog lesz benne elmenni hazulról, és ezt meg is mondta.
- Tarnra gondol? - kérdezte Ralph vontatottan. - Nos, hiszen ő nem volt olyan közeli rokona, hogy még mindig gyászt kellene viselnie miatta. Fáradtnak látszik - tette hozzá részvéttel. - Talán rossz napja volt az emberevőnél?
Elsa a fejét rázta.
Mrs. Hallam magukra hagyta őket egy pillanatra, és Ralph nem akarta elszalasztani az alkalmat.
- Azon gondolkozom, Elsa, nem emlékszik-e nagybátyjának egy ládikájára, amelyben több egymásra illő rekesz volt?
Elsa meglepődve nézett rá.
- Igen, emlékszem rá nagyon jól, mert ez a különös butordarab itt van ebben a házban - mondta.
Ralphnak nagyot dobbant a szive, és minden akaraterejét meg kellett feszitenie, hogy elrejtse roppant izgalmát.
- Néhány ruhámat csomagoltam bele - tette hozzá a lány, és Ralph reménye oszladozni kezdett.
- Üres volt? - kérdezte hanyagul.
- Igen, üres volt - mondta Elsa tétovázva. - Legalább is a felső rekeszek üresek voltak. Egyet vagy kettőt nem tudtam kihuzni: ma este, mikor kicsomagoltam, ugy vettem észre, hogy csavarral vannak oda erősitve a láda oldalához, és hogy valaminek kell lennie alattuk, mert a láda akkor is rendkivül nehéz, ha az ember semmit sem tesz bele. Miért kérdi?
- Semmi különösebb okból, - felelte Ralph közömbösen - csak azért, mert az öreg jószág megtetszett nekem és nagybátyja egyszer azt mondta, hogy, ha szükségem van rá, nekem adja.
- Én is odaadhatom, - mosolygott Elsa - csak szerezzen helyette másikat.
Abban a pillanatban Ralph szivesen elengedte volna a társas-ebédet, és elvitte volna magával a ládát a Half Moon Streetre, de nem volt ajánlatos ekkora mohóságot mutatnia, és Mrs. Hallam visszatértével el is ejtette ezt a témát. Kevéssel azután, mikor elhagyták a házat, talált időt egy figyelmeztetésre.
- Ne próbálja kiszabaditani a belső rekeszeket - mondta, elég halkan ahhoz, hogy a felesége meg ne hallja. - Az a gyanum, hogy van benne valami, aminek őszintén szólva nem volna szabad benne lenni.
- Mérget gondol? - kérdezte Elsa hirtelen.
Ralph bólintott.
Mrs. Hallam türelmetlenkedve szólt be a folyosóról.
- Jönnek?
A lány sietett utolérni.
- Ezt az estét annyira elkótyavetyéljük, - siránkozott Mrs. Hallam a gépkocsiban - hogy én rögtön el is akarom felejteni!
Mr. Tupperwill számára, aki ellenőrizte kis lakomájának utolsó előkészületeit, az est rendkivül jelentősnek igérkezett. A társalgóból az ebédlőbe, csellengett, és vissza. Fölment a saját lakosztályába, és ünnepélyesen ellenőrizte a női holmikat, amelyeket szakavatott házvezetőnője szerzett be, ajak-pirositótól kezdve arckrémig. És, bár érezte, hogy ezeknek a szerzeményeknek egy része csak hirtelen kisegitésre való, megvolt az az elégtétele, hogy minden megtörtént vendégeinek szórakoztatására és fölékesitésére.
A takaros szobalány bevezette a két hölgyet a szobába, és Mrs. Hallam megelégedett tekintettel szemlélte meg az előkészületeket.
- Van itt egy millió font értékü butor, - mondta irigykedve a ritka empire-butorok láttára.
Keze az ezüstkárpitos falat tapogatta, mintha a minőségét vizsgálná, és egy sulyosan aranyozott képkeretnek a szélénél állt meg. A keret - ugy látta - kissé alacsonyan volt. Nyomban észrevette a dolog nyitját, - félretolta a képet, és kis acélkorongot vett észre a falban. Ez volt talán a biztonsági szekrény, amelyről Mr. Tupperwill félrevezetés okából szólt? Kiirthatatlan tolvajlási ösztönei fölgerjedtek. Mi is volt a jelszó? Valami, ami ugy hangzott, mint a „békesség”, de nem az volt, hanem az, ami iramot jelent...*
Mrs. Hallam egyik tükörben meglátta Elsát, aki levetette a köpenyét, és éppen hátra akart fordulni. Lou hirtelen mozdulattal helyreigazitotta a képet, és hátrament az öltöző-asztalhoz. Az arca pirosabb lett, a szive gyorsabban vert.
- Nézze ezt a nagy fényüzést - mondta gyorsan, rámutatva az asztalon levő holmikra. - A szegény öreg cápa!
Elsa csöndesen elnevette magát.
- Szegény Mr. Tupperwill! Nem szokott hozzá női vendégekhez.
- Minden esetre jó jel - mondta Lou, aztán hozzátette: - Azon gondolkozom, ő is olyan különc milliomos-e, aki ajándékot mellékel az ebédhez?
Iram, - ez volt a jelszó, Mrs. Hallam most már bizonyos volt benne. Alig tudott tágitani a büvös helytől, de a szobalány az ajtóban várakozott, és Mrs. Hallam kénytelen volt más alkalmat lesni. Az ilyen ember, mint Mr. Tupperwill, mindenféle értékes tárgyat össze szokott halmozni: affélének látszott. És egyetlen kis tárgy hiánya nem fog föltünni. Sokkal erősebben föltámadt Mrs. Hallamban a könnyü „találás” szenvedélye, hogysem ellene tudott volna állni. Lement a lépcsőn, hogy találkozzék Mr. Tupperwillel, és szivében elhatározta, hogy erről az unalmas estéről legalább valami emléket magával fog vinni.
És az est csakugyan unalmasnak is bizonyult, mert a bankár nem volt éppen beszédes kedvében, és annyiszor visszatért az üzleti életre és annak gondjaira, hogy Elsa alig tudta elfojtani ásithatnékját.
- Nagyon nehéz délutánom volt, - mondta Mr. Tupperwill a fekete-kávénál - rendkivül fárasztó délutánom. Nem is emlékszem egyhamar ilyen kellemetlen délutánra. Az ügyfeleim igen fölbosszantottak.
- Én azt hittem, az ön ügyfelei mindig példásak voltak ebben a tekintetben - mondta Ralph.
Ő is szótlan volt az étkezés alatt, mert agyát teljesen elfoglalták Elsa ládájának lehetőségei. Alig szólalt meg egyszer-kétszer.
- Igen, rend szerint azok, - hagyta helyben Mr. Tupperwill - de ez az egy ügyfelem, aki különösen az eszemben van, na-gyon kel-lemet-len volt.
Ő maga is örült, mikor egy hosszadalmas bridgejátszma után, amelyben Lou szemérmetlenül csalt, a hölgyek fölálltak, hogy fölmennek a köpenyükért.
- Attól tartok, rendkivül unalmas voltam.
Ralph mormogott valamit, mikor kiment, hogy átvegye a felsőkabátját és kalapját a mélabus háznagytól.
- Pedig ugy számitottam, hogy ez az összejövetel nagyon kedves lesz - mondta Mr. Tupperwill szégyenkezve. - De megszokott elevenségem... teljesen elpárolgott... teljesen...
- Bizonyos vagyok affelől, hogy a hölgyek jól szórakoztak - enyhitette Ralph.
- Remélem, hogy igen - felelte a házigazda kételkedve. - Őszintén remélem.
Elsa fölvette a köpenyét és ki akart menni a hálószobából, mikor Mrs. Hallam megállt.
- Menjen csak le, kedvesem. Csak egy pillanat!
Lehajolt a cipője fölé.
- Ez a lehetetlen cipőfüző kibomlott!
- Segithetek?
- Nem, ne várjon - mondta a hölgy türelmetlenül. Keze reszketett az izgalomtól.
Alig csukódott be az ajtó Elsa Marlowe mögött, Mrs. Trene Hallam végigment a szobán, félretolta a képet, és remegő ujjal elforditotta a korongot, feszülten figyelve minden zörejre a folyosó felől. Neki magának is volt otthon egy kis kombinációs biztonsági szekrénye, ismerte a müködését, és a következő pillanatban a szekrény ajtaja fölpattant.
Látott egy csomó boritékot, két-három lapos tokot, de az egyetlen értékes tárgy, amelyet megpillantott, egy arany cigarettatartóhoz hasonló holmi volt. Hosszabb kutatásra nem tellett az idejéből, belesüllyesztette a cigarettatartót kézitarsolyába, becsukta a szekrénykét, visszaforditotta a korongot, és, helyrebillentve a képet, lement a lépcsőn, mielőtt még Elsa odaért volna.
Látta, hogy Ralph komoly, fürkésző, gyanakvó tekintettel néz rá. Hallam nagyon is jól ismerte a feleségét. De az asszony merészen szembenézett vele, és javában udvariaskodott házigazdájával, mielőtt még Ralph el tudta volna dönteni magában, hogy mit is jelentsen az asszony kipirult arca?
Tupperwill kikisérte Elsát a gépkocsihoz. Ralph és a felesége utánuk mentek.
- Csak nem követte el azt a bolondságot? - kérdezte Ralph elfojtott hangon.
- Mire gondol? - kérdezte az asszony meglepetve.
- Nem találta meg Tupperwill valamelyik kivülmaradt ékszerét? Hitemre! ha valaha is megpróbálja a barátaimmal - -
- Megbolondult - mondta Mrs. Hallam dühösen. - Csak nem gondolja, hogy elkövetnék ilyen...
Abban a pillanatban halló-távolságra értek a másik kettőhöz, és elbucsuztak Mr. Tupperwilltől.
- Egyenesen haza mennek? - kérdezte Ralph, mikor a gépkocsi elindult.
- Hova máshova? - kérdezte vissza a felesége. - Van talán valami terve?
- Menjünk el a Mispah-klubba. Vacsorára, meg egy kis táncra. Hadd menjen el a szánkból ennek a gyászos estének az ize.
Ránézett Elsára, és a lány tétovázott.
- Nem kell lemennünk a parkettre - mondta, látván a lány kedvetlenségét. - Megvacsorálhatunk a balkonon, és onnan figyeljük a közönséget - tette hozzá.
Elsa vonakodva ugyan, de beleegyezett.
A Mispah a legkevésbbé hirdetett, de legdivatosabb londoni táncklub. A parkett tele volt táncosokkal, amikor ők hárman utat igyekeztek törni a népes balkonon ahhoz az asztalhoz, amelyet Ralph előzően lefoglalt. A lány, akinek az éjszakai klubélet ujdonság volt, elbüvölve nézte a csillogó sokaságot, amely a zenekar pattogó ütemére mozgott-hullámzott.
- Ezt nevezné aztán Jessie Dame életnek - mondta mosolyogva. - Szegény Jessie! Egyetlen vágya az, hogy elvegyülhessen egy lázas tömegbe, amely csupa estélyi ruhába öltözött, sötét emberből áll, és bizalmas lábon lehessen az előkelőségekkel.
- Aljas ambició - mondta Ralph derüsen. - Nem sok előkelőség van itt, bár egyet-kettőt látok. Az ott Letty Milenko, a Gaiety-szinházból. Az a magas férfi Lord Sterrer. Annak a madárijesztőnek a nevét, akivel táncol, nem tudom, de már láttam őt itt azelőtt is.
Elsa némává dermedten bámult Lord Sterrer táncosnőjére. Középtermetünél valamivel magasabb volt, kinosan vékony, a ruha csak ugy lógott rajta. Füle, nyaka, haja tele csillogó gyémánttal, - vastag keze, amely a lord fekete ruháján pihent, sziporkázott az ékszerektől. Mikor arccal Elsa felé fordult, a lány látta, hogy a szeme félig le van csukva, és hogy a gyönyör elragadtatásában éldeleg.
A regényes Miss Dame volt!

XXXV. FEJEZET.
Amery őrnagy meglepődik.
Jessie Dame! Nem volt kétség felőle, tévedésről szó sem lehetett. Jessie Dame, gyémántokkal tündöklően, méreg-drágán öltözve, London legválasztékosabb parkettjén táncol!
Elsa először bizonyosra vette, hogy tévedett. És aztán... nem, mégis Jessie! Mikor a tánc véget ért, a lány fölpillantott, és Elsa hátrahuzódott, hogy meg ne lássa.
- Talán valami ismerőse? - kérdezte Ralph, aki látta a különös látvány hatását Elsa arcán.
- Igen, ismerem - mondta Elsa röviden. - Ön is?
Ralph a fejét rázta.
- Láttam itt egyszer-kétszer. Rend szerint egy középkoru férfival jön... az az ott.
Egy sarok felé intett, ahová Jessie a partnere kiséretében igyekezett. A férfi, akire Ralph rámutatott, zömök, és kopasz volt, és meglehetősen torz arcán gyanus módon sárga huszárbajusz lengett.
Jessie! A fölfedezés meghökkentette Elsát. Soha nem képzelte, hogy ez a sutácska lány, a maga bolondos csacsogásaival filmhősökről és filmdivákról, ilyen minősitetten kettős életet élhet. Elsa mindig ugy gondolt rá, mint ha nem is szegény, de minden esetre szerény körülmények között élő teremtésre, - és ime, itt van, egész kis vagyont visel ékszerekben, és láthatóan bizalmas lábon olyanokkal, akikről Elsa nem is képzelte volna, hogy Jessie ismeri őket.
Kezdte azonban azt mondani önmagában, hogy ez nyárspolgárias fölfogás tőle. Nincs semmi ok a világon, amellyel megmagyarázhatná, hogy miért ne táncoljon Jessie Dame a Mispah-klubban, még kevésbbé azt, hogy a bőkezü atya, akiről Jessie olyan gyakran beszél, miért ne halmozná el ékszerekkel? Ugyanakkor azonban különös kedvetlenséget érzett, és nem tudta elforditani tekintetét a lányról, akinek sután heveskedő mozdulatait jól láthatta onnan, ahol ült.
Ralph észrevette, hogy valami szokatlan dolog történhetett, de egy pillanatra sem tudta összefüggésbe hozni a lány elváltozott arckifejezését azzal a hustalan-vértelen személlyel ott lenn a parketten. Fölkérte táncra, és mikor Elsa elháritotta, Mrs. Hallam gyorsan belekapaszkodott.
- Hajnalig akarok táncolni, minden áron - mondta Mrs. Hallam, és elvonszolta, egyedül hagyva a lányt, annak nem nagy sajnálatára, mert az est fáradalmai már kezdtek jelentkezni rajta.
Elsa ugy igazitotta a székét, hogy őt magát nem lehetett látni, de ő jól láthatta Jessiet. A zenekar rázenditett, a parkett megint a szinek és mozdulatok kaleidoszkopikus forgataga lett, de Miss Dame, aki most erőteljesen legyezte magát, nem vegyült el a sokaságba. Lovagja is elhagyta.
Elsa abbahagyta a parkett szemléletét, és az erkély többi vendégeit kezdte ügyelni. Egyszer csak fölkiáltott meglepetésében. Két oszlop között egy magános, és elgondolkozott vendég ült. Az idegen ránézett Elsára, és mikor a tekintetük találkozott, fölkelt, megkerülte az erkély sarkát, és odament a lányhoz. Szokatlanul udvarias cselekmény volt tőle. De Elsát nem annyira ez lepte meg, mint inkább az a fölfedezés, hogy Amery őrnagy is itt van ezen a vidám helyen.
Először azt gondolta Elsa, hogy az őrnagy el fogja kerülni, de Amery megállt, leült Ralph székébe, és letekintett oda, ahol Jessie Dame hosszutollas legyezője hevesen dolgozott.
- A csirkecsontváz a lakomán - mondta csufondárosan.
Ez a gyilkos guny olyan jellemző volt Ameryre, hogy Elsa elnevette magát.
- Ritkán jövök a Mispah-klubba, - mondta Amery - de ha gyakrabban jöttem volna, és láttam volna ezt a hölgyet azelőtt is, megmenekültem volna egy nagyon kellemetlen délutántól.
Elsa arra gondolt, hogy mások is megmenekültek volna ettől a kényelmetlenül vad délutántól, de nem vette nagyra ezt a megjegyzést, abban a hiszemben, hogy Amery még mindig tréfál.
- Igen vidám és kisasszonyos! - mondta Amery. - Milyen mulatságos! Valahogy soha nem képzeltem el ezt a vézna hölgyet ilyen keretben.
- Miért ne, Amery őrnagy? - kérdezte Elsa, készen arra, hogy védelmébe vegye barátnőjét, és tudatában annak, hogy jómaga pedig álszent kezd lenni, mert hiszen az imént ő is ugyanezt a képtelenségét érezte a látványnak. - Jessie erős munkát végez, és egy kis szórakozásra éppugy szüksége van neki, mint nekem... de nyilván az is mulatságos önnek, hogy engem itt talál?
Amery a fejét rázta.
- Ön a nehézkes Tupperwillel ebédelt, - és Hallamék hozták ide. Egyébként pedig ön illik ide. A kivilágitás annak a hölgynek a fülén igen megragadó.
Valahányszor Jessie elforditotta a fejét, ragyogtak-sziporkáztak az ékszerei.
- És mindez heti három fontból! - dörmögte. - A szegény dolgozó lányok ügyessége, és takarékossága igazán megborzaszt. Az Hallam és a felesége ott, ugy-e?
Amery lenézett oda, ahol Hallam nagy-keservesen igyekezett utat törni a zsufolt parketten.
- Dr. Hallam és a sógornője - felelte Elsa.
- A felesége - javitotta ki Amery. Látva a lány csodálkozását, hozzátette:
- Nem tudta, hogy Hallam nős ember? Hát ő nem mondta el?
Elsa a fejét rázta.
- Nem, nem tudtam - mondta egyszerüen.
A lány agyában egész kavarodás támadt. Miért nem mondta meg neki Ralph az igazat? Mit remélt nyerni ezzel a megtévesztéssel? A sötét ember, mintha csak elolvasta volna a gondolatait, igy folytatta:
- Azt hiszem, ez csak kényelem dolga. Hallam számára pedig csak szellemi könnyebbség. Felesége őnagyságának ugyanis van egynéhány kényelmetlen mániája, - nem vesztette el valamelyik kisebb ékszerét?
Elsa elgondolkozva rázta a fejét.
- Komolyan értette ön a multkor azt, hogy... kleptomániás?
Amery bólintott.
- Ez a tudományos neve. Ami engem illet, én inkább besurranó tolvajnak nevezném, aki a mások vagyonára áhitozik. Nem kell megütköznie: legjobb köreinkben találni efféléket.
De, hogy Ralph nős ember! Elsa ezt nem tudta megérteni. Pedig eszébe jutott, hogy a „sógornőjét” soha nem látta azelőtt. Most már elég világos volt ennek az oka.
Néhány másodpercre kényelmetlenül érezte magát, de aztán beletalálta magát a helyzet humorába és csöndesen elnevette magát.
- Szóval Ralph lakomáján ő volt a csontváz? - kérdezte.
Amery hunyorgatott egy pillanatig, aztán megint ünnepélyes lett.
- Vagy ő az asszonyén. Nem tudnám biztosan eldönteni - mondta. - Az a férfi ott Miss Dame mellett az édesatyja. Azt hiszem, ezt tudja. Én nem tudtam, amig fáradságot nem vettem, hogy kinyomozzam. Nem látta még közelebbről, ugy gondolom. Pedig jó lenne, bár önt az antropológia aligha érdekli. Halványkék szem és széles, kövér, egyenes áll rendszerint epileptikus emberre vall. Rendkivül durva bajusz-sörte - ez Mantegazza szerint rossz jel.
- Mantegazza? - kérdezte Elsa meghökkenve.
- Olasz antropológus, egyike azoknak a keveseknek, akiknek megállapitásait érdemes tanulmányozni. A bajusz sörtéjének a milliméter tizenötezredrészének kellene lennie. Ha ennél durvább, akkor az az ember vagy nagy gonosztevő, vagy nagy tudós.
Elsa elképpedve hallgatta fecsegését. Aztán eszébe jutván az a kényelmetlen pillanat, amikor Amery elmondta neki a magasságát és azt a balesetet, amely a kis ujját érte, kezdte megérteni, hogy Amerynek ez csak kedvenc bogara.
- Ön tanulmányozta ezeket a dolgokat, Amery őrnagy?
Amery bólintott.
- Ugy van, esztendőkkel ezelőtt, mikor az Indiai Szervezetnél voltam, mielőtt áttértem gonosztevői pályámra, amely most a rendőrfőnökség agyát foglalkoztatja, nagyon érdekelt az antropológia.
A lány erősen szemügyre vette. Nem rebbent egyetlen arcizma sem, zavarnak vagy szégyenkezésnek nyoma sem volt rajta, mikor a bünösségét megvallotta. De nem volt a szavában kérkedés sem. Egyszerüen megállapitott egy tényt, még pedig olyat, amelyet nem lehet elvitatni.
A zene elhallgatott, taps hallatszott, Amery pedig várt, tekintetét Ralphra és feleségére szögezve. Csak akkor szólalt meg ujra, mikor a zene ismét felharsant és a Hallam-házaspár folytatta félbeszakitott táncát.
- Ismeri Dame-éket?
- Csak Jessiet ismerem - felelte Elsa. - Az atyával nem találkoztam soha.
- Ugy értem, nem volt soha a házuknál?
A lány nemet intett a fejével.
- Meghivtak teára, de nem mentem el soha.
- Pedig el kell mennie - bólintott Amery. - És pedig, ha én az ön helyében lennék, minél előbb elmennék. Egészen csinos ház a Notting Hill Gate közelében, tágas lakás efféle emberek számára, szép nagy kerttel, amelynek végén autógarázs van.
- Van kocsijuk is? - kérdezte Elsa tágra nyitva szemét.
- Nem tudom. A tény az, hogy nem valami mérhetetlenül érdekelt a dolog, csak megnéztem a házat, - megnéztem minden olyan személynek a házát, akinek az Amery-cégnél valami állása van. Egy lánynak a helyzetét, aki szüleivel vagy a szülőjével él, mert ugy hallottam, Miss Damenek nincs édesanyja, mindig a legnehezebb megitélni. Atyja lehet minden vagy semmi. Mellesleg szólva, önnek van otthon egy fekete ládája, igaz? Tarné volt, - rekeszek vannak benne.
Amery olyan váratlanul csapott át erre a tárgyra, hogy Elsa meglepetésében igennel felelt. Aztán megkérdezte:
- Honnan a csodából tudja? És mi van olyan rejtelmes azon a ládán? - Ön a második, aki ugy beszél róla - -
- Csak a második? - kérdezte Amery hirtelen. - Bizonyos abban, hogy csak ketten kérdezősködtek önnél a láda iránt? Én és még ki?
- Dr. Hallam. Gondolja, hogy abban a ládában van valami?
A lány komolyan nézett Ameryre, és az őrnagy bólintott.
- Gyógyszer? - kérdezte Elsa.
- Igen, az a gyógyszer, amely megmérgezi a világot - mondta Amery csipősen. - Én nem vizsgálnám meg tulságos szigoruan, ha az ön helyében volnék, de semmi körülmények között sem adnám ki kezemből a ládát. Itt jön az ön szeretetreméltó barátja, és arckifejezéséről gyanitom, hogy rám ismert.
- Nem várja meg, hogy találkozzanak?
Amery tétovázott.
- Igen, azt hiszem megvárom - mondta.
Néhány perccel később Ralph végigment a keskeny erkélyen, fürkésző, gyanakvó arccal.
- Ismeri Amery őrnagyot... - mondta Elsa.
Ralph kissé meghajolt.
- És ön bizonyára ismeri Mrs. Hallamot? - kérdezte Ralph.
- Igen, találkoztam már felesége őnagyságával.
A két férfi kihivóan tekintett egymásra, de Ralph hamarosan lesütötte a szemét.
Elsa tehát tudja! Nos, hiszen előbb-utóbb meg kellett tudnia, és jobb, ha most tudta meg, mint más körülmények között.
- Megismertem a hölgyet fülönfüggőiről - mondta Ralph, mikor leült. - Egyike az ön alkalmazottainak.
- Miss Damere gondol? Igen, ő az én kisebb fáklyáim egyike.
- Ön ugyancsak nagy fizetéseket adhat, Amery őrnagy - mondta Ralph szárazon.
- Kétségtelenül! - hangzott a rideg válasz.
Amery kissé meghajolt a lány előtt és tudomásul sem véve Lou Hallamot, visszament helyére a két oszlop közé.
- Mi mondani valója volt? - kérdezte Ralph. Aztán hozzátette:
- Szóval elárulta az én bünös titkomat?
Igyekezett egy mosollyal elintézni az egészet, de Elsa kutató tekintetétől elvörösödött.
- A dolog ugy áll, - mondta sután - Lou meg én soha nem közöltük a nyilvánossággal, de ez valószinüen az én hibám volt. De mi mindig jóbarátok voltunk - -
- Egy bizonyos pontig - vágott közbe Mrs. Hallam. - Nyilván elmondta önnek, hogy házastársak vagyunk, igaz? Ez az ember arra való lenne, hogy a „Megaphone” pletyka-rovatát szerkessze.

XXXVI. FEJEZET.
Fölfordulás a házban.
Amery a harmadik csésze feketéjét itta és cigarettázott, a táncolókat figyelve. Elsa már régen elment, kurta fejbiccentéssel és mosolyogva. Amery látta, hogy végre Miss Dame is eltünik. Egy sor lámpa kialvása arra figyelmeztette, hogy a klub zárni készül. Ekkor lement a márványlépcsőkön a Citron Streetre. Esett az eső, és a szolga, jókora esernyővel, kérdően intett feléje.
- Nem, köszönöm - mondta Amery. - Gyalog megyek.
Átballagott a Leicester Square-en, a Piccadilly Circus éjszakai embernyüzsgésén, és kényelmes lassusággal végigsétált a Regent Streeten. Nem ment még messzire, mikor észrevette, hogy figyelik.
Hátrafordult, és két férfit látott, akik épp olyan kényelmesen, mint ő, mögötte ballagnak.
Mikor befordult a Hannover Square-re, egyik férfi meggyorsitotta lépteit és elment mellette. Amery kissé kitért, hogy szélesebb utat engedjen neki. A Hannover Square komor pusztaság volt, - egyetlen bérautó zörgése volt minden életjel.
Amery füttyentett és a bérautó feléje robogott. Ajtaja nyitva volt, és Amery éppen be akart lépni, mikor a kocsi mögül egy férfi bukkant elő. Arcát nem lehetett látni. Puha kalapja a szemére volt huzva, száját selyemkendő takarta.
- Jó estét, Mr. Stillman! - mondta Amery udvariasan.
Köszöntése ugy hangzott, mintha várta volna, hogy találkozni fog ezzel az emberrel. Alig mondta ki azonban ezt a néhány szót, hirtelen megfordult, beugrott a kocsiba, becsapta maga mögött az ajtót és a következő pillanatban a selyemkendős ember egy pisztoly csövének fekete üregét látta maga előtt.
- Stillman, ha nem csalódom - mondta Amery.
A mozdulat olyan gyors volt, hogy az idegen kijött a sodrából.
- Nem tudom, mit beszél - mondta elfojtott hangon. - Csak azt mondom, hogy lépjen ki, és maradjon kivül.
- Ez nagyon ismerősen hangzik - felelte Amery hidegen. - Mintha én is effélét mondtam volna valakinek, aki önnek cinkosa vagy ellenfele volt, bizonyos Tarnnak. Ön tulságosan sokat beszél!
A mozdulatlan alak ott a kövezeten kissé elmozditotta a karját, de Amery - bármilyen sötét volt is az éjszaka - észrevette a mozdulatot.
- Le a kézzel, barátom, vagy egy-két pillanat mulva ez a kocsi az ön élettelen testét viszi a Middlesex-kórházba, és a legkitünőbb orvos sem önt bele életet. Nem szeretném vezető barátunkat kitenni annak a kellemetlenségnek, hogy foltos legyen a kocsija.
- Figyeljen - mondta az idegen haragosan. - Az élete kedves önnek, azt hiszem. Ha az, akkor lépjen ki a játszmából. Nem tudom, ki az a Stillman, de ön engem nem tehet lóvá... én tudom, hogy ön kicsoda! Asztalának fiókjában egész csomó levél van, ami nagyon érdekes olvasmány...
Dörrenés hallatszott.
Amery az ablakhoz hajolva ült, egy lövés villanását látta, és még éppen jókor hőkölt vissza. Érezte a golyó szelét, amint elsurrant az orra fölött. Mielőtt még észbekaphatott volna, a megrémült vezető elinditotta a gépet, és teljes sebességgel rohant végig a tér bokrai körül. Amery hátratekintett, és egy férfit látott átszaladni az uton... Nagyon helyeselte a vezető sietségét.
- A legközelebbi rendőrállomásra megyek - vacogta a vezető, mikor Amery kihajolt az ablakon, hogy utasitást adjon neki. - Nem törődöm vele, mit mond, én a legközelebbi rendőrállomásra viszem! Nem türhetem, hogy ilyen dolgok történjenek a kocsimban!
Ekkor egy kéz nyult ki a kocsiból, és a kézben egy összegyürt bankó volt. A taksaméter fényénél a vezető meglátta a bankjegyen a bűvös szót: „Tiz”, és egyszerre megváltoztatta fölfogását.
A sötét ember megadta az utasitást és ujra hátradőlt a kocsiban. Ez aztán közel fütyült el mellette! Többé nem szabad ilyesmit kockáztatnia.
A háza folyosóján rend szerint egy lámpa égett, és a világosságot meg lehetett látni a kapun át. De most teljes sötétség volt, mikor a kulcsot beletette a zárba, és kizárta a kapuajtót. Semmi nesz nem ütötte meg a fülét, csak egy villanyóra kattogása a lépcsőházból. Tapogatózott a falon, megtalálta a kapcsolót, és kivilágitotta a lépcsőházat.
Az első dolog, amin megütközött, az volt, hogy a dolgozószobájába nyiló ajtót nyitva találta. Egyet lépett a dolgozó felé, mikor lépteket hallott maga mögött. Hirtelen megfordult, és Feng Ho arca vigyorgott elébe. A kinai tetőtől talpig csillogó viaszosvászonba volt öltözve.
- Az elemek haragja... - kezdte, aztán meglátta Amery arcát, és hirtelen megkérdezte, kantoni dialektusban:
- Mi baj történt?
- Nem tudom, - felelte Amery ugyanazon a nyelven - de azt hiszem, hogy valaki itt járt az én távollétemben.
A kinai elrohant mellette, be a nyitott dolgozóba, és kigyujtotta a villanyt. Amery meglepett, torokhangu kiáltást hallott, bement a szobába, és fölfödözte a kiáltás okát.
A szobában kétségbeejtő fölfordulás volt. Asztali fiókjainak fele a padlón hevert, fal-szekrényei kitárva, butorai elmozditva, kis fenyőfa-szekrényének tartalma pedig ott hevert a szőnyegen.
- Hol van Cseng? Keresd meg - szólt Amery gyorsan.
A kinai kiszaladt a szobából. Egy pillanat mulva Amery a nevét hallotta kiáltani. A hang után indult, és látta, hogy Feng Ho ott térdel egy fekvő alak mellett, aki annyira össze-vissza volt kötözve-csomózva, hogy semmi emberi formája nem maradt. Eszméletlen volt, mikor a kötelékeit szétbontották, és kezéről leszedték az acélbéklyókat.
- Itt nem volt semmi dulakodás - mondta Amery, körülvizsgálva a kis éléskamrát, ahol a megkötözött embert megtalálták.
Feng Ho kiment a rejtelmes hátsó-udvarba, és egy tál vizzel tért vissza.
- A konyhán át jöttek be - mondta. - Nyitva van az ablaka.
Amery európai cselédsége nem a házban töltötte az éjszakát. A legutolsó közülük rend szerint féltizenegykor ment el, ez után az időpont után kellett a betörőnek a házba jutnia.
- Elvitték az irataimat - mondta Amery, miután gondosan átvizsgálta a padlón szétszórva talált papirokat.
Rámutatott egy vas-szekrényre: a zárját eltávolitották, és a szekrény körül faforgácsok voltak.
Különös volt, hogy egyiküknek sem jutott eszébe a rendőrséghez fordulni. Ez a gondolat mintha eszükbe sem ötlött volna, és mikor Feng Ho visszatért ápolni a félig eszméletlen kinait és Amery fölvette a telefonkagylót: az őrnagy nem rendőrségi számot hivott föl.
- Félórával ezelőtt történhetett - mondta a sötét ember elgondolkozva, mikor telefon-beszélgetését befejezte, és Feng Ho visszatért. - Gyors munka volt!
Ujra fölemelte a telefonkagylót, ezuttal más számot hivott föl, és nyomban Ralph Hallam hangja felelt.
- Dr. Hallam?
- Igen - hangzott a felelet. A hangot nem lehetett félreismerni.
- Szóval ön otthon van - mondta Amery mosolyogva, és még mielőtt feleletet kapott volna, letette a kagylót.
- Gyors munka volt - dörmögte. - Segits összeszedni ezt a holmit. Hol hagytad Csenget?
- Az ágyába fektettem. Kissé meg van viselve, de nem sérült meg - mondta Feng Ho azzal az érzéketlenséggel, amelyen annyira megütköznek a nyugatiak - Talán megél.
- Én is azt hiszem.
Cseng nemcsak hogy megélt, hanem egy óra mulva igen bőbeszédü fiatal ember volt, aki az általa ismert összes démonokat felszólitotta ellenségeinek elpusztitására.
- Aludtam, tao, - mondta őszintén - és nem vettem észre semmit, csak akkor, mikor már a fejem egy zsákban volt, a kezem pedig megbéklyózva.
- Ha akkor ébren lettél volna, azt hiszem: most mélyen aludnál, Cseng - mondta Amery rejtelmesen.
Az éjszaka hátralevő részét azzal töltötte, hogy megmaradt iratait rendezte. De bizonyitékainak javarésze eltünt. Tudta ő ezt, mielőtt megállapitotta volna. Tudta attól a pillanattól fogva, hogy Stillman megszólalt. Holnap mindenesetre korán ott kell lennie irodájában. Ott éppolyan fontos holmik vannak, mint az irattára, és azoknak nem szabad eltünniük.

XXXVII. FEJEZET.
A négy barna csomag.
Elsa Marlowe hajnaltájban fölébredt. Mélységes levertség vett erőt rajta. Fölkelt, fölcsavarta a villanyt, leült az ágya szélére, és kutatni kezdte levertségének okát. Talán az a fölfedezés volt, hogy Ralph Hallam nős ember? Ezt a gondolatot hamarosan elutasitotta, mint amelyet képtelenség volna számbavenni. Talán Jessie Dame? Minden esetre meghökkentette az, hogy Jessiet a Mispah-klubban találta, ékszerekkel elboritva és drága öltözékben, - de Amerynek igaza volt, mikor azt mondta, hogy a dolgozó lányok közt nehéz eligazodni. Származhatnak olyan házból, amelynek lakói éheznek, és talán senki sem sejti a csinos ruhájuk és barátságos arcuk mögött rejtőző tragédiákat, - és lehetnek hozzátartozói jómódu embereknek, akiknek társadalmi állása sokkal magasabb, mint a fönöküké. Elsa előtt Jessie gyakran emlegette az édesapját. Lehet, hogy Jessie föltünő fényüzése felsőbbségének tudatán alapult.
Nem, nem Jessie miatt volt ő álmatlan. Azt minden esetre elhatározta, hogy aznap végre megteszi régóta érdekes látogatását Jessie atyjának házában, mert kiváncsi volt a lány életére.
Kétségtelen volt, hogy sem Jessie, sem Ralph miatt nem nyugtalankodik. Hát akkor ki okozza a levertségét? Valami ködös módon érezte, hogy Amery. Amery különös volta, magánossága, és az a sötét árnyék, amelyet a maga gyanuja vetett arra az emberre. Elsa tudta, hogy Amery valami olyan ügybe bonyolódott bele, amely veszedelmes is, izléstelen is. Leütött egy középkoru bankárt, akinek nem volt egyéb büne, mint az, hogy tulságosan sokat beszélt. Hidegvérü, lelketlen, kőszivü... és nagyon elhagyatott ember.
Majdnem elállt a lélekzete, ugy megrémült önmagától. Hallott valamikor egy férfiról, aki azzal a jelszóval hóditotta meg a nők szerelmét, hogy „keményen kell bánni velük és megtáncoltatni őket.” Csak nem ez történik ővele is?
Most már egészen elment a kedve az alvástól. Boldogtalanságának érzetét elsodorta ezen a fölfedezésen való riadalma. Ránézett az órára, és látta, hogy hajnali négy óra van. Tekintete az óráról a megviselt ládára esett, amely annyira fölkeltette Ralphnak és a sötét embernek az érdeklődését. Fölnyitotta a ládát, kiszedte a három födelet, és ujra megpróbálta elmozditani a negyediket, de nem boldogult vele. Fölemelte a láda egyik végét, és érezte, hogy nehéz. Valami tehát van benne, - de hát mi?
Öt óra volt, mikor visszabujt az ágyába, de nem tudott aludni. Föl volt öltözve és megfőzte reggelijét, mielőtt Mrs. Hallam szobalánya kopogtatott nála. Még akkor sem érzett semmi álmosságot. Az esős, szeles éjszakára derüs tavaszi reggel következett, amely föltámasztott a szivében valami majdnem boldog érzést.
- Korán kelt, miss - mondta a szobalány, hangjában azzal a nehezteléssel, amelyet a cselédek szoktak érezni a koránkelők iránt.
- Korán kell bemennem az irodába - mondta Elsa, aki érezte, hogy valamivel mentegetőznie kell, és nem akarta, hogy álmatlanságát elmondják Mrs. Hallamnak.
Elsára vallott, hogy, a pillanat sugallatához tartván magát ez után a hirtelen kieszelt mentség után, nyolc órakor már a Wood Streeten járt, azon tünődve, vajjon nyitva lesz-e már az iroda?
Nemcsak hogy nyitva volt, de kétségtelenül más koránkelők már meg is előzték. Két férfit látott beszélgetni a kapuban, és az egyikben Bickersonra ismert. Nem lehetett félreismerni csinos alakját. Háttal volt Elsának, mikor a lány odaért. Lassu léptekkel járt az utcán, komoly beszélgetésbe merülve társával. Mielőtt Bickerson megfordult volna, Elsa már a lépcsőházban volt.
A takaritó szolgák már mind elmentek és nyilvánvalóan ő volt a személyzetből az első az épületben. Szerencsére elég munkája akadt, és bement Amery fütetlen irodájába, összeszedni azt a cim-gyüjteményt, amelynek rendezését megigérte.
Asztalára tette a kis dobozt, és ügyes ujjai sebesen jártak erre-arra, sorrendbe rakva a cimeket, mert Amery - amilyen korrekt volt egyéb tekintetben - a leghanyagabb ember volt, aki után nem egyszer a padlóról kellett fölszedni az elejtett és ott felejtett cimeket.
Az ajtó félig nyitva volt. Elsa lépteket hallott a lépcsőház felől, és elgondolkozott, hogy ki lehet az a másik a hivatalban, aki ilyen korán jön. Aztán meghallotta Bickerson hangját, amint a két férfi bejött az irodájába. Fölemelte a fejét és hallgatózott.
- Itt lesz kilenc órakor. Jobb szeretném, ha a házkutatás a jelenlétében történnék meg - mondta az idegen, aki Bickersonnal volt. Abból a tiszteletteljes hangból, amellyel Bickerson felelt neki, nyilvánvaló volt, hogy az idegen Bickersonnak a fölöttese.
- Amint önnek tetszik, uram. A meghatalmazást nem érvényesitettem előbb, de az az információ, amelyet ma korán reggel kaptam, kétségtelenné teszi, hogy az anyag itt van az épületben. A tüzhely mellett van egy fali-szekrény, amelyet legutóbb megjegyeztem magamnak.
Elsa lélekzetfojtva figyelt. Körülnézett, meglátta a magas keskeny fali-szekrényt és eszébe jutott, hogy ezt, az ő tudtával, Amery őrnagy nem szokta használni. Mi lehet az az „anyag”? Vajjon lemenjen-e Amery őrnagy elé és figyelmeztesse őt?
Valaki odaát a szoba felé indult.
- Megmutatom - mondta Bickerson.
Elsa körülnézett, és szempillantás alatt behuzódott annak a kis benyilónak a bejáratába, amelyet Amery mosdónak és öltözőnek használt. Éppen jókor lépett be.
- Itt van, - mondta Bickerson - a kandalló jobb oldalán. A legtöbb régimódi hivatalnak ezen a helyen van a fali-szekrénye. Nem tudom, miért ne nyithatnánk be, uram.
- Várjunk addig, amig megjön - mondta a másik nyersen, aztán mindakettőjük hangja elenyészett.
Elsa visszament Amery szobájába. A két férfi behuzta maga után az ajtót, mikor kiment. A kulcs a zárban volt. Elsa, meg sem fontolva a következményeket, megforditotta a kulcsot, aztán visszaosont a benyilóhoz. A fali-szekrény zárva volt, és Elsa hasztalan próbálta kinyitni. Kétségbeesésében levette a kandalló párkányáról a kotróvasat, és olyan erővel, amely őt magát is meglepte, betörte az ajtótáblát. Az ütés nyilván kihallatszott a két férfihez, mert mindketten visszajöttek, és egyikük megpróbálta benyitni az ajtót.
- Ki van ott? - kérdezte.
Elsa nem felelt. A kotróvas még egyszer meglendült, és az ajtótábla ezuttal annyira betört, hogy Elsa beláthatott.
Egy állványon négy kis barna papircsomag feküdt, mindegyik nyolc négyzet-centiméternyi, mindegyik lepecsételt zsinórral átkötve. Elsa remegő kézzel benyult a nyiláson és kiemelte a legközelebb fekvő csomagot. Német és angol fölirata volt, de Elsa német tudomány nélkül is kiokoskodta, hogy a skatulyában kokain van.
Mit tegyen most? A kandalló üres volt. Aztán eszébe jutott a mosdómedence.
Valaki dörömbölt az ajtón.
Elsa összeszoritotta a fogát, és mindenről megfeledkezett. Csak Amery veszedelmén járt az esze. Letépte a papirboritékot, aztán a medencébe szórta a csillogó fehér port. Kinyitotta mind a két csapot, kiüritette a többi három csomagot is, aztán meg sem várva a halálos méreg pusztulását, visszament Amery szobájába. Gyujtót gyujtott és hamuvá égette a papirdarabokat. Mire visszatért a mosdómedencéhez, a kokainnak minden nyoma eltünt, és akkor, csak akkor, nyugodtan odament az ajtóhoz, megforditotta a kulcsot és kinyitotta az ajtót. Bickerson haragtól lángoló arccal fogadta. Mögötte egy magasabb, fehérhaju férfi állt.
- Mit tett? - kérdezte Bickerson durván. - Miért nem nyitotta ki az ajtót, mikor kiáltottam?
- Mert nem ismerem el azt a jogát, hogy nekem utasitásokat adjon - felelte Elsa.
Bickerson odapillantott a fali-szekrény felé.
- Látom! Ön tehát Ameryvel játszik össze, ifju hölgy, nemde? Jó ezt tudni. Remélem, tudja, hogy szigoru büntetés fogja sujtani?
- Milyen bünömért? - kérdezte Elsa olyan nyugalommal, amilyet még nem is érzett aznap. - Azért, mert megvédtem a főnököm érdekeit?
- Mit talált odabenn?
- Semmit.
Bickerson meglátta a papirhamut a kandallóban.
- Semmit? Ejha! - mondta a foga közt.
Meghallotta a vizcsapok neszét, benézett a kis öltözőbe, és megértett mindent.
- Mit talált? - kérdezte ujra. - Jőjjön, Miss Marlowe. Remélem, nem kivánja folytatni a törvényszegést. Mi volt abban a benyilóban?
- Semmi - felelte Elsa konokul.
A lány arca viasz-sápadt volt. Térde minden pillanatban mintha összeroggyant volna. De azért keményen állta a sarat a detektiv-felügyelővel szemben, ámbár remegett az álla és pillogott a szeme.
- Ön nem tudta, hogy odabenn volt a szobában, amig ön beszélt - mondta a másik, idősebb férfi csöndes vihogással. - Ifju hölgy, kegyed egy igen ügyes detektivnek olyan leckét adott, amelyet, remélem, nem fog elfeledni!
Bickerson most már alaposan átkutatta az irodát. A szekrény üres volt. Bickerson kipróbálta Amery asztalának fiókjait, - valamennyi kinyilott, kivéve egyet. Mikor Bickerson elővett egy csomó kulcsot a zsebéből és letérdelt, hogy ezt az egy fiókot is kinyissa, a kutatásban legjobban érdekelt férfiu besétált a szobába.
- Keres valamit? - kérdezte Amery udvariasan.
- Meghatalmazásom van átkutatni az irodáját - mondta Bickerson, dühtől remegve.
- Kétségbevonom - mondta Amery hidegen. - Mióta szabad a Scotland Yard embereinek átkutatniuk egy City-beli irodát? Nekem az a tudomásom, hogy a londoni Citynek nevezett területen igen jelentős rendőri erők müködnek, és ha nem tévedek, ezek a dzsentlmenek rendkivül féltékenyek arra, hogy tekintélyüket senki el ne bitorolja. Szabad látnom a meghatalmazását?
Átvette Bickerson kezéből az iratot és elolvasta.
- Ez csak arra hatalmazza föl, hogy a Brook Streeten levő házamat átkutassa, nem pedig arra, hogy ezt az irodát, - mondta - és nagyon meglep, hogy Wille főfelügyelő asszisztált ehhez a szabálytalansághoz.
A megtermettebb férfi meghökkent.
- Én ugy hallottam, hogy a City-biztos szükséges engedélyét megszerezte - mondta csipősen. - Ön legalább igy mondotta, Bickerson.
- A City-detektiv odalenn vár a lépcsőházban - morogta a másik. - Ha Amery őrnagy annyira ragaszkodik a formákhoz, legjobb lesz fölhivni.
Mikor a harmadik detektiv is odaérkezett, Elsa arra a férfira ismert benne, akit Bickersonnal látott tanácskozni az utcán. Fölmutatta meghatalmazását, és kissé boszusnak látszott, hogy a kutatás már megkezdődött. Mert bár tökéletes barátság van a City és a Scotland Yard rendőrsége között, a City rendőrei, - mint Amery nagyon helyesen mondta - féltékenyek minden Scotland Yard-emberre, aki a Temple Bartól keletre vagy az Aldgate Pumptól nyugatra müködik.
- Nincs itt semmi, amit találhatnánk - mondta Bickerson, miután Amery kinyitotta a bezárt fiókot, és a City-ember átkutatta. - De itt volt!
A szekrényre mutatott, a melynek betört ajtajára Amery tekintete legelőször esett, mikor a szobába belépett.
- Volt itt valami, amit ez a lány kivett, és megsemmisitett. Azt hiszem, nagyon meg fogja bánni ezt, Miss Marlowe.
- Majd ha megbánja, - szólt Amery hidegen - megtelefonálom önnek.
Nem szólt többet mindaddig, amig a három ember el nem távozott az épületből. Mikor elmentek, Amery megfordult, és friss érdeklődéssel szemlélte a lányt. A lányról a benyilóra tekintett.
- Ön tette ezt, csakugyan?
Elsa bólintott.
- Mit talált?
- Ó, Amery őrnagy, miért kérdezi? - tört ki a lányból. - Hiszen tudja, mit találtam! Négy csomagot abból a rettenetes anyagból!
- Ópiumból?
- Nem tudom, mi volt, azt hiszem: kokain. Fehér volt és csillogó.
Amery bólintott.
- Akkor kokain volt. Négy csomaggal?
Amery csöndesen füttyentett.
- És ön szétáztatta, igaz?
- Igen - mondta Elsa kurtán, és vissza akart térni munkájához.
- Ezt nagyon jól tette! - Amery szinte gépiesen mondta ezt. - Nagyon jól tette! Négy csomag kokain. Talán német szállitmány, nem?
- Ó igen, német! - felelte Elsa türelmetlenül. - Ön tudja...
Amery a fejét rázta.
- Nem tudom - mondta. - Soha nem lepődtem meg ugy, mint mikor azt hallottam, hogy méreg van elrejtve az irodában.
Odament az asztalához, egyik végét meglökte, és Elsa nagy csodálkozására az asztal teteje félretolódott. Elsa kis üreget látott, amelyben vékony papircsomagok feküdtek. Amery ezeket kivette, a belső zsebébe tette, az asztal tetejét visszatolta a helyére és elmosolyodott.
- Mr. Bickerson nem szólta el magát, hogy hogyan jutott tudomására annak, hogy a kokain az irodámban van?
- Nem. Azt mondta csak, hogy ma reggel tudta meg.
- Látom - mondta a másik szeliden. - Most csak azon gondolkodom, hogyan csempészte ide a barátunk?
- A barátunk? Melyik barátunk?
- Egy Stillman nevü dzsentlmen, - mondta Amery hanyagul - aki a hivatali idő előtt jött ide, és elhelyezte a mérget az irodámban.
- De de... - dadogta Elsa - hát ön nem méregcsempész?
Amery mosolygott.
- Soha életemben nem vásároltam halálosabb holmit a rágó-gumminál - mondta.

XXXVIII. FEJEZET.
A kijavitott levél.
Elsa csak hüledezett csodálkozásában.
- De hiszen ön Soyoka! Tudom... ön is beismerte, hogy az!
Amery arca kifejezéstelen volt.
- Akárhogy van is, - mondta - soha semmiféle mérget nem vásároltam vagy árusitottam, kivéve talán azt az érdekes szórakoztató holmit, amelyet az imént emlitettem.
Elsa nagyot sóhajtott.
- Nem tudom megérteni.
- Ne is vesződjön vele - mondta Amery.
Odament a betört falszekrényhez.
- Kotróvas? - kérdezte. - Csakugyan, az. Nos, mondja el, hogyan is történt?
Elsa néhány szóval elmondta, hogyan jött be korán reggel, hogyan látta meg az utcán várakozó detektiveket, és hallgatta ki Bickerson és a főfelügyelő beszélgetését, és hogyan történt a többi.
- Milyen csodálatos! - mondta, és sajátságos tekintettel nézett Elsára. - Pompás lány!
Elsa elvörösödött, és szinte sirhatnékja támadt, mert a visszahatás jelentkezett, és szeretett volna elmenni, otthon leülni és lelkileg összeszedni magát. Amery észrevehette ezt, mert régi modora visszatért.
- Kérje meg Feng Hot, hogy jőjjön át hozzám. Igen?
Elsa kiment, és Feng Hot ugy találta, amint egy hosszunyelü ecsettel a kanáriját csiklandozta. A kinai folytatta volna szórakozását, ha Elsa azt nem mondta volna:
- Feng Ho, valami történt Amery őrnagy irodájában. Azt kivánja, hogy menjen be hozzá.
Feng Ho meglehetősen sietve elindult.
Elsa az irodai órára nézett, és látta, hogy csak háromnegyed kilenc van. Örült ennek a kis pihenőnek, mielőtt a nap igazi munkája megkezdődnék. Gyöngének, földultnak érezte magát, és sokat adott volna érte, ha egy órára kimehetett volna az irodából.
Az élet akkor kezdte csak megint érdekelni, mikor megérkezett Jessie Dame. Elsa szemügyre vette a lány vörös haját, orrának vörös gumóját és azon gondolkozott, hogy ez az egyszerüen öltözött és csöppet sem vonzó női teremtés azonos-e a tegnap esti csillogó hölggyel? A mulatói élet fáradalmai semmi látható nyomot nem hagytak rajta, mert Miss Dame épp olyan bőbeszédü volt, mint máskor.
- Kedvesem, - mondta - mit gondol, kivel találkoztam a lépcsőn? Mr. Dickersonnal, a hires nyomozóval.
- Bickerson?
- Bicker, vagy Dicker, nekem tökéletesen mindegy. Milyen csinos ember? Ahogyan a kalapját megemelte, azon látszott, hogy különb valakinek született, mint detektivnek. Pedig én ismertem néhány jó detektivet valamikor, tökéletes dzsentlmeneket, akik azonban titkos ügynökök voltak, érti? Mikor ellopták a terveket, - tudja, hogy mit gondolok, a kormány haditerveit, hogy hol fognak erőditményeket épiteni, és a többi - ők visszaszerezték. Vannak fiatalabbak is, mint Mr. Bickerson, bizony - tette hozzá, mintha sajnálkoznék az elveszett regényes lehetőségeken, amelyeket az együgyü Bickerson nyujthatott volna, ha fiatalabb lett volna.
- Jessie, mióta tagja már a Mispah-klubnak?
Miss Dame kiejtette kezéből papirjait, és zavarát azzal palástolta, hogy a papirokat fölszedte.
- Kedvesem, hogy rámijesztett! Honnan tudta meg, hogy tagja vagyok a Mispah-klubnak? - kérdezte, kissé önérzetesen. - Igazán nincs rá okom, hogy ne legyek. Az olyan fiatal lány, mint én, szeret látni valamit az életből. De nem vagyok tagja. Atyám az. Miért, - látott engem?
Elsa bólintott.
- Igen, láttam - mondta nyugodtan, és Miss Dame megrázta a fejét.
- Nos, ebben igazán nincs semmi, igaz? - kérdezte kihivóan. - Ugy értem, egy fiatal lánynak élnie kell. Nem lehet remete. Éppen elég ideje van az embernek magányba vonulni öregebb korában. És ha atyám elvisz magával, nos, hát kinek mi gondja arra? Nem mintha azt mondanám, hogy ön beleüti orrát az én ügyeimbe, mert nem mondom. Tetszett a ruhám? - kérdezte minden összefüggés nélkül. - Az ékszereket... igen, az ékszereket kölcsönvettem. Nem igazi ékszerek. Azaz, hogy igaziak, de én...
Jessie összefüggéstelenül beszélt, mert egyfelől büszke volt a tulajdonára, másfelől azonban félt attól a benyomástól, amelyet szavai kelthetnek.
- Nem szeretném, ha azt hinné, hogy nem vagyok jó lány, Miss Marlowe - mondta, meglehetősen nevetséges igyekezettel, hogy erényesnek lássék. - De atyám elég jómódu. Nem mondtam el senkinek, mert furcsának találnák, hogy én itt ezért a semmiségért dolgozom, hogy ugy mondjam. Nekem nem kellene dolgoznom.
- Csodálom, hogy mégis megteszi, Jessie.
Miss Dame nyilvánvalóan szintén csodálkozott a maga leereszkedésén, mert nem felelt, és bár kétszer is szólásra nyitotta az ajkát, csak a harmadik próbálkozás után kezdett bele nem éppen meggyőző magyarázatába.
- Atyám szereti, ha valamivel elfoglalom magamat ráérő időmben. „A lusta kéznek a Sátán ad munkát” mondja az épületes könyv. Atyám gazdag.
- Amery őrnagy is ugy gondolja - felelte Elsa, és Miss Damenek leesett az álla.
- Amery? - sikkantotta, és az arca elsápadt. - Teremtőm! Csak nem látott meg ő is? Ott volt?
Elsa bólintott.
- A Mispahban, abban a nyomorult Mispahban! Mit szólt hozzá az őrnagy, Amery? Gondolom, hogy különösnek találta a dolgot?
- Meglehetősen - felelte Elsa, nem mondván egyebet a tiszta igazságnál.
De nem Jessie aggodalmára gondolt.
- Fogadnék, hogy furcsállotta! - mondta Jessie csöndesen, és a szeme vörhenyesen csillogott a szemüvege alól. - Gondolom, hogy mindenféle alacsony dolgokat tételeztek föl rólam. Látta az atyámat is?
- Igen, látta.
- Ó! - mondta Miss Dame egyszerüen. Aztán, hosszas gondolkodás után, ujra megszólalt:
- Most már nem lehet segiteni a dolgon. Nem mondta ma reggel, hogy beszélni akar velem?
- Nem. Ugy látszik: egyáltalán nem érdeklődik ön után ma reggel, - mondta Elsa mosolyogva - de ez nem jelenti azt...
- Tudom, hogy nem jelent semmit - vágott közbe Miss Dame. - Ő egyike azoknak a nyugtalan, alattomos embereknek, akik mindig a zavarosban halásznak, és mielőtt az ember tudná, hányadán van velük, már baj van!
Miss Dame ujra elgondolkozott, és ujra azt mondta, hogy nem lehet segiteni a dolgon.
- A Shaftesbury Avenuen vettem... a ruhát, ugy értem... tizennégy guinea volt az ára. Meglehetősen nagy pénz, de elsőrendü ruhát nem kapni olcsóbbért. Atyám gyémántokat gyüjt. Benne van a kereskedelemben, már ugy értem, a gyémánt-kereskedelemben. Ez a bogara.
Aggódni látszott amiatt a hatás miatt, amelyet a lányban, de még inkább Amery őrnagyban keltett.
- Ha atyámmal látott, akkor bizonyára tudja, hogy minden rendben volt, igaz? Ugy értem, hogy nem gondol engem is afféle ledér lánynak, aki romlásukba csábitja a férfiakat?
Elsa nem nevetett, bár erős kisértésben volt.
- Azt hiszem, nekem nem kell azon törnöm a fejemet, hogy mit gondol Amery őrnagy - felelte szeliden - és ha csak ő nem emliti meg a dolgot önnek, én nem fogok beszélni róla.
- Hm! - mondta Miss Dame kétkedve.
Aznap délelőtt nem jelent meg többé, és Elsa nem busult emiatt, mert Amery határozatlan hangulatban volt. Külföldi levelezőihez intézett leveleit soha, vagy csak nagyon lényegtelenül kellett átnézni. Ahogyan lediktálta, ugy alá is irta őket, kivéve nagyon ritka alkalmakat, amikor összetépett egy-egy levelet és ujat kezdett. Ezen a reggelen lediktált egy hosszu episztolát, és Elsa már félig áttette gépre, mikor Amery bement a lány szobájába.
- Ne vesződjön azzal a levéllel - mondta. - Hozza be a könyvét, majd lediktálok egy másikat.
A második levéllel ugyanigy járt. Majdnem az utolsó mondatnál tartott, mikor Amery ismét megjelent.
- Nem tetszik ez a szövegezés sem. Lesz szives bejönni és ujat kezdeni?
Egy kinai kereskedőnek szólt a levél Sanghájba és nem kereskedelmi áruk behajózására vonatkozott, hanem egy rejtelmes egyénre, akit Amery F. O. I.-vel jelzett. F. O. I. nem volt megelégedve a dolgok menetelével. És F. O. I. ugy gondolta, hogy kissé több erélyt kellene kifejteni a kinai részen. Ugyanakkor F. O. I. elismerte a nagy nehézségeket és mélységesen értékelte mind azt, amit Mr. Cseng Fui Jen végzett. Ugyancsak sok gondot okozott F. O. I.-nek egy Stillman nevü egyén, bár - mondta a levél - „ki tudtam nyomozni ennek a dzsentlmennek a lakását és remélem, hogy igen csekély idő mulva ellensulyozni tudom müveleteit a mi javunkra”. Ez a részlet visszatért mind a három fogalmazványban, és ez látszott a tulajdonképpen való témának, bár a levélben előfordultak véghetetlen és aprólékos részletek is, amelyek váltakoztak mind a három olyan irányu kisérletben, hogy a levél a lehető legtökéletesebb legyen.
- Azt hiszem, meglehetősen untatja, hogy ugyanazt a levelet ujra meg ujra kelljen gépelnie - mondta, mikor a harmadik levelet végre aláirta.
Elsa mosolygott.
- Nem, mert ritkán történik, és én most már kezdek beleszokni az ön észjárásába, Amery őrnagy. Azt hiszem, nemsokára teljesen meg fogom érteni önt!
- És ön is elmegy csütörtökön - mondta Amery elgondolkozva. Aztán elkapva a lány tekintetét, elnevette magát, mintha valami titkolt tréfáján nevetne.
Amery követte a lányt szobájába és hirtelen körültekintett a szobában.
- Nos, csakugyan - mondta. - Bár ez nem magyaráz meg mindent.
Elsa fölpillantott rá.
- Nem magyaráz meg mindent?
- Én... másra gondoltam - mondta sietve.
Éppen közvetlenül a villásreggeli ideje előtt Amery a maga szaggatott modorában, kérdést intézett a lányhoz. A kérdés épp olyan váratlan volt, mint a legtöbb kijelentése.
- Hova megy ma este? - kérdezte.
- Ma este? Sehova.
Elsa mindig meglepődött a sötét ember gondolatainak pillangó-cikázásain.
- Bizonyos benne?
- Tökéletesen bizonyos vagyok, őrnagy. Annál is inkább, mert az Operában a Faustot éneklik rádióba, - én pedig szeretem a zenét.
Most látta először meghökkenni a sötét embert.
- Faustot? Milyen különös, igazán különös!
- Én nem látok semmi igazán különöset ebben - nevetett Elsa. - Egyike vagyok azoknak a rádiórajongóknak, akik szeretik az operákat, - semmi áron el nem engednék egyetlen hangot vagy szót!
- Igazán különös! - mondta ujra Amery. - Faust!
Elsa még mindig nem látta, hogy mi lenne ebben olyan igazán különös, de sokkal jobban ismerte a maga emberét, hogysem tovább firtatta volna a kérdést. Amint Elsa várta is: mikor Amery ujra megszólalt, ennek a kijelentésének semmi összefüggése sem volt sem az operákkal, sem a rádióval.
- Ne feledje el, amit a ládájáról mondtam - figyelmeztette Amery, és mielőtt még Elsa felelhetett volna, visszament a szobájába, becsukta maga mögött az ajtót, és a lány hallotta, amint a kulcsa megfordul a zárban.
Elsa összehuzta a szemöldökét. Talán mégis...? Azok az emberek, akik hosszu éveket töltöttek forró égöv alatt, különösen az indiai klima alatt, igen furcsák. Elsa ismert egy öreg indiai generálist, aki az ebédjét minden áldott nap édességen kezdte és levesen végezte. A sötét emberről ugyan nem tudna föltenni ilyen különc szokást, gondolta magában pajzánul. De azért... mégis furcsa ember.
A villásreggelire szánt szünet alkalmat adott neki, hogy visszamenjen Mrs. Hallam lakására igen prózai okból - levenni egy fölakasztott pár harisnyát. Mrs. Hallam átadta neki a kulcsot, és Elsa bement, abban a hitben, hogy egyedül lesz a lakásban, mert a lady azt mondta neki, hogy elmegy a városba villásreggelizni. Elsa végigment a szük folyosón, lenyomta ajtaja kilincsét és belépett. Abban a pillanatban megállt, csodálkozásában és boszuságában fölkiáltva.
A fekete láda a szoba közepén állt, nyitva. Mellette térdelt Ralph Hallam ingujjra vetkőzve, csavarhuzó a kezében, és buzgón igyekezett fölszabaditani a negyedik rekeszt.

XXXIX. FEJEZET.
Ralph magyarázkodik.
Ralph meghökkenve fölpillantott, és ugyancsak elvörösödött.
- Halló, öreg lány! - mondta, ügyetlenül próbálkozva, hogy közömbösnek lássék. - Azt gondoltam, bejövök és megoldom ládájának rejtelmét.
- Nem is gondoltam, hogy valami rejtelem van körülötte, Ralph - felelte a lány hidegen - és semmi esetre sem tudom, miért akarja a fölfedezés egész meglepetését önmagának lefoglalni.
Ralph fölkelt, leporolta nadrágjának a térdét és fölvette a kabátját.
- A dolog ugy áll, Elsa, hogy meg akartam menteni önt attól, ami igen zavaró fölfedezés lehetett volna - mondta. - Nem akarok semmit sem mondani Maurice Tarn ellen, de én azt hiszem, hogy itt olyasvalami van elrejtve, aminek a látása nagyon megdöbbentené.
Elsa nyugodt mosolyát nem szerette látni Ralph.
- Védve vagyok a megdöbbenés ellen - mondta Elsa.
Ralph fölemelte az első rekeszt, hogy a helyére tegye, mikor a lány megállitotta.
- Folytassa csak a jó munkát. Ne tagadja meg tőlem az idegizgalmat... egyik csavar már künn van, csak három van még hátra.
- Ugy érti, hogy nyitva akarja látni! - kérdezte Ralph kényelmetlenül. - Én az ön helyében várnék, Elsa. Hagyjon néhány pillanatig egyedül, amig meg nem győződöm róla, hogy nincs benne semmi olyasmi, amit nem szabad látnia.
Elsa próbálta kivenni kezéből a csavarhuzót, de Ralph nem engedte.
- Hagyja nálam - mondta. - Mérhetetlenül sajnálom, ha megbosszantottam önt, de higyje el, csak az ön érdekét viseltem a szivemen.
- Akkor miért nem fejezi be a munkáját, és miért nem engedi megnézni, mi van benne? És kérem, ne busuljon amiatt, hogy megdöbbennék, mert ha nem is vagyok egészen vértezve, maholnap már az leszek. Nem huzná ki a többi csavart is?
Ralph a fejét rázta.
- Nem... a dolog ugy áll, hogy éppen, mielőtt ön bejött volna, megállapitottam, hogy aligha éri meg a fáradságot.
Elsa figyelte Ralphot, amig az visszarakta a rekeszeket, becsukta a ládát, és visszatolta a falhoz, ahol Elsa reggel hagyta, és a lány észrevette, hogy semmi áron sem lenne hajlandó megválni a csavarhuzótól.
- Korán visszajött - mondta Ralph. - Azt hallom, korán reggel ment el hazulról. Remélem, Ameryben volt annyi emberség, hogy szakitott rendszerével, és ma egész napra elengedte önt? Ma reggel láttam az öreg Tupperwillt, - kérdezősködött ön után. Furcsa fickó ez a Tupperwill! Ön nagy hóditást tett, Elsa, és nem lennék meglepődve, ha a mi tömzsi barátunk megint valami cimet ki nem eszel ujabb meghivásra...
Ralph tovább fecsegett, láthatóan kedvetlenül. Szeretett volna elmenni, de épp ugy szeretett volna bizonyos lenni affelől, hogy Elsa nem fogja befejezni azt a munkát, amelyet ő kezdett meg. Elsa eldöntötte a kérdést.
- Szükségem van a szobámra - mondta a lány, és szinte kituszkolta Ralphot.
Mikor átöltözött és átment az ebédlőbe, Ralph éppen kimenőben volt.
- Elvihetem valahova? Volt már villásreggelin?
- Voltam - mondta Elsa, pedig nem volt igaz.
A lány kelletlenkedése Ralph jelenléte miatt most már olyan palástolatlan volt, hogy Ralph elkezdte fölhuzni a keztyüjét.
- Nem szabad azt hinnie, hogy bármiféle célom is volna az ön tulajdonával - mondta tréfálózva. - És higyje el nekem, Elsa, nagyon komolyan beszélek, mikor arra kérem, hogy ne nyissa ki a ládát, csak az én jelenlétemben.
- Jó, hát akkor nyissa ki most - mondta Elsa.
Ralph a fejét rázta.
- Nem, most nincs itt az ideje. Majd megérti, hogy miért, ha... - Ralph hangja itt igen bátortalan lett - nos, amikor még nem is lesz sokkal öregebb.
Mikor Ralph elment, Elsa benyitott a kis konyhai benyilóba csavarhuzót keresni, elszánva magát, hogy megnézi: mit is akart Ralph elvenni tőle. De Mrs. Hallam háztartásában szemelláthatóan nem tartottak efféle szerszámokat. Elsa bezárta szobája ajtaját, zsebretette a kulcsot, lement, és az épület előtt ott találta Ralphot, aki elkeseredett arccal körmét rágta a gyalogjárón. Láthatóan megkönnyebbedett, hogy Elsa ilyen hamar lejött.
- Önnél van egy lakáskulcs: megkaphatnám? - kérdezte Elsa.
Egy pillanatig Ralph mintha ellenkezni akart volna, de aztán elmosolyodott és elővette a kulcsot mellényzsebéből.
- Igazán, Elsa, kissé zsarnokoskodni kezd, hogy elveszi a kulcsát az én...
- Csak nem az ön lakása ez? Nem szeretném azt az érzést, hogy önnek módja van éjjel-nappal belépni, Ralph - mondta a lány nyugodtan, és aznap délelőtt másodszor történt vele, hogy mélyen elpirult.
Visszautasitotta Ralph kiséretét, keritett egy bérautót és elhajtatott egy City-beli étteremhez, és csekély villásreggelije után visszatért a munkájához.
Amery szobájának az ajtaja még be volt zárva, és mikor Elsa kopogott, az őrnagy harsány hangon megkérdezte, mit akar? Néhány perc mulva az ajtó nyitva volt. Elsa bement, de Amery nem volt sehol.
Három órakor megszólalt a telefoncsengő. Elsa minden hivásra a maga irodájában felelt, és azokat, amelyek főnökének szóltak, átkapcsolta, miután előbb megkérdezte Ameryt, hogy kiván-e beszélni? Ezuttal egy ismerős hang azt kérdezte:
- Beszélhetnék Miss Marlowe-val?
- Igen, én beszélek - felelte Elsa.
- Itt Tupperwill. Amery őrnagy ott benn van?
Elsa megismerte a hangját, mielőtt a nevét megmondta volna.
- Nincs, Mr. Tupperwill. Elment.
- Nem volna lehetséges, hogy önnel találkozzam, Miss Marlowe? Nagyon fontos ügyről van szó, és rendkivül szeretném, ha Amery őrnagy nem tudna arról, hogy fölhivtam önt.
- A hivatalos idő után találkozhatunk - mondta a lány. - Másképpen az ő engedélyét kellene kérnem, hogy elmehessek.
Hosszu szünet következett.
- Föltétlenül, és életbevágóan szükséges ez? - kérdezte a bankár aggodalmaskodva. – Biztositom önt, hogy eszem ágában sem lenne arra kérnem, hogy főnökének tudta nélkül eljőjjön, ha a körülmények nem sürgetnének annyira, már pedig azok nagyon sürgetőek, Miss Marlowe. Félórán belül találkoznom kell önnel.
Elsa a lehetőségeket mérlegelte.
- Elmegyek - mondta, és félbeszakitva a bankár hálálkodását, letette a kagylót.
Amery több szabadságot engedett neki, mint más titkárnőknek, és Elsa elmehetett volna minden kérdezés nélkül, de a lány most valamiképpen vonakodott igénybe venni ezt a kiváltságot. Elgondolkozott a dolgon, aztán bekopogtatott Ameryhez.
- Tessék.
Amery olyan csöndesen tért vissza, hogy Elsa nem is hallotta.
- Egy félórára el szeretnék menni, Amery őrnagy.
- Hova megy? - kérdezte egyenesen.
- Valaki beszélni akar velem... Mr. Tupperwill.
- Ó!
- Nem hiszem, hogy kivánatos lenne neki, hogy ön tudjon az elmenetelemről: ez egészen természetes is, igaz? Nem veszi ön rossz néven?
Amery a fejét rázta.
- Nem, egyáltalán nem veszem rossz néven, de örülök, hogy megmondta. Ha Tupperwill megkérdi, hogy tudom-e, hova ment, meg fogja mondani?
- Miért? - kérdezte Elsa meglepetve.
- Én, azt hiszem, megmondanám.
A lehető legkülönösebb ember... gondolta magában Elsa, mikor az autóbusz az Old Broad Street felé vitte... A legkülönösebb ember. Ilyen furcsa, jelentéktelen részletek érdeklik. Az élet nagy, döntő dolgai nem inditják meg.

XL. FEJEZET.
Az uj gépvezető.
Mr. Tupperwill irodája a bankban az Old Broad Street tömérdek udvarainak egyikére nézett. Elsa féllábbal a bankházba vezető lépcsőn volt, mikor Mr. Tupperwill megjelent. A lánynak az volt az érzése, hogy a bankár már várta, mert lesietett eléje, és atyai módon karjánál fogta és levezette az egymást keresztező közök tömkelegébe.
- Ez a legrövidebb ut Lothburybe - mondta, és teljesen tájékozatlanul hagyta a lányt affelől az ügy felől, amely miatt ilyen sürgősen idehivta őt a City közepébe.
Lothburyben egy gépkocsi várta őket. Elsa egy pillanatra meglátta a szakállas vezetőt az ülésablak mögött.
- Nem sok időm van... - kezdte Elsa.
- Nem fogom egy pillanattal sem tovább tartóztatni, mint szükséges, - mondta Tupperwill sürgetően.
A vezető nyilván megkapta már utasitásait, mert néhány perc mulva a Moorgate Streeten keresztül a City Road felé gördültek.
- Az ügy, amelyben beszélni akarok önnel, olyan fontos, olyan véghetetlenül fontos nekem, hogy egyszerüen nem mertem a bankban találkozni önnel. Ott van az ön helyén egy fiatal hölgy, Miss Dame, azt hiszem.
Elsa bólintott.
- Találkoztam vele... egyszer - mondta Mr. Tupperwill, láthatóan mély fölindulás hatása alatt. - Bevezették a bankba... nem veszi rossz néven, ha behuzom ezeket a függönyöket?
Az ablakokon függönyök voltak és a tömzsi ember - meg sem várva a lány engedélyét - odahajolt, és behuzta a függönyöket, ugy, hogy az utcáról senki meg nem láthatta őket. Ugyanigy cselekedett a másik ablak függönyeivel is.
- Ön miatt, és magam miatt nem akarom, hogy lássák, amint önnel tanácskozom, Miss Marlowe.
- De miért nem? - kérdezte a lány.
- Okom van rá, fontos okom, amelyet ön is meg fog érteni előbb vagy utóbb. Ismeri Miss Dame-et?
- Nagyon jól.
- Tud róla, - itt lehalkult Tupperwill hangja - hogy Miss Dame tekintélyes vagyonnal rendelkezik?
- Igazán nem tudok róla - mosolygott Elsa. - Nekem az a benyomásom, hogy az atyja jómódu, de Jessie csak olyan gazdag, amilyenné atyja teheti.
- Igy gondolja? - Mr. Tupperwill beleharapott husos alsó-ajkába, és szótlan maradt mindaddig, amig egy hepehupás utcába nem értek Islingtonban.
- Hova megyünk, Mr. Tupperwill? Nekem félóra mulva az irodában kell lennem.
Tupperwill bólintott.
- Tudom. Higyje el nekem, hogy egyetlen pillanattal sem tartóztatom tovább, mint szükséges, és az őrnagy aligha fogja nélkülözni önt, még ha visszatér is közben az irodába.
- Akkor tért vissza, mikor én eljöttem, - mondta Elsa - és én elmondtam neki, hogy önhöz jövök.
Elsa azt gondolta, hogy a bankár nem hallotta ezt, mert nem felelt rá.
Végül aztán Mr. Tupperwill megszólalt:
- Akkor tért vissza, mikor ön eljött? És ön elmondta neki, hogy énhozzám jön? Ezt el is vártam öntől. Nem nagy dolog, és nyilván nem is vonatkozik az átlag-alkalmazottakra, de én elvemnek tartom azt, hogy senki a főnökét a legcsekélyebb mértékben meg ne kerülje.
Olyan utcában voltak, amelynek egyik oldalán gyárfal huzódott, a másik oldalán szegényes házak sorakoztak, kivéve a végét, ahol csak nagyobb udvarféle volt, amelyet magas falak vettek körül és a rácsoskapuja nyitva volt.
A gépkocsi ugy fordult, mintha a kapu felé tartana. Ebben a pillanatban Mr. Tupperwill fölugrott, leeresztette az ablakot és szólt valamit a vezetőnek. Abban a pillanatban a vezető meglassitotta a gépet és elhajtott a kapu mellett. Elsa kitekintett és nagy, szabálytalan négyszöget látott, amelyet három oldalról istállószerü épületek szegélyeztek.
- Hogy az ördögbe tehet ilyet az én emberem? - horkant föl Mr. Tupperwill elképpedve. - Nem szeretem ezt, Miss Marlowe! Nem szeretem egyáltalán. Uj ember, aki csak a mult héten került hozzám, és - itt van!
Tupperwill széles arca elángyorodott.
- Kezdek abba az állapotba jutni, amikor szándékosságot szimatolok a legegyszerübb cselekedetben is. Ugy érzem, mintha rejtelem és veszély venne körül mindenfelől. Valóban, Miss Marlowe, mióta az a támadás ért, kiugrottam a rendes kerékvágásból.
Most már távol jártak a jelentéktelen utcáktól és Islington fővásárterén siklottak keresztül. A lány nagy megkönnyebbüléssel látta, hogy visszahajtatnak a City felé.
- Miss Dameről akart beszélni velem - emlékeztette a bankárt.
- Igen, igen, de ez a váratlan eset mindent kisöpört az eszemből... Miss Dame? Igen. Különös ez a lány. És ön ugy gondolja, hogy nem gazdag? - kérdezte Tupperwill aggodalmasan. - És azzal, hogy gazdagnak tetette magát, rászedett engem?
- Rászedte önt? Hiszen nyilván nem volt számlája a Stebbing-banknál?
A titoktartó Tupperwill hallatlanba vette ezt a kérdést. Láthatóan az uj vezető iránt támadt gyanujával volt elfoglalva, mert hirtelen méltatlankodva tört ki:
- Nem szeretem ezt, nem szeretem egyáltalán! És erről az emberről a legjobb ajánlatokat kaptam!
Elsa nevetett.
- Mr. Tupperwill, ön bizonyára valami jelentéktelen incidenst tuloz.
- Nem tudom - rázta a fejét Tupperwill. - Bevihetett volna engem abba az udvarba, és ott meggyilkolhattak volna! Ön könnyen nevet, ifju lady. A nevetés az ifjuság kiváltsága, de a félelem a korosak ösztöne... Ezt le kell irnom, ez igazán epigrammatikusan hangzik!
Nagy fölindulásában, ugy látszott, félbe hagyott minden tárgyalást Miss Dameről és vétkeiről, és Elsára bizta, hogy füzze egybe a lányra tett célzásainak összefüggéstelen töredékeit.
A gépkocsi letette Elsát a Wood Streeten, és Elsa kissé megzavarodottan ért irodájába. A sötét ember ott ült Elsa irógépe előtt, szorgalmasan kopogtatva egy levelet - egy ujjal.
- Hol a „h”? - kérdezte Amery, föl sem tekintve.
Elsa leütötte a billentyüt.
- Kellemes utazása volt? Tupperwill uj kocsit vásárolt.
- Honnan tudja ön, hogy gépkocsin mentünk?
- Feng Ho látta önt - mondta Amery. - Megfigyelte Tupperwill uj vezetőjét?
- Csak a feje hátulját láttam.
Amery csöndesen nevetett magában.
- Jól meg kellett volna néznie a nyakát.
- Miért?
Amery nem elégitette ki a lány kiváncsiságát, de a lány hirtelen borzadállyal észrevette, hogy e jóizü nevetés mögött gonosz fenyegetés lappangott.
- Milyen rettenetes gondolat! - mondta fogvacogva.
- Bizony az. Sajnálom. És mégis, egy gyilkosnak a nyaka megbüvöl engem.
- Gyilkos? - riadt föl Elsa.
- Ugy gondolom.
Amery még mindig az ábécét ütögette a maga kinos esetlenségével.
- Az a gépvezető gyilkolta meg Maurice Tarnt - mondta.

XLI. FEJEZET.
Jessie Dame otthon.
- Legalább is az a nézetem - tette hozzá Amery, föl sem tekintve a gépről a lányra, akinek elfehéredett az arca - Hol is van a „j”? Sohse tudom megtalálni a „j” betüt ezeken a gépeken. Ó, itt van, la! Igen, jól megtermett ember, szakállal és autó-ellenzővel. A szakáll és az ellenző ugy van ráragasztva, - és a szakálla nagyon ügyes. Selyembéléssel van odaragasztva, amely ugy ráillik az állára, mint a keztyü az ön ujjára.
Amery beszéd közben nem nézett a lányra.
- Igen, ez volt a mi barátunk - folytatta könnyedén. - Milyen messzire mentek?
Elsa elmondta az utjukat, és elbeszélte a nyitott kapunál történt kis esetet.
- Azt hiszem, Mr. Tupperwill ijedelme fölösleges volt - mondta.
- Nem volt fölösleges - felelte Amery barátságosan. - Ó, nem, nem volt fölösleges! Ha a kocsi behajtott volna azon a kapun, Mr. Tupperwill már nem élne ebben a pillanatban. Vagy ha élne, olyan szörnyü állapotban volna, hogy örülne a kegyelemdöfésnek.
- Komolyan beszél ön, Amery őrnagy?
Amery hirtelen fölpillantott.
- Attól tartok, hogy megijesztettem. Pedig egészen komolyan beszéltem.
- De hát ismeri Mr. Tupperwill annak az embernek a jellemét? - kérdezte Elsa rémülten.
- Még ma figyelmeztetést fog kapni. Ön nem látta a vezető arcát?
- Nem, csak éppen egy pillantást vethettem arra az emberre. A vezetőnek csukott ülése van Mr. Tupperwill kocsijában, és meglehetősen nehéz szemügyre venni a vezetőt. Csak annyit vettem észre, hogy igazán erőteljesnek látszó ember, és furcsállottam, hogy szakállt visel. Ön csakugyan ismeri?
- A vezetőt? Igen. Egy Stillman nevü dzsentlmen. Erőteljesnek látszó ember, ugy-e? Bizony az. Miről akart beszélni önnel, - már ugy értem: Tupperwill?
Elsa tétovázott.
- Nincs rá okom, hogy meg ne mondjam - mondta végül. - Miss Dameről.
Amery biccentett.
- Gondoltam - mondta. A lány meglepődött.
- Mi történhetett volna velem? - kérdezte.
- Önnel?
Amery lassan fölkelt a székéből, kihuzta a gépből azt a papirlapot, amelyen gépelt, négy darabra szakitotta, és beledobta a papirkosárba, aztán igy felelt:
- Nem hiszem, hogy akármi rossz is érhette volna, de megijedhetett volna.
- Akkor hát csak Mr. Tupperwill volt veszedelemben?
- Komoly veszedelemben, igen. Veszedelemben volt az élete, vagy a keze-lába, és csak az ilyesmi számit. Mikor szándékozik Miss Damenél teázni?
- Nem tudom. Nincs valami nagy kedvem elmenni.
- Menjen ma este - mondta. - Az atyja érdekelni fogja.
Amery bement a szobájába. Elsa követte. Egy kérdést szeretett volna végérvényesen tisztázni.
- Amery őrnagy, - kezdte Elsa - emlékszik arra az estére, amikor Tupperwillt megtámadták?
- Tökéletesen emlékszem.
- Tud róla, hogy megtaláltam a rinocérosz-botot az ön fali szekrényében?
- Tudok.
- Ön ütötte le Tupperwillt?
Amery bólintott.
- Igen, én voltam. Azonban megnyugtatására elmondom, hogy véletlenül történt. Az ütés nem Mr. Tupperwillnek szól, és nekem sejtelmem sem volt akkor, mikor ütöttem, hogy ő a közelemben van. De most már feledjük el ezt az igazán kellemetlen esetet.
Elsának eszébe ötlött, mikor a szándékáról szólt, hogy Jessie Dame nem volt tulságosan elragadtatva attól, hogy a barátnőjét vendégül lássa.
- Nem tudom, jó lesz-e ma este? - mondta Jessie, és Elsa, aki kapott minden alkalmon, hogy a tervet elejthesse, örült, hogy valami affélét mormoghatott, hogy „valamelyik este”, és megszabadulhatott.
Ám a látogatást mégsem halaszthatta el. Éppen elmenőben volt, mikor Jessie Dame megjelent, utcai öltözetben.
- Elmentem telefonálni atyámnak, - mondta lihegve - és ő azt mondja, nagyon örülne, ha önnel találkozhatna. Bérautón megyünk, ha nincs ellene kifogása.
Máskor nagyon meglepte volna Elsát az efféle különcködés a regényes ifju lady részéről, de az után, amit Jessie atyjának gazdagságáról hallott, nem tudott meglepődni.
Dame-ék háza egy rövid zsákutca gipszvakolatos épületeinek egyike volt a Ladbroke Graveon tul. A ház előtt keskeny gyep-sáv volt, a kerités mellett az elmaradhatatlan babérbokrok, a megszokott hat lépcső a főkapuhoz, amelyek a Viktória-korszak házait jellemzik, amikor az angol és az amerikai épitészeket nyilván az a gondolat szállta meg, hogy Londont és Newyorkot minden pillanatban elöntheti az árviz, igy hát szükségét látták annak, hogy a földszint tiz lábnyi magasságban legyen az utca szinvonala fölött.
Elsa abban a pillanatban, amikor belépett a házba, ráeszmélt arra, hogy Jessie Dame sokkal nagyobb módban élt, mint ahogy ő valaha gondolta. A szoba, amelybe bevezették, hatalmas és csinos volt, és ha akadt benne hiba, az is tékozlásból, és agyondiszitésből történt.
- Bejelentem atyámnak, hogy itt van - mondta, Miss Dame, és kisurrant a szobából. Meglehetősen hosszu idő mulva visszatért azzal a kopasz és viruló férfival, akit Elsa a tánc-klubban látott.
Az első dolog, ami Elsának föltünt, Amery őrnagy leirásának pontossága volt. A férfi szeme halavány volt, álla erős, husos, bajusza pedig tökéletesen festett. De festett bajusza és kopasz feje dacára sem látszott elég öregnek ahhoz, hogy Jessie atyja legyen.
- Örvendek, hogy megismerhettem, Miss Marlowe - mondta.
A hangja érdes volt, mint az olyan emberé, aki meghült.
- Már régen vártam, hogy eljön Jessievel. Jőjjön, nézzük meg a házat.
Leplezetlenül büszke volt a házára, és nem nyugodott addig, amig meg nem mutatta neki a ház minden szobáját, és a csillogóan tiszta konyhát. Három emeletet udvarias érdeklődéssel végigszemlélni bármilyen más alkalommal terhes föladat lett volna a lánynak, de most volt valami az egész épületben, és tulajdonosának egyéniségében, ami érdekelte a lányt. Minden fáradság nélkül tudott járni szobáról-szobára, emeletről-emeletre, és őszintén meg tudta bámulni a konyhaberendezés gazdaságos voltát.
- Nem kiméltünk semmi költséget - mondta Mr. Dame tetszelegve. - Olyan otthon ez, amelyre - mint Jessienek gyakran megmondtam - büszke lehet, és nem kell kérdeznie... már ugy értem, hogy meg lehet elégedve azzal, amit kapott. Nem gondolja, miss?
- Föltétlenül - mondta Elsa.
Jessienek nyilván voltak kiváncsi és kényelmetlen pillanatai, gondolta a lány, mikor a kérkedő házigazdát követte a kertbe.
Hosszu darab föld volt, és ügyes kertész szakavatott kezére vallott. Nem kiméltek itt sem semmi költséget, Mr. Dame szerény vagyonához mérten, hogy mindazt az eredményt elérjék, amit pénzen csak meg lehet szerezni.
- Ez a garázs - mondta Mr. Dame kurtán.
A kert végén, a kert szélességében, jó erősen megépitett kamra állt, amelyet két keskeny ablak világitott meg közvetlenül az előreugró tető alól. Amint a kamrát szemlélték, kinyilt az ajtaja és egy férfi jött ki belőle, kezében ásó. Ingujjra volt vetkőzve, és meztelen karjával a homlokát törölte, amint a hidegebb levegőre ért. Egy pillanatra nem vette észre Mr. Dame-et és látogatóját. A következő pillanatban, éppen mikor Elsa ráismert, visszaugrott az épületbe és becsapta maga mögött az ajtót.
De bármennyire fürge volt is, Elsa ráismert az ásós emberre.
A szakállas gépvezető volt, Maurice Tarn gyilkosa!

XLII. FEJEZET.
Három csekk.
Mr. Dante nem vette észre a jelenetet. A figyelme másfelé irányult, és igy nem látta, hogy a lány a kamrára bámult.
- Garázs ez? - kérdezte a lány, mikor végre megjött a hangja.
- Igen, garázs - mondta Mr. Dame kurtán. - A tulsó oldalán van a bejárója. Ott hátul egy utcaköz van. A nyáron el kell jönnie ide, miss, és meg kell néznie a rózsáimat...
Vajjon észrevette-e fehér arcát? - ezen tünődött a lány, mert érezte, hogy a hirtelen izgalom minden vért elszítt az arcából.
Mr. Dame azonban láthatólag annyira belemelegedett a birtoklás büszkeségébe, hogy nem is volt szeme másra, csak amit a magáénak nevezhetett. Mire a csengetés szava a földiszitett ebédlőbe szólitotta őket, Elsa már visszaszerezte önuralmát.
- Nos, hogyan vélekedik ön a főnökéről, miss? - kérdezte Jessie Dame atyja, hanyag előkelőséggel kiöntve csészéje felét a csészéje mellé. - Örök rejtély az az ember, igaz?
Elsa nem volt hajlandó a sötét emberről tárgyalni senkivel sem, de legkevésbbé azzal, akit még csak néhány perce ismert.
- Azt hallom, hogy az az élet, amelyet önök, lányok töltenek abban az irodában, valóságos pokol - folytatta Mr. Dame. - Mindig mondom Jessienek, hogy hagyja ott az állását és jőjjön haza, de ez afféle makacs-lány, aki minden áron a maga utját akarja járni. Ó, a nők, a nők!
Talán Dame elcsépelt kifejezései, közhelyei tették, hogy a lánynak egy pillanatra Mr. Tupperwill jutott az eszébe. A különbség csak az volt, hogy a tömzsi bankárt szerette, ezt a férfit pedig, lopva pillantgató hideg kék szemével, egyáltalán nem szerette.
- Önnek gépkocsija is van, Mr. Dame? - kérdezte Elsa, azon igyekezve, hogy elterelje a beszélgetést Ameryről.
- Nincs, de legközelebb már lesz. Három vagy négy éve épittettem a garázst, de soha nem használtam. A dolog ugy áll, hogy egy éve nem is láttam belülről.
- Atyám nem szereti, ha valaki bemegy a garázsba - mondta Jessie. - Azt mondja, nem akar beengedni oda senkit addig, amig nem szerzi meg a kocsiját, amelyet megnézhetnek odabenn. Csodálom, hogy már előbb meg nem vásárolta.
- Mindent a maga idejében. Mindent megkap az, aki kivárja - mondta Mr. Dame tetszelegve.
Mikor végre elérkezett a bucsuzás ideje, Jessie lekisérte Elsát az utcára.
- Hogy tetszik az atyám? - kérdezte.
- Nagyon érdekes ember - mondta Elsa határozottan.
- Igen, nagyon érdekes ember - ismételte Jessie minden különösebb lelkesedés nélkül. - Azt hiszem, ön most hazamegy? Kedves dolog lehet egyedül lakni.
Elsa hirtelen rápillantott a lányra. Jessie szemében és a hangjában volt valami bánatos, valami olyan emberi tulajdonság, amely egy pillanatra elváltoztatta. De csak egyetlen pillanatra. A következőben már ismét a régi volt.
- Jőjjön el hozzánk, ahányszor csak kedve támad egy csésze teára. Atyám örülni fog, ha megmutogathatja a kertet - mondta, és fölszaladva a lépcsőn, becsukta a kaput.
Mr. Dame az ebédlőben várakozott, mikor a lánya visszatért, és nagy gondossággal levágta egy szivarnak a végét.
- Tehát ő az?
- Ő. Miért volt neked olyan sürgős, hogy megismerkedjél vele, atyám?
- Miért volt neked olyan sürgős, hogy megismerkedjél vele, atyám? - utánozta Dame. - Nem lennél szives leszokni a kérdezősködésről? Nos, mit hoztál nekem?
Jessie odament a mellék-asztalhoz, amelyre kézitarsolyát tette, mikor megjöttek, és néhány összegyürt papirdarabot vett ki belőle. Átnyujtotta őket atyjának.
- Mi ez? - kérdezte Dame boszusan.
- Ez az egész, amit találtam - felelte Jessie. - A papirkosárból szedtem ki.
- Más leveleket nem irt?
- Lehet, hogy irt - mondta a lány. - Én azt hiszem, atyám, hogy gyanakszik. Eddig énhozzám kerültek a levelek, hogy jegyezzem be őket a postakönyvbe, mielőtt a postára jutnának. Ma délután visszavette minden levelét, és mikor beüzentem értük hozzája, akkor azt felelte, hogy ezentul ő maga fogja bejegyezni őket.
A férfi hol a lányára, hol a gyürött papirokra pillantott.
- Ez mind egy és ugyanaz a levél - mondta. - Mi hasznukat vehetem?
- Nem tudom, atyám. Én megtettem mindent, amit megtehettem - mondta Miss Dame nyugodtan. - Bizonyos, hogy van idő, mikor szégyenkezve nézek a szemébe a leskelődéseim és tolvajlásaim után, és ha Miss Marlowe tudná...
- Fogd be a szádat azzal a „ha tudná”-val - tört rá Dame nyersen. - Én azt akarom tudni, miért nem kaptam meg a leveleit.
- Már megmondtam - felelte a lány kétségbeesett arccal. - Hiszen csak nem vehetem ki őket a kezéből, hogy lemásolhassam? Könnyü volt akkor, amikor még hozzám kerültek bejegyzésre, de ennek most végét vetette, és ezentul csak azt tehetem, amit ma tettem, minden papirdarabot kiszedek a papirkosárból.
Mr. Dame gondosan elolvasta a levelet, szóról-szóra, kérges ujjával végigmenve a sorokon.
- F. O. I.... mi ez? - dörmögte magában. - Rendben van, Jessie, fölmehetsz a szobádba. Hét órára légy átöltözve, elviszlek magammal ebédre.
Jessie a fejét rázta.
- Nincs kedvem kimenni ma este.
- Hogy mihez van neked kedved, és mihez van nekem, az két különböző dolog - ripakodott rá Mr. Dame. - Eredj átöltözni!
Jessie Dame kifutott a szobából, mint a megriadt nyul, és mikor háromnegyed óra mulva visszatért az ebédlőbe, látta, hogy atyja még mindig a nappali ruhájában van.
- Meggondoltam a dolgot - mondta. - Magad fogsz elmenni. És ird ezt alá, mielőtt elmégy.
Három kitöltetlen csekk feküdt az asztalon. A Stebbing-bankra szóltak.
Jessie fölvette a tollat, és szögletes irásával mindegyik alá odairta: „H. Stillman”, aztán leitatta, és visszaadta őket atyjának.
- Egyéb nincs, atyám? - kérdezte bátortalanul.
- De igen, van egyéb is. A Cardinal éttermében fogsz ebédelni, aztán féltizkor elmégy a Mispah-klubba. Ha valaki megkérdezi tőled, hol vagyok, azt mondod neki, hogy ott vagyok valahol az épületben. A Mispah-klubban maradsz egészen két óráig. Mindig azt mondtad, hogy szeretsz együtt lenni rangbeli emberekkel, nos, hát ma este kissé tovább leszel együtt velük. Megértetted?
- Meg, atyám - mondta Jessie engedelmesen.
- Vissza ne jőjj egy perccel sem két óra előtt.
- Igen, atyám - mondta Jessie. Fölvette kabátját a székről és kiment. És, aki látta arcán az elkeseredést, nem is sejthette volna, hogy Jessie Dame a rangbeli emberek kivánatos társaságába indult.

XLIII. FEJEZET.
Mr. Tupperwill tanácsot kér.
Elsa már régen eltávozott az irodából, mikor Amery őrnagy még mindig ott ült az asztalánál, fürge ceruzájával egyik papirlapot a másik után teleirva. Szép tiszta, szinte rézmetszetszerü irása volt, és föltünő gyorsasággal irt.
A hatodik papirlap közepén tartott, mikor halk kopogást hallott az ajtaján. Fölkelt, odament az ajtóhoz, és megforditotta a zárban a kulcsot. Az éjszakai őr volt, aki az üzleti órákban az épületben vigyázott.
- Bocsánatot kérek, uram, nem akartam háborgatni, de egy dzsentlmen van itt, aki beszélni óhajt önnel... Mr. Tupperwill.
Amery megnézte az óráját: félhét volt.
- Vezesse föl kérem - mondta, és visszament asztalához. Irásait beletette egy fiókba, és megfordult a székében, hogy szembenézzen az ajtóval, amelyen Mr. Tupperwill lépett be.
A bankár szemmel láthatóan borus kedvében volt. Becsukta maga mögött az ajtót, és megállt a szék mögött, amelyre Amery rámutatott, kezét hátratéve. Groteszk módon emlékeztetett a kezdő politikusra, aki szüz-beszédét készül megkezdeni.
- Ön bizonyára ugy vélekedik, hogy ez a látogatásom feltünő, Amery őrnagy - kezdte esetlenül. - Különösen azért, mert nem dicsekedhetem azzal, hogy ő... ő... nagyon közeli barátja, vagy éppen bizalmas ismerőse volnék.
- Vártam, hogy eljön - mondta Amery kurtán. - Nem ülne le?
Mr. Tupperwill fölemelte gérokkja két szárnyát, és nagy óvatosan leült.
- A dolog ugy áll, olyan lelki zürzavarban vagyok, hogy azt sem tudom, merre forduljak, kinek a tanácsát kérjem, és átgondolván a helyzetet irodám magányában, arra a gondolatra jöttem, hogy ön, mint nagyvilági ember, és mint nálamnál jóval tapasztaltabb ember, talán segitségemre tud lenni abban, hogy elhatározásra jussak. Amery őrnagy, engem ellenségek vesznek körül, és ha ez kissé nagyon is kiszinezetten, és melodramatikusan hangzik önnek, arra kérem, hogy szenteljen nekem néhány percet. Az az ügy, amelyben szives türelmét akarom kérni erre a beszélgetésre, nemcsak nevem becsületét, hanem egész üzleti létem alapjait érinti.
Elhallgatott és megnedvesitette száraz ajkait. Amery nem felelt. Feszülten, éberen várta, mi következik.
- Ön volt olyan jó, hogy egy rendkivül ideges pillanatomban megjósolt valamit, ami, sajnos! a megvalósuláshoz látszik közeledni - folytatta Mr. Tupperwill. - Ez a jóslat ugy hangzott, hogy a banknak egy bizonyos ügyfele engem üzletemmel együtt mocsárba juttat. Félek, nagyon félek, hogy jóslata immár fölmérhető közelségben van a megvalósuláshoz. Amery őrnagy, én megbiztam valakiben, még pedig tulmenően azokon a határokon, amelyek közt a bankár és üzletember biztonságosan mozoghat. A bank a legdurvább rászedésnek vált az áldozatává, és már nemcsak a vagyonomat, de az életemet is veszély fenyegeti éktelen ostobaságom jutalmául.
- Két esztendővel ezelőtt egy virágzó kereskedelmi érdekeltség élén voltam, tisztelt és becsült ember az egész londoni Cityben...
- Két évvel ezelőtt, - vágott közbe Amery. - Ön egy csődbejutott üzlet élén állt, amelyet mérleghamisitással tartottak fönn.
Amery szavai ugy sujtottak le, mint a kalapács az üllőre.
- A Stebbing-bank évek óta fizetésképtelen volt - folytatta könyörtelenül. - Ön azzal kérkedik, hogy meghiusitotta a részvénybankok igyekezetét, hogy önt fölszippantsák. Az igazság pedig az, hogy ön nem meri pártatlan vizsgálat alá bocsátani a Stebbing-bank ügyeit, mert nagyon jól tudja, hogy becsületes vizsgálat a büntetőbiróság elé, esetleg Őfelsége valamelyik börtönébe juttatná.
Mr. Tupperwillnek nem változott el az arcszine, de az álla lebiggyent, és a szemében szinte siró esdeklés volt, mikor együgyüen rápislogott vádlójára.
- Remélem, hogy amit ön mond, nem áll - mondta rekedt hangon. - Ha igen, akkor engem durvábban rászedtek, mint gondoltam, és egész összeesküvést szőttek az én megtévesztésemre. Igaz, hogy rossz helyzetben vagyok. Bizonyos titkok, amelyek egy lelkiismeretlen embernek tudomására jutottak, az ő hatalmába dobtak engem. A körülményeket leirtam fehéren-feketén, - mondta Tupperwill szivhez szólóan - és eljöttem önhöz, megkérdezni, hogy ha az az irat az ön kezében volna, használna-e valamit önnek, vagy nekem?
- Semmit - mondta Amery gondolkozás nélkül, és Mr. Tupperwillnek beesett az arca.
- Mikor legutóbb találkoztunk, ön utalt egy dzsentlmenre, bizonyos ő... ő... Stillmanre. Nos, Amery őrnagy, én szeretném elkerülni a kellemetlenségeket, szeretném elkerülni a... bukást! Ön, tudva mindezt, tanácsot tud adni nekem. Lehet, hogy ez az utolsó alkalom, amikor erről az ügyről tárgyalunk, utolsó alkalom a helyzet rendezésére.
Amery erősen ránézett.
- Lesznek még más alkalmak is - mondta.
Mielőtt a beszélgetés befejeződött volna, Mr. Tupperwillnek még más mondanivalója is akadt.
- Én a békesség embere vagyok. Az emberi indulatok heves kifejezése visszataszitó, sőt egyenesen rémületes előttem. Volt egy szörnyüséges tapasztalatom, és nem szeretném, ha megismétlődnék.
Megtapogatta fején a sebhelyet.
- És mégis az az érzésem, hogy az erőszak ingoványába süllyedek, hogy lelkiismeretlen, gonosz, talán kegyetlen emberek vesznek körül, akik nem fognak késlekedni, hogy boszujukat kitöltsék rajtam. És én önhöz fordulok, mint a cselekvés emberéhez, segitségért, és irányitásért. Amery őrnagy, én egy héttel ezelőtt uj gépvezetőt fogadtam. Az az ember a legkitünőbb ajánlásokkal jött hozzám, bizonyitványa volt a hadseregből, előző főnökei a legnagyobb dicséretekkel ajánlják őt, és mint vezető olyan, hogy nem is kivánhatok jobbat, csak... - Mr. Tupperwill tétovázott - csak nem tudok megszabadulni attól a gyanutól, hogy ez az ember nem az, aminek látszik. Szabadon járt-kelt a házamban, minden akadály nélkül, és a háznagyom jelenti, hogy egy alkalommal a hálószobámban látta.
Tupperwill előrehajolt, és halkitott hangon folytatta:
- A hálószobámban van egy faliszekrényke, amelyben néhány fontos irományomat, és néhány értéktelen ékszeremet tartom. Ma reggel nem találtam benne egy kis könyvet, amelyben följegyzések vannak magánszámlámról. Nem afféle megszokott könyvecske volt: arany tárcának látszott, drága atyámtól kaptam évekkel ezelőtt.
- Mi van benne az ön számláin kivül?
- Semmi. Néhány cim, néhány följegyzés családi vagyonunkról, irodai páncélszekrényem kombinációs zárjának leirása, magánletétjeim az Angol Banknál és effélék.
- Ha azt hiszi, hogy az az ember lopta el, - mondta Amery sóhajtva unalmában - miért nem jelenti a rendőrségen?
Mr. Tupperwill lassan Ameryre emelte a tekintetét.
- Ön azt mondta nekem, hogy az üzletem csődbejutott, meggyötört azzal, hogy nem merném megengedni a pártatlan vizsgálatot, utalt arra, hogy a Stebbing-bank körül titkok vannak, amelyeket nem volna ajánlatos szellőztetni. Ezeknek a titkoknak egyike-másika benne van abban a könyvben, Amery őrnagy.
Hosszu sóhajtással fölállt.
- Attól tartok, untattam önt, - mondta - de ne feledje el, hogy félelemtől, és kétségtől megkinzott ember vagyok, olyan ember, akit a legkegyetlenebb válaszutra állitottak. Az ön tanácsa, az ön segitsége, az ön együttmüködése sokat jelentett volna nekem, és talán önnek is.
Könyökével megtörölte kalapját, elrévedezve nézett rá a fali-szekrény betört ajtajára a kandalló mellett, aztán ujabb sóhajtással, és kis meghajlással kitotyogott a szobából, mint a letörtség és gyötrődés eleven képe.
Amery hallgatta asztala mellől a bankár lépteinek neszét, mignem csönd lett. Akkor rágyujtott egy vékony, sötét szivarra és füstfelhőt fútt a mennyezet felé. Homloka mélyen megráncolódott, arcán izgalom látszott. Senki sem gondolta volna, hogy egész eszét Elsa Marlowera összpontositja.

XLV. FEJEZET.
Amery őrnagy elmegy.
A toronyórák hetet ütöttek, mikor Amery lement a Wood Streetre, és Cheapsidebe érkezve három bérautót el engedett gördülni maga előtt. A negyediket odaintette magához.
Mielőtt kapuja csengőjére rátehette volna a kezét, már kinyitotta a kaput Feng Ho, aki aztán utánament a dolgozószobájába.
- Ismer ön egy Jarvie nevü embert?
Amery bólintott.
- Letartóztatták ma délután. Őt és egy Sainson nevü embert, Hullben.
Amery ujra bólintott.
- Bickerson szorgalmas - mondta. - Az ember azt hinné, hogy Dr. Ralph Hallam bukása rövidesen bekövetkezik.
- Ha rajtam mulnék, már ott aludna az Éj Palotájában - mondta Feng Ho gyilkos kedvvel. Kinaiul beszéltek. Feng Ho ott állt az asztal mellett, rátekintve gazdájára, amint az végigfutotta leveleit.
- Sulyos büntetés volna egy bolondságért, Feng Ho.
- Gyilkosságért, uram - mondta Feng Ho. - Mert ez a Hallam gyilkolta meg az öregembert. Nem voltam-e a szobában nyomozni, mikor bejött? Nem hallottam-e pompás fülemmel a kés csattanását, mikor kivette a zsebéből? Ugy látom, elég ostoba voltam, mikor a házba bemenve eloltottam a lámpákat, de nagyon csábitott a dolog. A kapcsoló éppen az ajtó mellett van a lépcsők alatt, és én azért kapcsoltam ki a lámpákat, mert bizonyos akartam lenni arról, hogy az öregember ébren van-e? Ha ébren lett volna, akkor a lámpák kialvására kijött volna a lépcsőházba.
- Mégis tévedsz. Az a férfi, aki Tarnt megölte, Stillman volt.
A kinai türelmetlenül pattantott az ajkával, de egyéb megjegyzést nem tett. Fölment a gazdája után, és mig az fürdött, kirakta Amery esti ruháját. A sötét ember már csaknem befejezte öltözködését, amikor kiadta utasitásait.
- Én az egyes számu páholyban leszek, az a szinpad mellett van. Add ide a hallgatót.
Feng Ho egy lapos kis tartót vett elő egyik fiókból, és Amery - akármilyen testes volt is - beletette estélyi kabátja hátsó zsebébe.
- És egy pisztolyt - mondta Amery.
Feng Ho ugyanabból a fiókból elővett egy rövid, nehéz Browningot, és rendbeszedte.
- Ez jobb - mondta, és mintegy varázsszóra rövid, széles, lakozott nyelü kés csillant meg a kezében. Gyöngéden a tenyerére tette, fölkapott egy darab papirt, amely Amery gallérdobozából került elő, golyóvá gyurta, és földobta a levegőbe. A kés megcsillant, és a papirgolyó két darabban esett a padlóra.
- Minden ember fél az acéltól - idézte a régi kantoni mondást némi tetszelgéssel. - Csöndes, gyors és igen eredményes.
Amery őrnagy mosolygott.
- Én is ugy gondolom, - mondta szárazon - de azért a pisztolyt viszem magammal.
Belecsusztatta revolver-zsebébe.
- Most pedig szerezz néhány szendvicset, és egy pohár tokajit. A kocsi legyen abban a kis utcában, amely a Covent Garden Market mellett van. Te vegyülj el a tömegbe a bejárónál. Mindig verődnek össze kiváncsiak, akik megbámulják az Operába bemenőket.
Befejezte kurta ebédjét, aztán fölemelte a telefonkagylót.
- Rendőrfőnökség? Wille főfelügyelővel óhajtok beszélni.
Hosszu szünet után egy hang felelt, amelyről tudta, hogy az nem a főfelügyelőé.
- Amery őrnagy - felelte a kérdezősködésre.
Ujabb, de rövid szünet, aztán Wille mogorva hangja köszöntötte kurtán.
- Amery őrnagy beszél. Fontos közlésem van a rendőrség számára, és szeretném, ha Mr. Bickerson meglátogatna házamban tizenegy órakor.
- Miről van szó? - kérdezte Wille.
- Talán inkább majd Bickersonnak fogom elmondani. Ő van megbizva az üggyel.
- Méreg-história, igen? Rendben van, érintkezésbe lépek vele, és elküldöm önhöz.
- Tizenegy órakor - mondta Amery, és mikor visszatette a kagylót, elmosolyodott.
*
Jarvie letartóztatásának hire ugy érte Ralph Hallamot, mint a mennykőcsapás. Mikor aztán a hir vétele után telefonon fölhivták Hullből, és közölték vele, hogy a bandának egy másik tagját is letartóztatták, egyszerüen beleállt idegeibe a rémület. Ezen az estén nagyon kényelmetlen órát töltött szobájába zárkózva, papirokat, és apró számlakönyveket égetett el, és csak kilenc óra után jutott eszébe, hogy megigérte Lounak, hogy meglátogatja, és Lou nyilván várja.
Feleségét puskaporos hangulatban találta.
- Azt hittem, ebédelni megyünk - mondta élesen. - Nincs a házában egyetlen óra sem?
- Ebéd helyett majd vacsorázni megy - morogta Ralph, - Hol van a lány?
- A szobájában, - vágta oda Mrs. Hallam - ahol minden estéjét tölti. Itt marad tán örökre?
- Egy vagy két nap mulva elmegy. Jőjjön be ide.
Ralph benyitott az ebédlőbe, valósággal magával vonszolva az asszonyt.
- Figyeljen ide, Lou. Nagy bajban vagyok. Zavarok vannak, rendőrségi zavarok, és minden leleményemet össze kell szednem, ha ki akarok mászni ügyeim összeomlásából, amely pedig rövidesen el fog következni. Van egy kis aprópénzem, de nekem jókora összeg kell, és önnek mindent el kell követnie érdekemben, amit csak megtehet, ha csak azt nem akarja, hogy a tartásdija füstbe menjen.
- Mit jelentsen mindez? - kérdezte Mrs. Hallam gyanakodva.
- Most figyeljen.
Mrs. Hallam látta, hogy Ralph halálosan komoly.
- Arra van szükségem, hogy ön maradjon itt tizenegy óráig. Aztán elmehet vacsorázni. A Mispah-klubba készült, igaz? Ott sokáig táncolnak. Maradjon ott a tánc végezetéig, szóval reggel két óráig.
Mrs. Hallam gyanakvó pillantást vetett rá.
- Értem - mondta, és Ralph együgyü lett volna, ha nem érezte volna ki hangjából a gúnyt.
- A lányt nem fogja semmi baj sem érni, attól nem kell félnie - nyugtatta meg Ralph a feleségét.
- Emiatt ugyan nem maradnék fönn egész éjszaka - mondta kihivóan. - De azt hiszem, jó lesz, ha figyelmeztetem, Ralph, hogy ne menjen tulságosan messze. Levele van az ön számára.
Ralphnak nyitva maradt a szája a meghökkenéstől.
- Levele számomra? Mit akar ezzel mondani?
- A szobalány megtalálta ma reggel a párnája alatt. Amery kezeirása, Dr. Ralph Hallamnak cimezve. A boritékra ez van ráirva: „Szükség esetén fölhasználandó”. Ön kissé sápadtnak látszik, Ralph. Mit tud az az ember önről?
- Semmit - felelte a férfi nyersen. - Honnan tudja, hogy az ő irása?
- Ha nem tudtam volna is, sejtettem volna - mondta az asszony hidegen. - A megjegyzés alá odairta a neve kezdőbetüit: „P. A.” Figyelmeztetem hát, hogy óvatosan járjon!
- Mondom, hogy a lánynak semmi baja nem történik. Nem a lány kell nekem, egészen más valami. Kigondoltam már az egészet, Lou. Tegyük föl, én megjelenek éjfélkor, ő mindenfélét gondol, és ha én azt mondom, hogy csak a ládába akarok belenézni, még örülni fog, hogy csak azt viszem el.
- Mi van benne? - kérdezte Mrs. Hallam kiváncsian. - A multkor belenéztem, a középső része le van szegezve. Itt kell maradnom tizenegyig? Okvetlenül szükséges?
Ralph bólintott.
- Jobb lesz, ha ő ugy tudja, hogy ön itt van. Később aztán megmagyarázhatom neki, hogy elment. Mit csinál egyébként a lány?
- Azt az átkozott szamárságot hallgatja - felelte az asszony türelmetlenül. - Rendben van, ugy lesz, ahogyan kivánta. Van még valamire szüksége?
- Semmire, csak egy kulcsra. Az enyém nála van.
Mrs. Hallam átnyujtott neki egy lapos kulcsot, és Ralph zsebrevágta.
- Várjon. Mielőtt elmegy, szeretnék valamivel többet hallani arról a bukásról és kimászásról és a többiről, amit az imént emlegetett. Ralph, mire megy a játék? Méregcsempészettel foglalkozik?
Ralph bólintott.
- Honnan gondolta? - kérdezte aztán.
- Ez az egyetlen bün, amely eléggé mentes a veszedelemtől ahhoz, hogy ön elkövesse - mondta Mrs. Hallam nyugodtan. - Tarn is benne volt, igaz? Ugy gondoltam. És Tupperwill is?
- Tupperwill! - mondta Ralph megvetően. - Nem hiszem ugyan, hogy tulságosan sok pénzt kapott volna, de eléggé meg van mángorolva.
Mrs. Hallam csöndesen nevetett.
- Ez a gondolat nekem is a fejembe ötlött... ugy értem, az, hogy nincs pénze. Még ha mindjárt a könyveit aranyba kötteti is - -
Az asszony visszanyelte a többit, mikor látta, hogy Ralph milyen fürkészően néz rá.
- Bekukkantottam a könyvtárába, mikor nála voltam - folytatta ravaszul. - Bizonyára nagy könyvmoly.
Kikisérte Ralphot és becsukta mögötte az ajtót, aztán visszatért a hálószobájába, kihuzott egy kis fiókot és elővett belőle egy tündöklő aranytárgyat, amelyet akárki megtömött cigarettatárcának nézett volna, pedig valójában csak kis jegyzőkönyv volt aranyba kötve. Megvető ajkbiggyesztéssel forgatta a vékony lapokat, aztán visszadobta a könyvecskét a fiókba. Annyi gondot és kockázatot vállalt ezért a semmiért. Ugyancsak nagyobb elégtétellel szemlélhette (amit nagybüszkén meg is tett) azt a ragyogó gyémánt nyaktűt, amelyet indiai látogatása alkalmával szerzett.
Tiz órakor kopogott Elsa ajtaján és minden tessékelés nélkül bement. Már megtanulta, hogy a lelkes rádió-hallgatók semmit nem hallanak, csak az éterből érkező hangokat.
Elsa mosolyogva vette le a fejhallgatót.
- Nagyon szép. Csodálom, hogy ön nem hallgatja, Mrs. Hallam - mondta. - Kimegy ma?
- Nem tudom - felelte Lou hazugul. - Még nem is gondolkoztam rajta, hogy mit tegyek. Ön teljesen rendben van itt?
- Tökéletesen - mondta Elsa. - Kérem, ne is aggassza magát miattam. Egyébként is, Mrs. Hallam, azt hiszem, egészen megfelelő lakást találtam magamnak. Nem szeretnék egyetlen nappal is tovább lenni a terhére, mint szükséges.
- Szivesen látjuk - mondta Lou gépiesen. - Csak maradjon addig, ameddig önnek jólesik, kedvesem.
Lenézett a ládára, amely ott állt a fal mellett.
- Miért nem dobta ezt a régi holmit a lomtárba? - kérdezte. - Csak a helyet foglalja itt.
- Ugy gondoltam, jobb lesz, ha itt marad, amig el nem megyek - felelte Elsa. Ettől kezdve a társalgás szekere sürüen akadt kátyuba, mert a lány alig várta, hogy tovább hallgathassa az operát, Mrs. Hallam pedig szeretett volna már átöltözni.
Végül aztán akadt mentségük: az ebédlőben megszólalt a telefon csengője, és Mrs. Hallam kiment. Ralph volt.
 - Szemmel tarthatná az utcánkat - mondta. - Ha lát valakit, aki észrevehetőleg a házat figyeli, szóljon ide nekem.
- Ettől fél? - kérdezte Mrs. Hallam, és kikapott érte.
Mikor Elsa ujra fölvette a hallgatót, észrevette, hogy a broadcasting-állomás ki van kapcsolva. Meghallgatta az időjárási jelentéseket, a legfrissebb hireket, a barométer-állást és efféléket.
- Egy negyedóra mulva - mondta egy hang az űrből - összekapcsoljuk az Operaházzal, és meghallgathatja a Faust utolsó felvonását.
Elsa letette a hallgatót, elővett egy könyvet, és megpróbált olvasni. De az esze másutt kalandozott, akárcsak akkor, amikor Gounod mestermüvét hallgatta az imént. A sötét emberben volt valami lebüvölő, de ez nem az a büvölet volt, amelyet a gonoszság látványa gyakorol. Érezte, hogy áthatolt főnöke természetének külső burkolatán, és hogy meglátott egyet-mást az igazi emberből, aki mögötte rejtőzik. Amery meghökkentette, olykor meg is riasztotta, de föl nem lázitotta. Női ösztöne észrevette Amery jellemének finomságát, és akármilyen bántó tudott is lenni, akármilyen hibákat követett is el, a lány érezte, hogy azért jó ember. Ez aztán olyan képtelen megállapitás volt, hogy a lány elnevette magát.
Pedig mégis: Amery jó ember, és minden neveletlensége mellett is barátságos, minden gyanakvása mellett is tud bizni. Elsa nem tudta megérteni őt, de tudta azt, hogy Ameryt teljességében kell megitélnie: hibáit is tudomásul kell vennie, de vétkeit is meg kell bocsátania. Azon gondolkozott, hogy ugyan hány nő szerethetett bele, vagy hogy vett-e ugyan egy is fáradságot arra, hogy kellemetlen külsőségei alatt valami bálványozni valót találjon benne? Nem mintha ő bálványozná, tette hozzá magában sietve, vagy egyáltalán szeretné is Ameryt. Most, hogy el kezdte boncolgatni a maga érzéseit, még affelől sem volt bizonyos, hogy tetszik-e neki ez az ember. De hát ez már sikos talajra való áttérést jelentene, mondta magában, és jókor fölvette a fejhallgatót, hogy meghallja a fölviharzó tapsot, amely a kezdő áriára következett.
A rádió pompásan müködött. Elsa olyan jól hallott mindent, mintha ott ült volna valamelyik páholyban, néhány lábnyira a szinpadtól. Minden hangot, minden finom kadenciát tisztán hallott.
Margit még nem fejezte be az énekét, mikor a hangja hirtelen elhalt, és Elsa fülét az ének helyett érthetetlen hangzavar ütötte meg. Egy hang azt mondta: „Menjen el, - menjen le a szinpadról!” Aztán egy másik hang beledörgött Elsa fülébe:
- Elsa!
A lány elképpedt. A hang Amery őrnagy hangja volt.
- Elsa, zárja be az ajtaját, és torlaszolja el. Be ne engedjen senkit! Hallja jól? Azonnal zárja be az ajtaját! A leghalálosabb veszély fenyegeti!

XLVI. FEJEZET.
A vészjel.
Amery őrnagy páholya hátterében ült, és hol odahallgatott az opera édes harmóniáira, hol nem. A szomszéd páholy üres volt. Kétszer is kinyitotta kis fekete tokját, és kivett belőle valamit, ami a stetoszkóphoz hasonlitott, és kerek végét odatartotta a falhoz. Semmi hang nem jött a szomszéd páholyból, mig a függöny föl nem lebbent, hogy a Faust utolsó felvonása megkezdődjék. Ekkor készülékének segitsége nélkül is hallotta, hogy a másik páholyban székeket tolnak el. Két férfi jelent meg a páholyban, és a hangjukból következtette, hogy ők is a háttérben ülnek, ahol senki nem láthatja őket. Odatette a hallgatót a falhoz, és hallgatózott. Nyomban ráismert mind a két hangra.
- ...a lány a legnehezebb kártya az egész játékban. Egy lehetőség van száz ellen, hogy ön megkapja...
A másik hang dünnyögött valamit, aztán igy folytatta:
- ...de én gondoltam erre is. Egy kővel két madarat üthetünk. A holmi csakugyan abban a ládában van. Az öregember a halála előtt való este hozta el Stanfordéktól, és odavitte Elgin Crescentbe... Mind amerikai pénz, és könnyü fölváltani, de meg kell kapnom a lányt éppugy... Már elrendeztem az egészet... tizenegy órakor... öt perccel tizenegy előtt... pontos időre dolgozom...
Csönd lett, és Amery abban a pillanatban vigyázatlanul meglökte a vékony drótot, amely a mikrofont összekötötte a fekete tokban levő kis battériával. A drót elpattant. Amery ügyes ujjai nyomban uj összeköttetést létesitettek. De mikor a hallgatót odatette a falhoz, csönd volt. Egy pillanatra azt hitte, hogy a battéria elromlott. Letette a hallgatót, kiment a folyosóra, és lopva benyitott a másik páholyba. A páholy üres volt!
- Öt perccel tizenegy előtt!
És ezek pontos időre dolgoznak! Megnézte az óráját, és elképedt. Pontosan annyi idő volt!
Csak egy másodpercig tétovázott. Margit a szinpad közepén volt, elragadva a néma hallgatóságot dicsőséges hangjával, de Amery sem nem látta, sem nem hallotta. Nem tudott semmiről, csak azt tudta, hogy valahol Londonban egy védtelen lány idehallgatkozik.
A következő pillanatban átugrott a páholyból a szinpadra.
Az egész szinház nyomban föllázadt.
Margit riadtan hátrált, sirástól környékezve. Dühös hangok kiáltottak rá Ameryre a szinfalak mögül, de ő végigment a lámpák mellett, megkereste a mikrofont, és belekiáltotta figyelmeztetését. A következő pillanatban erős karok ragadták meg, és kivitték a szinpadról. Egy dühödt arcu igazgatót látott maga előtt.
- Küldjön rendőrért - kiáltotta egy éles hang. - Be van rugva?
Két markos munkáskéz fogta a két karját. Az igazgató hisztériás dühében öklével hadonászott Amery kifejezéstelen arca előtt. Ekkor Amery megszólalt:
- Vigyen be az irodájába. Mondanom kell önnek valamit.
- Megmondhatja itt is! - toporzékolt a szinházi férfiu. - Hogy merte ön, gazember...
Amery mondott valamit halk hangon, és az igazgató arckifejezése elváltozott.
- Valószinüleg csak ugrat, de jőjjön velem - mondta mogorván, és a sötét ember utána ment a szinpad mögött lévő kis irodába.
Az iroda asztalán telefon volt. Amery, engedélyt sem kérve, fölemelte a kagylót.
Három percig gyorsan, keményen beszélt valakivel, a meghökkent igazgató pedig némává dermedve hallgatta. Amery letette a kagylót.
- A kivezető utat, hamar!
Az igazgató elkalauzolta lépcsőkön le és föl, szük folyosókon végig, és végül az utcán voltak.
- Segitek önnek megkeresni a kocsiját... óhajt még valami segitséget?
Amery a fejét rázta.
- Herbert Mansions - mondta, mikor fölugrott a vezető mellé. - Menjen olyan lassan a szinház sarkáig, amennyire csak tud: föl akarom venni Feng Hot. Azután, ne feledje el, számomra nincsenek közlekedési szabályok Londonban ma éjjel!
*
Elsa hallotta Amery szavait, és egy percig értetlenül hüledezett. A sötét ember hangja volt, és arra figyelmeztette, hogy zárja be az ajtaját... mert veszedelemben van!
Levette fejéről a hallgatót, az ajtóhoz szaladt, megforditotta a zárban a kulcsot. Mikor ezt megtette, suhogást hallott kivülről.
- Ki van itt? - kérdezte riadtan.
Ekkor sikoltást hallott, utána fojtott zokogást, - és attól a sikoltástól megdermedt benne a vér.
- Segitség!
Lou Hallam sikolya volt, amely hörgésbe fulladt.
Elsa azt hitte, elájul, de összeszedte minden erejét, nekiállt a ládának és odatolta keresztben az ajtó elé. A következő percben ágyát tolta a láda mögé.
- Nyissa ki, be akarok menni - mondta egy fojtott hang.
- Ki az?
- Nyissa ki az ajtót, mondom. Nem akarom bántani. Csak a ládát akarom. Adja ki, és esküszöm, hogy a haja szála sem görbül.
- Kicsoda ön? - kérdezte Elsa ujra. - Hol van Mrs. Hallam? Mit csinált vele?
Fojtott átkozódást hallott, aztán az ajtó megrendült az ismeretlen sulyától.
Ketten voltak már odakünn. Elsa hallotta, hogy tanácskoznak. Mit tegyen? Odarohant az ablakhoz és kinyitotta. Az utcán egy lélek sem volt. Arra felé nincs szabadulás. Csak legalább látna valakit odalenn, - valakit, akit segitségül hivhatna.
Mrs. Hallam lakása a harmadik emeleten volt. A menekülés tehát lehetetlen... Most meglátott egy alakot, amint átment az uton. Sikoltott egyet.
- Elég! - kiáltotta egy dühödt, és ijedt hang a folyosóról. - Hallgasson, vagy lövök!
Abban a pillanatban reccsenve betört az ajtó, és Elsa egy pár szemüveget látott gonoszul rámeredni. Hátratántorodott.
Az utca felől egy gépkocsi tülkölése hallatszott. Elsa ujra kinézett: a gép a kapu előtt állt meg. Három férfi szállt ki belőle, és rohant föl a kapulépcsőn. A támadók odakünn szintén hallottak valamit.
- Hála Istennek! - kiáltotta Elsa teljes erővel.
A férfi odakünn hallotta a hangját. A lépcsőház felől lábak dobogása hallatszott, aztán a sötét folyosó hirtelen kivilágosodott, és Elsa ismert hangot hallott.
- Ne mozduljon, barátom! Ha csak nincs fontos találkozója Szent Péterrel?
Amery volt!
Egy ajtó becsapódott. A konyha ajtaja, amely az övével szemben volt. Aztán hallotta, hogy Amery bosszusan mond valamit. A következő pillanatban látta az ajtó hasadékán át, hogy Amery a konyhába megy, és fölcsavarja a villanyt. Látta, hogy a konyha külső ajtaja zárva van, és hogy Amery egy keskeny erkélyre megy ki, és lehajol. Aztán visszajött.
- Rendben van? - kérdezte harsányan.
- Igen... igen! - vacogta Elsa. - Egészen rendben vagyok. Elmentek?
- El, alaposan - volt a dühös válasz. - A konyhából cselédlift szolgált, azt hiszem: lekusztak a drótkötélen.
Elsa gyönge kisérletet tett, hogy elmozditsa a torlaszt, de ereje annyira elhagyta, hogy kétszer is félbe kellett hagynia, és le kellett ülnie, mielőtt el tudta tolni a ládát is, és ki tudta nyitni az ajtót.
A lépcsőházban Feng Hot látta, és mellette egy egyenruhás embert, akiben Amery gépvezetőjére ismert.
- Feng Ho, szerezz a ladynek vizet - mondta Amery kurtán. - Hol van Mrs. Hallam?
Elsa nem tudott beszélni, amig a viz meg nem érkezett.
- Nem tudom... azt hittem, hogy elment, - hebegte a lány, mikor remegő kezével ajkához emelte a poharat - de hallottam valakit sikoltani... rettenetes volt!
Amery otthagyta Elsát, és bement az ebédlőbe. Ott is fölcsavarta a villanyt. A szoba üres volt. Onnan a társalgóba ment. Ugyanaz az eredmény.
- Hol szokott aludni?
A lány rámutatott az ajtóra. De Mrs. Hallam szobájának ajtaja zárva volt. Amery hiába rázta a kilincsét.
- Valaki van itt - mondta. Teljes sulyával nekidőlt az ajtónak, amely egyetlen reccsenéssel benyilt.
Amery fölcsavarta a villanyt, és egy percre maga is elképpedve nézte azt a látványt, amely fogadta. Mrs. Hallam félig az ágyán, félig az ágyán kivül feküdt. Arca elkékült, csinos ruhája össze volt szaggatva. Fehér vállán vér feketélt. De ennél baljósabb volt a nyakára tekert selyemsál.
Egy pillanat mulva Amery mellette volt, és levette nyakáról a fojtogató sált.
Amery hangjára a lány elfelejtette a maga gyöngeségét. Ketten fölfektették Mrs. Hallamot az ágyra, és mig a lány Amery parancsára konyak után kutatott, Amery őrnagy gyorsan átvizsgálta a szobát. Sok tekintetben hasonlitott a saját dolgozószobájához, a betörés után. Fiókokat kihuzkodtak, és tartalmukat a padlóra szórták. Az öltöző-asztalt teljesen kiforgatták. Vajjon mit kereshettek? - tünődött magában Amery. Eddig nem tekintette Mrs. Hallamot komoly tényezőnek a játékban. Pedig ez nem lehetett csak afféle fölösleges támadás, ennek komoly oka volt. Hogy mi volt ez az ok, annak a fölfedezését elhatározta magában.
Néhány perc mulva az asszony föleszmélt, rámeresztve szemét Ameryre.
- Ön volt az? - nyögte. - Ó, ön maga az ördög!
Amery a fejét rázta.
- Ha ugy érti, hogy én voltam az, aki megtámadtam, akkor megnyugtathatom ebben a tekintetben - mondta. - Elveszett valamije?
Mrs. Hallam nagy-nehezen lábra állt, és átvánszorgott az öltöző-asztalhoz.
- A könyv veszett el... ez az egész, a könyv!
- A könyv? Melyik könyv? - kérdezte Amery mohón.
- Egy kis aranykönyv.
A sötét ember agyában földerengett valami.
- Tupperwillé?
Mrs. Hallam bólintott.
- Hogyan jutott az önhöz? De hiszen sejtem a feleletet. Elvette tőle, igaz?
Az asszony megint bólintott.
- Kölcsön kértem - dadogta nagynehezen.
- Látom.
Ez hát a magyarázat! Meg kell hagyni: logikus!
- Nos, ifju lady, - fordult Amery a lányhoz - azt hiszem, egy időre elhagyhatjuk Mrs. Hallamot. Biztos helyen akarom önt látni. Megteszi, hogy ittmarad öt percig, és megigéri, hogy nem mozdul innen?
Elsa bólintott, és Amery a következő pillanatban eltünt. Abból az irányból, amerre ment, Elsa kitalálta, hogy az ő szobájában van. Azon gondolkozott: mit kereshet ott? Szavához hiven, öt perc mulva visszatért, kezében egy ruhaskatulyával, amelyben Elsa a magáéra ismert. Az a gondolat, hogy Amery szedte össze a ruháit, olyan furcsa volt, hogy Elsa nevetni tudott volna.
- Azt hiszem, a Palace Hotel egészen biztonságos hely önnek ma éjszakára - mondta Amery.
A lány rápillantott Mrs. Hallamra, akinek arcára visszatért a szokott sápadtság.
- Jobb lenne, ha ön fölcsöngetné a férjét és elmondaná neki - kezdte Amery, de a főajtóban megfordult egy kulcs, és Amery kiment a folyosóra.
Ralph Hallamba belefagyott a szó a sötét ember megjelenésére.

XLVI. FEJEZET.
Fogságban.
- Mit keres itt? - kérdezte végül nyersen.
- Ugyanezt kérdezhetném és is öntől - hangzott a rideg válasz. - Valóban, Hallam, ön a legmozgékonyabb ember, akit valaha is ismertem!
- Hova készül, Elsa? - kérdezte Hallam.
- Megmentem a ladyt attól a fáradságtól, hogy önnek feleljen. Elviszem a Palace Hotelbe, ahol biztonságosabb helyen lesz.
Ralph látta a fényt, amely felesége szobájából áradt, és odament. Egy pillantást vetett a szobára, fölforgatott holmijaira, feleségének sápadt arcára, aztán megfordult.
- Mit jelentsen mindez? - kérdezte. - Nem fog elmenni ezzel, Amery.
- Valaki megtámadta az ön feleségét, és elmenekült, mikor följöttem.
- Hogyan jutott be?
Amery mosolygott.
- Nem felelek több kérdésre ma éjszaka. Nincs rá időm - mondta, és az ajtó felé ment. Ralph elébe állt.
- Mit visz abban a ruhaskatulyában?
Amery egy pillanatig gondolkozott, aztán fagyosan azt mondta:
- Valami több mint egymillió dollárt, Miss Marlowe tulajdonát. Ládájában találtam, és most biztos helyre viszem.
Ralph arca hol elpirult, hol elfehéredett.
- Nem megy el addig, amig meg nem magyarázza...
- Holnap olyan magyarázatot adok, amely ki fogja önt elégiteni - mondta Amery, régi lobbanékonyságának árnyékával. - E pillanatban önnek más dolga van. Egyszer már figyelmeztettem önt, Hallam, hogy az ön mesterségében nincs hely két társaság számára, és ön most nagyon közel van ahhoz, hogy megértse, mennyire megbizható tudok én lenni! Menjen haza és zárkózzék be, - vagy, ami még jobb, szóljon egy rendőrnek és tartóztattassa le magát. A halál angyala jár körül ma éjjel!
Ralph Hallam a falhoz tántorodott, és nézte a két távozót, mint az álomlátó.
Feng Ho odakünn várakozott a lépcsőházban. Amery néhány utasitást adott neki.
- Itt maradsz. Vigyázz Hallamra. Tudni akarom, hogy hol találhatom meg.
Amery lement a lánnyal a néptelen utcára. Vezetője megforditotta a kocsit, a kapuval szemben pedig egy bérautó állt, amely éppen most érkezett meg, mert két férfi a vezetővel beszélgetett. Amery tévedése, amely most következett, érthető.
- Önök Wille főfelügyelőtől jönnek?
- Wille? Én nem tudok semmiféle Willeről, de mi a rendőrfőnökségről jövünk - mondta az egyik barátságtalanul. - Ön Amery?
- Az a nevem.
- Meghatalmazásom van, hogy letartóztassam önt, őrnagy.
Amery tamáskodva nézett rá.
- Meghatalmazása ellenem? Mi a vád?
- Aligha kell elmondanom, igaz? Majd megtudja, ha a rendőrállomásra jön. Nekem csak az az utasitásom van, hogy önt őrizetbe vegyem.
Csönd támadt.
- Valami tévedés történhetett - mondta végül Amery. - Minden esetre elmegyek önnel, de talán megengedné, hogy előbb letegyem ezt a ladyt a Palace Hotelnél.
A detektiv nem felelt, hanem beszállt melléje a bérautóba, a ruhás-skatulyát átadta a vezetőnek, és a fogoly egy utcai lámpa fényénél észrevette, hogy a detektiv kezében revolver van. A detektiv észrevehette, hogy Amery meglátta a fegyverét, mert azt mondta:
- Adok önnek egy jótanácsot, Amery őrnagy. Ne nyuljon a revolverzsebéhez, mert lelövöm. Nem bocsátkozom kockázatokba. És mig megbeszéljük a dolgot... - ennél a szónál nekiforditotta revolvere csövét Amery fehér mellényének, lenyult és kivette zsebéből a revolverét. A következő pillanatban acélbéklyó csattant rá Amery kezére.
- Meg ne mozduljon, mert baj lesz - mondta a másik ember, aki most szólalt meg először.
A hang ismerős volt a lánynak, de Amery őrnagy volt az, aki nyomban ráismert az idegenre.
- Csak nem a jó atya? - kérdezte gunyosan. - Valóban, Mr. Dame, rosszul itéltem meg önt. Azt hittem, nem kell fizetésért dolgoznia.
Jessie Dame atyja! Elsa elkiáltotta magát, amikor ő is ráismert a férfira. Mit jelentsen ez? Talán detektiv?
Amery további szavai minden kétségét eloszlatták.
- Ez csapda volt, és én egyenesen beleszaladtam - mondta - öreg róka létemre! Hova megyünk?
- Majd megtudja.
Elsa hallotta Amery béklyóinak csattanását, aztán fény villant meg előtte, amint egyik őrük zseblámpával világitott rá a megbéklyózott kézre.
- Tökéletesen csodálatos, mint az ön lánya mondaná - gunyolódott Amery. - Minden óvó-intézkedés megtéve, minden kockázat kizárva, mi? Látom, hogy a mellékutcákon megyünk, még pedig ugyancsak körbe-körbe, de nem a rendőrállomás felé, igaz? Hova megyünk? - kérdezte ujra.
- Várjon és találja ki - morogta Dame.
- Azt csak megengedik a ladynek, hogy eltávozzon?
Dame harsányan elnevette magát.
- Hogyne! Hogy odamenjen az első rendőrhöz és besugja? - kérdezte fitymálva. - Legyen egy kis esze, őrnagy. Egyébként is szükségünk van a ladyre.
Valóban szükségük volt rá. Ő volt a száz lehetőség az egy ellen, amelyre játszottak.
A zseblámpa fényénél nem lehetett reménye Amerynek, hogy megszabadulhat béklyóitól, és az őrnagy sokkal jobban ismerte a két embert, hogysem egyetlen kisérletet is tett volna arra, hogy magára vonja a néhány járókelő figyelmét.
Nem tettek meg valami hosszu utat. A gépkocsi egy külvárosias szinezetü utcán ment végig, befordult a szük kapufélen és megállt a magános épület előtt. A vezető leugrott, kinyitotta a kaput, és előbb Ameryt, azután a lányt vezették be a sötét épületbe.
*
Alig tünt el a gépkocsi, amelyen Amery és elrablói ültek, mikor Feng Ho végigszaladt a gyalogjárón és odakiáltott a vezetőnek:
- Hol az őrnagy?
- Nem tudom. Várom pedig.
- Ebben a pillanatban jött ki. Nem látta, maga vaksi őrült?
- Láttam egy férfit meg egy hölgyet, de nem tudtam, hogy az az őrnagy. Miért ment el bérautóban?
Feng Ho mondott valamit kinaiul, és abban a pillanatban melléje ért a nyugtalan Ralph Hallam.
- Látta elmenni, orvos ur?
- Kit? - kérdezte a másik savanyu arccal. - Ha Ameryt gondolja, azt nem láttam.
Megfordult, hogy tovább sétáljon, mikor Feng Ho megfogta a karját, és a bőbeszédüségnek akkora áradatát zuditotta rá angolul, hogy Hallam egy ideig föl sem tudta fogni az értelmüket.
- Kicsoda? - kérdezte hitetlenkedve.
- Foglyul ejtették, orvos ur - mondta Feng Ho aggódva.
- Mondja el még egyszer, mit mondott, kicsoda Amery őrnagy?
És mikor Feng Ho befejezte szavait, Ralph a vezetőhöz fordult.
- Merre ment a másik autó?
- Nem figyeltem meg, uram. De könnyen megtudhatja. Menjünk az utca végére.
A vezető csak akkor engedelmeskedett, mikor Feng Ho ráparancsolt.
Az utca végén rendőr állt, aki látott egy bérautót, amely lehetett is, nem is Amery börtöne. Mikor öt percnyi hajtás után utólérték a bérautót, látták, hogy üres.
Egy ujabb kisérlet hasonló eredménytelenséggel végződött, és mikor Feng Ho egy harmadik irányba utasitotta a gépkocsit, ő maga pedig a legközelebbi rendőrállomásra ment gyalog, - egy bérautó surrant el mellette. Feng Ho a bérautóban égő lámpa fényénél meglátott egy arcot, amelyre nyomban ráismert.
Egy pillanat tizedrészéig tartott az egész. A bérautó nagy sebességgel ment, és Feng Honak nem volt ideje visszahivni a gépkocsijukat. Feng Ho öles ugrásokkal követte a lámpás bérautót, amely keresztülhajtott a Bayswater Roadon, behajtott egy keskeny közbe, amely kis térre nyilt, aztán fölfelé haladt a csekély emelkedésen.
Feng Ho már majdnem utólérte, mikor valahonnan négy férfi ugrott elő, kettő-kettő az utnak mind a két feléről, és minden figyelmeztetés nélkül feléje siettek. Feng Ho lihegve, meghökkenve résen állt, kés a kezében. Az első férfi meghátrált, de a másik kijátszotta figyelmét. Feng Ho nem vette észre a kés villanását, amelyet beledöfött, és fojtott hörgéssel térdre esett. A másik ujra beledöfött.
- Abba a kertbe, - gyorsan! - sziszegte támadója, aki ledöfte.
Fölemelték az élettelen testet, és átdobták a rácson. A test puffant egyet, aztán csönd lett.
*
- Vigyázzon, hova lép, - mondta Dame figyelmeztetően. - Megvan a lánc?
A gépvezető elsurrant mellettük, és Amery egy lánc csörgését hallotta. A láncot keresztülhuzták valamin, amit Amery valami karikának, vagy effélének gyanitott. Aztán megfogták a két kezét, valami rácsattant a béklyók összekötő láncára, és odavonszolták a falhoz, amig béklyói el nem érték azt, amit Amery vaskarikának érzett, amelyen a láncot keresztülhuzták.
- Ne lépjen semerre, Miss - figyelmeztette a lányt Dame - mert kitöri a nyakát.
Az ajtót rájuk csukták, de még a helyiség szük volta sem magyarázhatta hangjuk tompa siri hangzását. Mikor Dame társa meggyujtotta egy kézilámpa gyertyáját, láng pattant föl a sötétben, és Amery látta, hogy a gépvezető eltünt.
Husz láb hosszu, tiz láb széles téglaépületben voltak. Amery csak gyanitotta, hogy téglából lehet, mert a falakat sötétbarna katonatakarók boritották, ez okozta a hangok tompaságát. A helyiségben, amely cementtel volt padlózva, középütt mély üreg volt, - amennyire Amery megitélhette: öt-hat láb mély, ugyanolyan hosszu, és két láb széles. Szemmel láthatóan ügyes kéz ásta.
- Mi ez? - suttogta a lány.
Ott guggolt Amery mellett.
- Nagyon hasonlit a jó atya garázsához - mondta Amery hidegen. - Tudja ön, mire emlékeztet ez a hely, Dame?
- Nem vagyok kiváncsi önnek egyetlen szavára sem - morogta Dame.
- Vesztőhelyre emlékeztet. Az üreget kissé szélesebbre és mélyebbre áshatták volna... Borzasztó érzés lehet, mikor fölkeltik az embert reggel hat órakor, és megparancsolják, hogy öltözzön abba a ruhába, amelyet a tárgyaláson viselt. Láttam beleőrülni ebbe embereket, jobbakat önnél, Dame. Nem olvasta soha Oscar Wilde költeményét? „A hóhér az ő kertészkeztyüjével besurran a bélelt ajtón, és megkötöz három bőrszijjal, hogy torkod szomjat ne szenvedjen többé...”
- Az ördögbe! - kiáltott Dame elsápadva, szemében szörnyü félelem. - Kitépem azt az átkozott nyelvét, ha be nem fogja a száját!
Amery csöndesen vihogott.
A vállán át kellett ránéznie Damere, mert erősen oda volt láncolva a falban levő vaskarikához.
- Jőjjön velem! - mondta Dame a lánynak, és Amery szeme fölvillant.
- Viselje gondját, Dame, mert ha van egyáltalán remény a kötél elkerülésére gyilkosság után, a bünnek minden sulyosbitása, minden, ami utálatot kelt az esküdtekben, - ne feledje el, hogy a gyilkossági pörökben női esküdtek itélnek - ugyancsak megneheziti önnek és Stillman barátjának a dolgát.
- Vigyék ki! - kiáltotta Dame harsányan. - Azon az ajtón!
Keze ugy remegett, mint a lázbetegé.
A lány belekapaszkodott Amerybe.
- Ne engedjen, ne engedjen! - könyörgött Elsa, a rémülettől félig eszelősen.
- Csitt!
Amery hangja gyöngéd volt, és véghetetlenül lágy.
- Sokkal jobban szeretem, hogysem bántani engedném. Nem fogja ezt elfelejteni, ugy-e, nem? A „sötét ember” jobban szereti önt mindennél e világon.
Lehajtotta fejét a lány fehér, fölemelt arcához, és ajkaik találkoztak.
A legfőbb boldogságnak ebben a pillanatában Elsa megfeledkezett félelmetes környezetéről, megfeledkezett a veszedelmükről, - nem tudott egyébről, csak a boldogságról, amely körülölelte lobogó lángjaival.
A következő pillanatban az első férfi karja elkapta, és valósággal átvitte az épület másik oldalára.
- Hallgasson! - sziszegte. - Ha sikolt, betapasztom a száját!
Amery szeme rámeredt a férfira, mint a kigyóé, és Dame, - minden hatalma mellett - megrőkönyödött tőle.
Elsa igyekezett kiszabadulni a karjaiból. Száját már sikoltásra nyitotta, mikor egy megtermett kéz betapasztotta.
- Segitsen elbánni vele - lihegte a rabtartó, és Dame átugrott az üregen, mikor a kimerültség erőt vett a lányon, és Elsa élettelenül feküdt elrablója karjában.
- Elájult. Hála Istennek! - mondta Amery, és éles szemmel figyelte a lányt, amig be nem csukódott mögötte az ajtó, és Amery egyedül maradt azzal, akit hóhérjának tekintett.

XLVII. FEJEZET.
A Halál házában.
- Nos, fiatalember, - mondta Dame derüsen - ugyancsak kevés ideje van már hátra az életből, és ez az idő nem lesz olyan szomoru!
Nem tett semmiféle kisérletet arra, hogy áldozatához közeledjék. Az épület egyik sarkában jókora hordó volt, azt odaguritott az öreg mellé, kiütötte a fenekét és fölforditotta az üreg mellett.
Szürke porfölleg támadt. Dame a hordó tartalmát egy jókora halmazban kiüritette. A kamra másik végén egy vizcsap volt, alatta két veder. Amery látta, hogy Dame vizet csapol a vedrekbe. Néhány perc mulva Dame visszajött a telt vedrekkel, tölcsért csinált a szürke halmazban, vigyázatosan vizet öntött bele, és vakolókanállal megkeverte.
- Azt hiszem, ön a fő-fő itéletvégrehajtó - mondta Amery nyugodtan.
A másik tetőtől-talpig remegett.
- Nem, nem az vagyok - mondta. - Olyan helyre fogom tenni, ahol nem találják meg.
- Gipszmunkás? Arcáról itélve pedig asztalosnak nézem - mondta Amery.
A férfi fölpattant.
- Ki mondta ezt önnek? Igen, asztalos voltam. De nem akarok beszélni önnel.
Tovább kevergette a vakolókanalat, olykor egy-egy lapátvég finom homokot öntött a keverékbe, mignem erős vakolatot kevert belőle. Megállt pihenni, rátámaszkodva nehéz lapátjára. Ekkor az ajtót takaró függöny kettévált. Amery arra forditotta fejét. Félelmetlenül nézett a szemébe annak a férfinak, aki őt gyülölte, - gyülölte halálosan.
A Stillman nevü termetes férfiu, szakállasan, szemén az autószemüveg, helyeslően bólintott és mosolygott. Szakálla olyan tökéletesen volt az arcára illesztve, hogy még a mosolygás sem árulta el.
- Nos, Amery, önt bizonyára érdekli az a tény, hogy az ön kinézere e pillanatban mélységesen szeretné, ha nem ütötte volna orrát a mi ügyeinkbe.
- Ön meglep engem - mondta Amery gunyos udvariassággal.
- Követte az ön autóját... ön erről nem is tudott, igaz? Meg kell hagynom, dicséretére válik, olyan jó futó! De elkaptuk a Ladbroke Grave végén, és hát nem ő az egyetlen ember, aki bánni tud a késsel!
- Ugy hát megértem - mondta Amery. - Ön e tekintetben igen ügyes, mint a szegény öreg Maurice Tarn is elmondhatná, ha ugyan még mondhatna valamit. Furcsa... én azt hittem, ön a gépet vezeti. Mi lesz most?
A szakállas férfi cigarettára gyujtott, mielőtt megszólalt volna.
- Én? Ó, én nem teszek semmit. Én csak érdekelt néző vagyok. A főember végzi a főmunkát.
Lepillantott az üregbe, onnan a nedves cementre.
- Dame meg én vagyunk az első és a második sirásó. Semmi egyéb.
- Mit fog cselekedni a lánnyal?
A másik megrázta a fejét, közben füstfelhőt fujva.
- Nem tudom. A főembernek tervei vannak vele. A lány jóval többet tud, mint amennyi nekünk jó. Gondolom ezt belátja, Mr. Amery?
- A lány nem tud semmit. Még azt sem tudja, hogy én ki vagyok.
„Mr. Stillman” felhuzta a szemöldökét.
- Csak nem akarja azt mondani, hogy nem közölte vele ezt a fontos részletet? Hitemre, azt gondoltam, hogy biztonsága kedvéért elmondta neki, hogy ön a külföldi nyomozóhivatal főnöke a méregcsempészet ellen, és hogy önt akkor hozták ide, mikor szegény öreg Bickersonnal kudarcot vallottak, - és pedig azután, hogy a nagyfejü tekintélyek átküldték önt Sanghájba, ugy, hogy az ön kegyvesztettségének hire megelőzte önt Angolországban és lefegyverzett minden gyanakodást. Megengedem, hogy ön rászedett engem, de csak nagyon kis ideig. Most már itt a vég, Amery! Ha rajtam állna, a lány számára is itt volna, őrültség tréfálni ezzel a dologgal és életben hagyni a lányt, de a főember szükségesnek gondolja ezt, én pedig már ugyis annyit bosszantottam az utóbbi időben, hogy nem merek tiltakozni.
Amery óvatosan megtapogatta béklyóit. Valamikor egy indiai rab meghökkentette őt azzal a könnyedséggel, amellyel kiszabaditotta kezét ezekből a béklyókból. Egy marokra való rupiáért aztán elárulta a titkát. Azon gondolkozott, hogy eszébe jutna-e pontosan a fogás?
Stillman hirtelen odament hozzá, kivett a zsebéből egy szijjat, lehajolt, és összefüzte Amery lábát.
- Ezer kár volna, ha a barátunkat véletlenül megrugná valaki - mondta.
Amery igyekezett összeszoritani jobbkeze csontjait, ahogyan az indiai rab tanitotta, és nagy keserüséggel látta be a rab mondásának igazságát: „Uram, vagy mindennap gyakorolja ezt a fogást, vagy nem tudja utánozni soha”.
- Mi lesz vele: fölakasztják, vagy lelövik?
- Egyik sem, azt hiszem - mondta Stillman és ránézett Damere. Dame elrémült.
- Jobb lesz, ha utána néz a lánynak - mondta Stillman. - Én megvárom a főnököt. Itt is van már! Jőjjön vissza negyedóra mulva. Nem hiszem, hogy tovább kellene várnia.
A kopasz férfi boldog volt, hogy szabadulhat, és kivánszorgott.
- Nem hallok semmit - mondta Amery, erősen fülelve.
- Feng Ho meghallotta volna - mosolygott Stillman. - Itt van.
A függöny megint szétnyilt, az ajtó halkan becsattant, a takarók mögül kibukkant egy fehér, tömzsi kéz, és mosolygó arccal megjelent Mr. Tupperwill, a bankár és az angol nyelv puristája.

XLVIII. FEJEZET.
A hóhér.
Mr. Tupperwill széles, kövér arcán szenvedő, rosszaló vonás jelent meg. Szelid szeme a fogolyét kereste, egy pillanatra ránézett, aztán a mély üregre és a cementhalmazra.
- Minden ugy történt, ahogyan történnie kellett - mondotta. - Nagy megkönnyebbülés az a tudat, hogy az ember számithat a barátaira, ön sem türt nyilván hanyagságokat alárendeltjeitől az apró dolgokban?
Amery megvetően mosolygott, de nem szólalt meg. Az épületben, a maga megsüketitett falaival és bevont mennyezetével, olyan nagy volt a csönd, hogy Amery egészen jól hallotta a zsebórája ketyegését.
- Az ember szeret rendelkezni alantasaival, még az élet triviális ügyeiben is - mondta Mr. Tupperwill komolyan. - „Triviális”, mellesleg, Trench figyelmeztetése szerint abból származik: „tri via”, ami hármas keresztutat jelent, ahol a pletyka-nénik találkoznak.
Tekintete ismét Ameryét kereste.
- Teológusok, nagy gondolkozók, metafizikusok, a tudomány legragyogóbb elméi törték magukat azon, amit nemsokára bizonyosságnak fog ön megismerni, Amery őrnagy! - mondta, és nagyot sóhajtott. - Van tulvilági élet? Ki tudja? Lehetséges-e, hogy a tulvilági élet teóriája az ember hiuságából támadt, és abból a gőgös föltevéséből, hogy az olyan tökéletes teremtményeknek, mint mi vagyunk, tökéletességünk jutalmául élveznünk kell azt a másik létet is, amelyet a közönséges állatoktól megtagadunk?
Amint igy beszélt, hosszu gérokkja zsebében tapogatott, és mikor előhuzta a kezét, vastag, csikos bot volt benne. Amery nyomban ráismert arra a szjembokra, amellyel a bankárt leütötték azon az estén, mikor a bankár és szövetségesei első támadásukat intézték ellene, és mikor Tupperwill félelmében tulságosan közel ment a védekező emberhez.
- Ezt, ugy gondolom, ismeri? Néhány estével ezelőtt tünt el az ön dolgozószobájából, mikor barátaim látogatást tettek az ön házában... ö... ö... ellenőrzés céljából. Ez a folt - itt rámutatott a bot végére - ez vér. Az én vérem. Nézze csak!
Lehajtotta fejét, ugy, hogy Amery megláthatta rajta azt a sebhelyet, amely az ő ütéséből maradt.
- A vérem pedig nagyon drága nekem - mondta - és nagyobb fontosságu, mint bárkié... mint majd látni fogja. Ilyen fegyverrel, mint ez, - mondta Tupperwill a maga nyilt modorával - le lehet ütni egy férfit ugy, hogy eszméletét veszti, ütni lehet addig, amig meg nem hal. Gondolom, hogy mikor ön az agyában végiggondolta a halál nemeit, amelyeket én az ön számára kiterveltem, mindenféle más eszébe jutott: lövés, szurás, kötél, vagy egyéb ilyen könnyü halálnem. Nyilvánvalóan még a barátaim is valami ilyesfélére gondoltak.
Ránézett Stillmanra, hogy az megerősitse szavait. De Stillman egészen különösen viselkedett. Annyira a tömzsi ember szóáradatának a hatása alatt látszott lenni, hogy a fogoly számára sem füle, sem szeme nem maradt. Egészen ráfeledkezett a bankárra, leste minden szavát. Ajka mozgott, mintha minden szót utánamondott volna a „főember”-nek.
Tupperwill megvizsgálta a láncokat, megtapogatta őket a béklyókkal együtt, ugyanazt cselekedte a szijjal is, amely a fogoly lábán volt, aztán - mintha vizsgálódása kielégitette volna - odament az üreghez, félretette a botot, leteritette a padlóra a zsebkendőjét, levetette a kabátját, gondosan összehajtotta és rátette a zsebkendőre. A kabátjára rátette tündöklő kalapját, kézelőjén kigombolta nehéz aranygombjait, és fölhajtotta mindakét ingujját, mignem előtüntek vastag karjai.
- Itt van a vágóruha? - kérdezte derüsen.
Amery nem láthatta onnan, ahol állt, a fekete kabátot, amely a szemközt levő falon lógott.
- Ugy, mint a mészárosok - mondta Mr. Tupperwill, mikor belesegitették a hosszu fekete gunyába, amelyet lábától az álláig begombolt. Fölemelte a kézilámpát és közelebb vitte a fogolyhoz.
- Látni akarom a munkámat - mondta mosolyogva, és megnedvesitette a tenyerét. - Ön elmegy?
- Igen, elmegyek - mondta Stillman esetlenül.
A varázs megtört: Stillman nem tudta nézni, ami következik.
- Talán jobb is igy, - mondta Tupperwill nagy udvariassággal. - Szerencsére nekem nincsenek idegeim. Ha tiz perc mulva visszatér, engem nem talál itt, de önnek és Mr. Damenek nem sok dolga lesz már. Nos, Amery őrnagy, elkészült már?
Az első ütés zuhanását még hallotta Stillman, mikor sietve becsukta az ajtót...
Dame ott ült a kunyhóban a félig üres whiskys üveg mellett. Kisértetiesen fehér volt, csaknem könnyezett, és mikor Stillman belépett, elkezdett hebegni:
- Nos... vége már? Ó, Istenem! Ó, Istenem! Hallotta, mit mondott az előbb arról, hogy reggel hatkor fölkeltik az embert? Látott már valaha kivégzést, Mr. Stillman? Rossz dolog az?
- Fogja be a száját, bolond! - morogta a szakállas férfi.
Hátratekintett az ajtóra, amelyen kijött.
- Meg lehetne állitani! - mondta a foga közt, és Dame hisztériásan nevetett.
- Nem lehet! Leütik önt mint a kutyát. Hiszen jobban ismerheti, mint én. És aztán mind a ketten benne voltunk. Mit számit az most már? Eggyel több, vagy kevesebb...
- Inkább a késsel dolgozott volna - morogta a másik. - Mert ez mészáros-munka. Hol van a lány?
- Odabenn. - Mr. Dame egy ajtó felé nézett, amely a konyhából nyilt. - Az az éléskamra... állitottam oda egy ágyat. Mit tegyünk vele?
- Tartsa magánál.
- Itt! - sivitotta a megrémült Dame. - Itt nem maradhat! A lányom megtalálná.
- Akkor küldje el a lányát innen. Van önnek elég szobája. Mérgezze meg ezzel.
Letett az asztalra egy kis üvegcsét, és a másik együgyü arccal vizsgálhatta.
- Ő szerezte?
Stillman bólintott.
- Gondol ő mindenre - lihegte Dame.
- Öntsön néhány csöppet a teájába, - mondta Stillman - és nem lesz többé gondja vele. A padlásszobák butorozottak?
Dame bólintott.
- Helyezze el ott. Mikorra várja haza a lányát?
- Kettő előtt semmi esetre sem.
A kopasz ember ránézett a lármás amerikai órára, amely a konyhában ketyegett.
- Még csak tizenkettő van. Istenem! Még csak tizenkettő, pedig mintha évek teltek volna el!... Mit akar ő a lánnyal?
- Nem tudom - felelte a másik türelmetlenül. - Holnap akarja elintézni. A lány nem fog önnek semmi zavart okozni, én mondom. Már elég nyugodt.
Kinyitotta az ajtót, és bepillantott. Az éléskamrában nem volt lámpa, de a konyhából szürődő fénynél is meglátta az összehajtható ágyat egyik sarokban, és az ágyon mozdulatlanul fekvő alakot. Nesztelenül becsukta az ajtót, és visszanézett a mélázó Damehez. Mindaketten az órára néztek.
- Tiz perc - mondta Dame. - Segit nekem?
Stillmann élesen ránézett.
- Az nem az én dolgom, Dame... ne bolonduljon. Nem lesz vele tiz percnyi munkája.
A másik megnedvesitette száraz ajkát.
- Tegyük föl, hogy azok a nyomába jutnak neki? Ez lesz az első hely, amelyet átkutatnak. Meglátják, hogy a padlózat friss cement.
- Ki jutna a nyomába? A kinézer? Nyugodt lehet felőle, a kinézer halott. Én magam intéztem el. Nézze!
Stillman inge-ujja véres volt. Dame hosszu, elcsukló sóhajjal felelt.
- Ó, Istenem, csak kikeveredhetnék ebből!
- Meg ne hallja a fő! - figyelmeztette a másik - mert ugy keveredik ki belőle, hogy nem is gondolja!
Az óra ketyegett, de a mutatói mintha nem is mozdultak volna. Bódultan ültek ott, várva a percek mulását. Végre eltelt az örökkévalóságnak tetsző tiz perc.
- Jőjjön, végezze a dolgát - mondta Stillman.
Dame nem mozdult. Tizenöt perc is elmult már.
Stillman ekkor a vállára ütött, és Dame nagyot nyögve, fölállt. Mint a világtalan, ugy tántorgott végig a kerten, és teljes öt percig ott állt a garázs ajtajánál, szive majdnem kiugrott a melléből. Végül fogvacogva kinyitotta az ajtót. A gyertya csonkig égett a kézilámpában, lángja már a végét járta, de egy-két villanásánál Dame meglátta az üres kézibéklyókat, az üreg közepén pedig egy alakot pillantott meg. A verejték csurgott az arcáról. Hisztériásan zokogott, mikor - dolgozva, mint egy őrült - belapátolta a ragadós vakolatot az üregbe, és addig dobálta rá a földet, amig egyenlő nem lett a kamra padlózatával.
Tovább azonban nem birta a sötétben, kirontott az ajtón, és végigrohant a kerten, mintha Paul Amery kisértő szelleme kergetné.
Stillman fölugrott, mikor a fehérarcu férfi bebukott a konyhába. Belelökte egy székbe, és töltött neki egy pohár tiszta whiskyt.
- Idd meg, te bolond - mondta. Ő maga is elfehéredett, mikor az éléskamra ajtajára nézett.
- Rátettem egy vaspántot, itt van a kulcsa. Menj a lány után, hallod?
Dame együgyüen bólintott.
- Megértettél? Föl kell vinni a lépcsőn, és odafönn kell tartani: nem szabad megengedni semmi körülmények között sem, hogy magára vonja a figyelmet.
- Hova megy? Ne hagyjon egyedül - nyöszörgött Dame fogvacogva, mikor Stillman ugy tett, mintha elmenne.
- Elmegyek, megkeresem Tup mestert, és megmondom neki, hogy elintézted a dolgot. Aztán meg tudni akarom, mi lesz ezzel a lánnyal. Mert ez a lány fontos, én mondom neked.
Még egy pillanat, és Dame egyedül volt, - egyedül a kisérteteivel, a félelmeivel, az éjszaka rettenetes hangjaival, amelyek csaknem megőrjitették, a kéményben siró széllel, az ablak-verdeső esővel, és azzal a sötét titokkal, hogy a hajnal első szürkületében el kell rejtőznie végképp.
Ajkához emelte a poharat, félig kiitta, aztán riadtan emlékezett Amery szavaira. Karjára hajtotta a fejét, és zokogott, mint a megrémült gyermek.

XLIX. FEJEZET.
A menekülés.
Elsa Marlowe tudta, hogy elájult, és tudta, hogy amig eszméletlen volt, valami rettenetes, valami szörnyü dolog történt, és fölnyögött, mikor megfordult a kemény ágyon. Könyöke nekiütődött a falnak, és az ütődés fájdalma teljesen eszméletre segitette. A feje zugott, a torka kiszikkadt, és mikor megpróbált fölállni, a térde megremegett, ugy hogy visszaesett az ágyra.
Ekkor, a rémület pillanataiban, eszébe jutott minden. Paul Amery rabságban volt, azok az emberek a meggyilkolására készülődtek... és Amery szerette őt!
Odavánszorgott, ahonnan négy vékony kör csillogott feléje a sötétből. Lyukak voltak az éléskamra ajtajában. A lyukakon át kinézett a konyhába, amelyet először nem ismert meg. Egy férfi ült az asztalnál, karjára hajtva a fejét. Mellette az üres pohár, és a félig üres üveg. Mr. Dame volt. Jessie atyja...
Kipróbálta az ajtót: zárva volt. Mégis maradt reménysége, mert a férfi odakünn mélyen aludt, és ha ő most ki tud jutni az ajtón, elmenekülhet. Hallotta a férfi horkolását. Minden erejével nekidőlt az ajtónak, de nem tudta kidönteni, bár az ajtó kissé engedett. Gyönge volt ekkora munkához, de még ha erősebb lett volna is, az ajtó külső pántjával nem birt volna. Nem maradt más hátra, mint várni... és várás közben gyötörnie az agyát, hogy mi történik azzal a férfival, akinek a szemében annyi szerelmet és gyöngédséget látott, amennyit nem is álmodott, hogy lehet ezen a világon.
Ez a gondolat őrjöngővé tette. Ujra meg ujra nekivetette magát az ajtónak, de csak azt nyerte vele, hogy megsebesitette, megvérezte magát. Aztán ujra lépéseket hallott a lépcsőházból, és elállt a sziveverése. Lábdobogás hallatszott a lépcsőkön... aztán hallotta, hogy az ismeretlen megint lemegy, egy hang pedig azt kiáltja:
- Atyám!
Jessie Dame hangja volt.
Lehetséges volna, hogy Jessie szövetségesük ezeknek a szörnyetegeknek?
- Atyám, odalenn vagy?
A lány nyilván világosságot látott, mert Elsa hallotta, amint a folyosón a konyha felé siet.
- Atyám, mi történt?
- Jessie, az Isten szerelmére!
A rémült suttogásra Jessie megfordult. Kómikus volt félelmében.
- Ki az? - hebegte.
- Én vagyok... Elsa Marlowe!
- Hol van? Ó, hogy megijesztett! - nyöszörögte a lány.
- Ne üssön lármát. Itt vagyok.
- Az éléskamrában?
- Engedjen ki, kérem.
Jessie Dame odasettenkedett, hátrapillantva az alvó férfira.
- A vaspánt rá van zárva... a kulcs bizonyára a zsebükben van. Ide zárta önt? Ó, Istenem, ebből nagy baja lesz neki! Tudom, hogy nagy baja lesz!
Igyekezett levenni a lakatot.
- Megkeresem az én kulcsomat - suttogta és kiment.
Elsának ugy tetszett, mintha Jessie egy óra hosszat lett volna távol, pedig csak néhány perc telhetett el addig, amig visszatért, lábujjhegyen odasurrant az ajtóhoz, egyik kulcsot a másik után próbálta ki, mig végül a rozsdás zár engedett és a lány kijött a konyhába.
Szabad volt.
Abban a pillanatban Mr. Dame morgott valamit álmában és megmozdult.
- Gyorsan, gyorsan! - sziszegte a megrémült leány, és a folyosóra tuszkolta Elsát.
- Meggyilkol, ha észreveszi, hogy ezt tettem.
Mikor a hallba vezető lépcsőn jártak, a férfi fölébredt. Egyetlen pillantást vetett a nyitott ajtóra, aztán vad kiáltással, amelytől lányában megdermedt a vér, kirontott a folyosóra, onnan a lépcsőre. Jessie a zárral vesződött, megbénult ujjai fölmondták a szolgálatot. Elsa félretolta. Dame feje éppen a hall magasságába ért, mikor az ajtó kinyilt és a két lány kirohant, becsapva maga mögött az ajtót.
Az utcán sötét volt. Egyetlen lelket sem láttak, mikor az uton szaladtak. Dame félig részegen, félig megrettenve a lány menekülésének következményeitől, üvöltve-jajgatva támolygott utánuk.
Elsa hátrapillantott és látta, hogy egyedül van. Jessie Dame, aki ismerte a környéket, befordult egyik mellékutcába és atyja nem vette észre. Dame fölocsudott kábulatából és egyre közelebb ért Elsához.
Ekkor a lány, aki már ugy érezte, hogy nem birja tovább, megváltó világosságot látott. Átment az uton, és az utcai lámpa fényénél sisakos fejeket látott. Fülét masirozó lábak dobogása ütötte meg. Az éjszakai őrjárat tért vissza szolgálatból.
Egyenesen beléjük rohant. Egy tömzsi rendőr elkapta, amint a karjai közé esett. Az éjszaka és annak minden borzalma ájulatba omlott előtte, és ájulatából csak akkor ébredt föl, mikor a reggeli napfény beömlött a kórházi ágyra, amelyben feküdt.

L. FEJEZET.
Másnap délelőtt.
Másnap délelőtt tizenegy órakor Bickerson felügyelő beállitott a főfelügyelő szobájába és boszusan vágta bele magát az egyik székbe. Wille fölpillantott vastag szemöldöke alól, és megkérdezte:
- Nos?
- Önnek jó, uram, - mondta Bickerson keserüen - de nekem pokol az életem! Hogy mennyit vesződtem ma egy helyben reggel öt órától kezdve egy eszelős lány vallomásaival és őrült meséivel Soyokáról! Az ön telefonüzenete szerint a lány ragaszkodott ahhoz, hogy Amery fogoly, ha ugyan nem halott, Dame házában. Ez a lány vagy megőrült, vagy álmodik - mondta Bickerson határozottan. - Ott voltam Dame házában reggel nyolc óra előtt. Az öreg nyilván jól beszeszelt, mert még mindig nem volt egészen józan. Odamentem a garázsba és kétségtelenül gyanut fogtam, mikor észrevettem, hogy a garázs közepén egy üreg volt, amelyet beföldeltek. Ez egészen ugy festett, mintha Miss Marlowe meséje igaz lenne. De mikor fölbontottam, a földet és a vakolatot eltávolitottam, - szerencsére a vakolat még nem állt össze eléggé - akkor kiderült, hogy nemcsak semmiféle testnek nincs ott nyoma, hanem hogy nem is volt ott test soha!
- Vérnyomok nincsenek?
- Nincsenek. A padlózat frissen volt mosva, de Dame elmagyarázta, hogy előző este nagytakaritás volt a garázsban. Az üreget azzal magyarázta, hogy pincét akart ásatni a kocsija számára, de annyi gázcsőbe és vizvezetéki csőbe ütközött, hogy bölcsen lemondott a tervéről. Az embereim csöveket találtak hat lábnyira a garázs szintje alatt.
A főfelügyelő egy följegyzést vizsgálgatott.
- Nem látott a falakon takarókat, a hangok tompitására?
- A falakon nem, de egész halom takarót találtam a garázs egyik sarkában.
A főfelügyelő hátradőlt székében.
- Nem furcsa, hogy Amery nem bukkant föl?
Bickerson megvonogatta széles vállát.
- Megakadályoztam, hogy Ameryn rajtaüssenek.
- És ez a másik história... - Wille egész csomó papirt forgatott föl, és ráakadt egy adatra - ... ez az állitás, hogy a Soyoka-bandának Tupperwill a feje? Beszélt Tupperwillel?
- Éppen tőle jöttem - mondta Bickerson. - A legnagyobb büne, az én szempontomból, az, hogy nagyon bőbeszédü és csavaros észjárásu dzsentlmen, akinek az egész elméje az irodai szabadidő kérdésével van elfoglalva, és azzal, hogy a munkásnegyedekben be kellene vezetni a szesztilalmat. Egyenesen megkérdeztem, hogy milyen összeköttetésben volt Soyoka embereivel, vagy hogy nem ismert-e valakit, vagy nem volt-e a könyveiben olyan ügyfele, aki Soyoka ügynöke lehet, és feleletéből az volt a benyomásom, hogy ártatlan holdkóros vagyok, akit jóakarattal kell kezelni. Azt mondta, hogy soha nem is hallott Soyokáról, - arról pedig szó sem lehetett, hogy megértessem vele, hogy őt magát mondják némelyek Soyokának. Jó szerencsém volt, hogy éppen a bank előtt elcsiphettem: az egész éjszakát Brightonban töltötte, mondta nekem, és nem volt otthon. Mikor megmondtam neki, hogy detektiv vagyok, az egyetlen dolog, ami érdekelte, az volt, hogy nem törtek-e be a házába?
Wille főfelügyelő összébb ráncolta a homlokát.
- Nem értem - mondta. - Valaminek pedig kell lennie a históriában. Amery kinai igazgatóját félholtan szedték föl, kétségtelenül megkéselték, és ez mindössze néhány száz yardnyira történt Dame házától. Mellesleg, hogy van a kinai?
- Az orvos azt mondja, tul van a veszélyen - felelte Bickerson - és néhány hét mulva semmi baja. Az a fickó, aki leszurta, kicsi hijja komolyabb helyen nem találta. Megvallom, hogy ez furcsa, és szeretném kikérdezni Feng Hot, de az orvosok nem engedik meg a kihallgatását, csak holnap. Most elmegyek, megkeresem Dame lányát. Nyilván korán bement az irodába - - lehet, hogy ott találom Amery barátunkat is - -
- Akit ön még mindig Soyokának gondol? - kérdezte Wille.
Bickerson a fejét rázta.
- Nem, - vallotta meg bünbánóan - ez tévedés volt, de olyan, amilyen a legügyesebb emberrel is megtörténhetik. Én pedig nem szoktam ügyes lenni.
Bickerson nyugat felé indult. Elmélyedve, és mint Wille remélte, vezekelve. Jessie Dame-et ott találta szük kis irodájában, és Bickersonnak nem kellett hosszasabban tanulmányoznia ahhoz, hogy észrevegye, milyen nagy változáson ment át. Jessie Damenek sohasem volt különösebb jó szine, de az arca most egyszerüen haloványzöld volt, beesett szeme pedig álmatlan éjszakáról tanuskodott.
- Jó reggelt, Miss Dame - mondta Bickerson. - Milyen időtájban ment haza tegnap este?
Aztán magyarázatul hozzátette:
- Ismer engem... Mr. Bickerson vagyok.
- Igen, uram, ismerem - mondta Jessie nyugodtan, elkerülvén a detektiv fürkésző tekintetét. - Láttam önt már itt azelőtt. Tizenkét órakor mentem haza. Igaz, hogy tulajdonképpen két óráig kellett volna maradnom, de annyira izgatott voltam, már ugy értem, - tette hozzá zavarodottan - később szándékoztam hazamenni, de üzleti gondok miatt korán hazamentem.
- Ez egészen ugy hangzik, mintha nem volna igaz - mosolygott Bickerson. - Miféle üzleti gondjai voltak?
- Ó, hát az iroda, aztán Amery őrnagy eljárása, és efféle dolgok - mondta Jessie Dame kétségbeesetten. - Nem tudom én azt ugy elmagyarázni.
- Ma korán eljött hazulról? Nyolc óra előtt ott jártam a házukban, de önt nem láttam.
- Igen, ma nagyon korán eljöttem.
Az igazság az volt, hogy Jessie Dame egész éjszaka az utcákat járta, és ha most hazudott, ezt azért cselekedte, mert igy diktálta az a sürgős levél, amely már várta, mikor az irodába ért, és pontos utasitásokat tartalmazott arról, hogy mit mondjon. A levél végén rettenetes fenyegetés volt, amely megfagyasztotta ereiben a vért.
- Nem találta véletlenül Miss Marloweot a házukban, bezárva a benyilóban? - kérdezte Mr. Bickerson.
- Nem, uram - hebegte Jessie - és ha Miss Marlowe azt mondja, hogy igen, akkor nem mond igazat. Nem tudom, mi történt tegnap este - mondta a lány. - Igazán nem tudom! Megittam egy pohár bort, és az a fejembe szállt.
- Nem hallott semmit arról, hogy Amery őrnagyot bezárták a garázsukba?
Jessie arcának zöldje elfehéredett. Jessie hátratántorodott az asztalhoz.
- Amery őrnagyot? - kérdezte tompán. - Bezárták a garázsunkba? Mit akar ezzel mondani?
- Látom, erről nem tud semmit. Miss Marlowe nem beszélt róla?
Jessie sietve felelt. Olyan nagy megkönnyebbülés volt igazat mondani.
- Nem, egy szót se szólt - mondta gyorsan. - De mikor is beszélt volna erről?
- Amery őrnagy nem jött be ma?
Jessie a fejét rázta, nem bizván a maga hangjában.
Bickerson bement abba a kis irodába, amelyben Elsa rendszerint tartózkodott, megpróbálkozott Amery szobájának ajtajával, és látván, hogy be van zárva, visszasétált Jessie Damehez.
- Hol van Miss... Miss Marlowe? - kérdezte a lány hirtelen.
- Mikor legutoljára láttam, a West London-kórházban volt.
- Nem... nem sebesült meg?
- Nem. Az orvos azt hiszi, hogy ma már ki is mehet, de nem gondolnám, hogy megteszi.
Alig mondta ki ezeket a szavakat, a folyosóról könnyü lépések nesze hallatszott, és egy karcsu alakot látott, mikor a nyitott ajtóközbe nézett.
- Ő az! - hüledezett Miss Dame.
- Miss Marlowe? Lehetetlen! - álmélkodott Bickerson.
Kiment, és utána pillantott. Jessie Damenek igaza volt. Elsa éppen a kalapját és a kabátját akasztotta föl, mikor Bickerson belépett, elcsodálkozva a nők nagy szivósságán, amely lehetővé tette, hogy Elsa megjelenjen irodájában olyan éjszaka után, mint amilyet eltöltött, anélkül, hogy rettenetes kalandjának különösebb nyomai látszanának rajta. A szeme árnyékos volt, az arca halványpiros, - egyéb semmi sem változott rajta.
Elsa komoly fejbólintással üdvözölte Bickersont, és ugy vette le az irógép tetejét, mint aki azt várja, hogy bármelyik pillanatban beszólithatják.
- Hogyan engedhették ki a kórházból? - kérdezte Bickerson. - Mikor ma reggel láttam önt, inkább halott volt, mint élő.
- Kijöttem, mert ki akartam jönni - felelte Elsa.
- Ez nem elég ok arra. Azt hiszem, tudja, hogy kinyomoztam az ön történetét?
- Tudom, hiszen elmondta.
- Elmondtam, hogy a garázsban semmiféle holttest nem volt, és nyoma sem akadt semmiféle gyilkosságnak. Egyébként a többi adatok pontosan megegyeznek az épület részleteivel, és a padlón kétségtelenül volt egy üreg.
Elsa megborzongott.
- De, mint mondom, az üregben semmi sem volt, csak föld, és száradó cement. Azt hiszem, ön csak álmodta az egészet. Nem látogatta meg tegnapelőtt Mr. Dame házát?
- De igen.
- Nem látott semmit, ami üregre emlékeztette volna?
Elsa ránézett, és összeráncolta szemöldökét.
- Én... - kezdte. - De igen, láttam egy férfit kijönni a garázsból. Ásó volt a kezében.
- Ime! - mondta Bickerson diadalmasan. - Nem tudom a nevét annak az idegbajnak, amelyben ön szenved, de talán Dr. Hallam majd megmondja önnek.
- Én nem álmodtam mindazt, amit az éjjel láttam - mondta Elsa halk hangon. - Ön beszélt Jessie Dame-el. Ő megerősitette az én előadásomat.
- Sőt ellenkezőleg, - mondta Bickerson - éppen ez az, amit nem hajlandó megtenni! Miss Dame kijelentette, hogy nem találta önt bezárva, nem engedte szabadon, általában semmi olyasfélét nem tett, amit ön állit róla.

LI. FEJEZET.
A bank.
Elsa egy pillanatig hitetlenkedve nézett rá, aztán elváltozott az arca.
- Igaz, szegény lány! Fél az atyjától!
Mr. Bickerson reménytelen mozdulattal tárta szét a karjait.
- Inkább vállaltam volna akármelyik más ügyet, mint ezt - mondta kétségbeesetten. - A képzelgő tanu olyan, mint a lázálom! Nem akarom megsérteni az érzékenységét, de nem tudok hinni önnek. Amery őrnagy nem jött be?
- Nem, nem hiszem, hogy bejött - felelte Elsa, nem törődve Bickerson föltevésével a maga lelkiállapotát illetően. Megpróbálta az ajtót. - Be van zárva!
- Tegnap este is zárva volt?
- Nem tudom. Én előbb mentem el, mint ő - mondta Elsa lassan.
Lehajolt, és benézett a kulcslyukon.
- A kulcs nincs benne. Azt hiszem, ki tudom nyitni az én ajtóm kulcsával - mondta, és meg is tette.
Az iroda szakasztott ugy volt, ahogyan Amery hagyta. A takaritók nem tudtak bemenni. A kandalló előtt néhány cigarettavég, és egy félig égett szivar hevert.
Elsa nem szolgált egyéb információval, és Bickerson - miután körültekintett a szobában – kiment, Elsa utána.
- Rejtelmes ember, - mondta a detektiv - de azért nem olyan... - Itt egy szót keresett.
- „Sötét”, ezt akarta ön mondani - segitette ki Elsa halvány mosollyal.
- Ugy van - mondta Bickerson meglepődve. - Nem, nem olyan sötét ember, mint én gondoltam. A dolog ugy áll... - Itt mintha el akart volna mondani valamit, de megváltoztatta a szándékát. - Miféle könyv ez?
Kopottas bőrtábláju könyvre mutatott, amely Elsa asztalán feküdt.
- Az éjjeli őrnek a könyve - mondta. - Minden reggel fölhozza Amery őrnagynak, hogy láthassa, kik keresték személyesen, vagy telefonon, és miféle sürgönyök érkeztek a hivatalos idő után.
Elsa kinyitotta a könyvet azon a helyen, ahol az itatós volt benne, és alig tudott elfojtani egy kiáltást.
- Mr. Tupperwill hat óra előtt tiz perccel itt volt!
Egy pillanatra annyira elfoglalta ez a dolog, hogy megfeledkezett Bickersonról.
- Tupperwill itt volt? - mondta a detektiv tamáskodva, és átnézett Elsa válla fölött. - Igazán furcsa.
Félig önmagának beszélt:
- Ma reggel beszéltem Mr. Tupperwillel, és ő azt mondta nekem, hogy öt órakor hazament a bankjából, és addig ki sem mozdult, amig minden különösebb ok nélkül el nem határozta, hogy az éjszakát Brightonban tölti, és a kilenc órai vonattal el is ment.
Később, nehány egyéb hivás után telefonon jelentést tett főnökének.
- Ez az ügy egyre furcsább lesz - mondta. - Éppen most beszéltem Mrs. Ralph Hallammal, aki azt mondja, hogy az éjjel csaknem meggyilkolta valaki, aki betört a házába. Azt nem tudja, hogy kicsoda. De amikor eszméletre tért, az első személy, akit meglátott, Amery őrnagy volt, aki Miss Marlowe-val ment el a házból.
- Ez alátámasztja a lány előadását - mondta a főfelügyelő egy kis szünet után. - Egyedül volt Amery?
- Nem. Kinai igazgatója, Feng Ho is vele volt, és ugy látszik, később Dr. Hallam is fölment.
- Rokona az asszony Dr. Hallamnak?
- A felesége - mondta Bickerson. - De azt mondja, hogy Hallam kevéssel Amery távozása után ment el. Kerestem a lakásán Hallamot, de nem találtam otthon.
Ujabb hosszu szünet következett.
- Ez az ügy egyre furcsább lesz. Maradjon érintkezésben Amery irodájával, Bickerson.
- Még többet is szándékozom - mondta a detektiv. - Figyelni fogom a lányt. Van valami ebben az egész ügyben, ami nekem nem tetszik.
Elsa Marlowe nem törődött azzal, hogy figyelik-e vagy sem. Az idő ólomlábon járt. Elsa minden hangra fölriadt. Nem egyszer, de ötvenszer is benyitott Amery szobájába, és bekukkantott abban a reményben, hogy a régi, megszokott besurranó módján megérkezik. Valahányszor benézett, nem látott egyebet, csak Amery székét, és mappáját, - a csengő Amery feje fölött néma maradt.
Meg kellett pedig menekülnie, - meg kellett!
Bármilyen fáradt volt Elsa, bármennyire nem szivesen hagyta el az irodát, attól tartva, hogy Amery közben talál megjönni, mégis visszament a kórházba, érdeklődni Feng Ho állapota iránt, és nagy megkönnyebbüléssel tudta meg, hogy Feng Ho tul van a veszélyen, és beszélni szeretne vele. Elsa meg akart tudni főnökéről mindent, amit csak megtudhatott, mert abban reménykedett, hogy ez a kis emberke sokkal többet tud Ameryről, - ha Amery szabadon van - mint a világ legjobb detektivje.
Feng Ho felnézett rá, mikor belépett a magánszobába, amelyben egyedül feküdt, és szokott vigyorával üdvözölte.
- Átszurt mellkast nem számitva, - mondta halkan - tudományok borostyánosa ezuttal elkerüli halálozást.
Elsa látta Feng Ho szemében a nagy kérdést, és a fejét rázta.
- Nem tudom. Mikor beszélt utoljára Amery őrnaggyal? - kérdezte a lány.
- Tegnap este, ifju miss - mondta a kinai komoran. - Nem jelent meg bizonyos kereskedelmi központokban, például a londoni Cityben?
- Nem, Feng Ho - felelte Elsa nyugodtan.
- Akkor Tupperwill tud róla.
- Mr. Tupperwill?
Elsa azt hitte, hogy Feng Ho félrebeszél.
Feng Ho bólintott.
- Mr. Tupperwill rendkivül veszélyes jellem, összeköttetésben lévén Soyoka nevü japánnal, ártalmas, és mérgező gyógyszerek szállitójával.
- Ön bizonyosan téved. Csak nem Mr. Tupperwill?
- De igen, ifju miss A tiszteletreméltó őrnagy kiváló információval rendelkezik. Minden tévedés kirekesztve.
Elsa nem tudott egyebet tenni, csak hüledező csodálkozással bámult rá a kinaira. Ez a kedvesen unalmas férfiu bünügyi dolgokba volna keveredve? Lehetetlennek tartotta.
- Elmondta ön ezt Mr. Bickersonnak? - kérdezte.
- Ifju miss, a jeles detektiv még nem hallgatott ki, mert az orvos urak hőemelkedéstől féltenek. Ifju hölgy, - Feng Ho hangja egészen suttogóra vált - nagy óvatossággal kell eljárnia, tekintettel az őrnagy távollétére. Szeretném, ha ellátogatna az őrnagy házába, és kioktatná Csenget, hogy siessen hozzám. Adjon neki részletes utasitásokat, tudván, hogy ő csak egy szegény, tudatlan kinai, kétes származásu, és fogyatékos neveltetésü.
Annyira kimerültnek látszott ettől az erőfeszitéstől, hogy Elsa nem is kérdezgette tovább, hanem néhány szót váltva az ápolónővel, bérautón a Brook Streetre hajtatott.
Az őrnagy személyzete egy szót sem szólt gazdájáról.
- Beszélhetnék a kinai inassal?
- Igen, miss, - mondta a házgondozó - bár ő nem sokat beszél angolul.
Akár beszélt angolul, akár nem, a kis Cseng megértett mindent, amit Elsa elmondott neki, átvette a cimet, és a kis térképet, amelyet a lány rajzolt, hogy eligazitsa őt a kórházba, és fejbiccentéssel jelezte, hogy mindent megértett.
Az irodában semmi ujság nem volt, mikor a lány visszaérkezett. Nagymerészen fölszólitotta az egyik aligazgatót, hogy vegye át Feng Ho helyét, egy másikat pedig megbizott a levelezés elintézésével, amelyet rendszerint Amery intézett. Igy most már szabaddá vált arra, hogy folytassa nyomozását abban az irányban, amelyet Feng Ho szörnyüséges, rendkivüli vádja jelölt ki.
Eléggé ismerte Mr. Tupperwill szokásait ahhoz, hogy tudja: Tupperwill a bankban lesz három óráig. Éppen csak annyi ideig maradt tehát az irodában, hogy elintézhessen egy ügyet, amelyet az aligazgató nem intézhetett el, aztán fölkapaszkodott egy autóbuszra és elindult nyugatnak.
Bizonyos idejébe került, mig rátalált arra az udvarra, amelyben a Stebbing-bank helyisége volt.
- Stebbing? - kérdezte a rendőr és furcsán nézett rá. - Igen, itt van, jobb felé az első udvar. Talán ön is betevő, miss? - kérdezte a City rendőreinek atyáskodó bizalmasságával.
- Nem, - mosolygott Elsa - nem vagyok olyan szerencsés.
- Sőt, nagyon szerencsés - mondta a rendőr titokzatosan.
Elsa tréfálkozásnak vette a rendőr szavait, de befordult az udvarra és kisebb tömeget látott egy zárt kapu előtt, amelyre egy hirdetmény volt kiragasztva. Elsa föltekintett a homlokzatra, - igen, ez a régi Stebbing-bank volt. De miért a kapu délben bezárva?
Utat tört magának a tömegben, és elolvasta a hirdetményt:
„Stebbing Bank.
A Bank időlegesen beszüntette a kifizetést. Érdeklődők forduljanak a Slake és Stern ügyvédi irodához, Bolt-Street, E. C.”
Otthagyta a tömeget, meghökkenve, elképpedve. Szegény Mr. Tupperwill! Pillanatra megfeledkezett Feng Ho döbbenetes vádjáról, és csak a nyugodt természetü bankár udvariassága, suta figyelmessége jutott eszébe. Aztán meghallotta, amint valaki azt mondta:
„...egy Tupperwill nevü ember... Azt mondják, rátette a kezét minden pénzre, amit csak talált, és ma reggel repülőgépen átrepült a kontinensre...”

LII. FEJEZET.
Ralph Hallam kabátja.
A Stebbing-bank bukását az inspekciós rendőrtisztnek öt perccel az első hir után jelentették a rendőrfőnökségre, és Wille főfelügyelő nyomban elküldött Mr. Bickersonért. Bickerson éppen délutáni álmát aludta szobájában, lefüggönyözött ablaknál, mikor a rendőr megérkezett. Talpra ugrott, és besietett főnöke hivatalába.
- Nézze ezt - morogta Wille, eléjetolva a jelentést az asztalon.
Bickerson elolvasta és füttyentett egyet.
- A City-rendőrség bezárta a bankot, nyilván Amery őrnagy tegnap esti információja alapján. Itt van egy meghatalmazás Tupperwill és emberei ellen, de Tupperwill ugy látszik megszökött? Mikor beszélt ön vele?
- Kevéssel tizenegy óra előtt.
- A bankba ment? Ez a jelentés azt mondja, hogy ma nem volt a Cityben.
- Nem láttam, hogy a bankba ment volna. Ott váltam el tőle a Tredgers Court bejáratánál, nem is kételkedve azon, hogy az irodájába igyekszik.
- Nem vett észre rajta semmi szokatlant? Nem látszott gondterhesnek vagy izgatottnak?
- Nem - felelte Bickerson elgondolkozva. - Furcsának találtam, hogy az este Brightonba ment. Ez minden esetre furcsa az ilyen rendszeresen élő embertől. De a megjelenésében vagy a modorában nem volt semmi föltünő.
A főfelügyelő ujra elolvasta a jelentést. Pontos leirás volt benne a keresett férfiuról. Aztán csöngetett a titkárjának.
- Körözzék ezt a leirást minden kikötőben és vasuti állomáson, letartóztatás és jelentéstétel végett. Hivja föl Croydont és tudja meg, hogy elutazott-e röpülőgépen? A City-rendőrségnek ugyanis ez a föltevése. Tudassa az elosztó-hivatallal, hogy a házát további rendelkezésig meg kell szállni. Elég.
- Most várnunk kell, - mondta Wille, mikor egyedül maradtak - mig meg nem kapjuk azt a jelentést, amelynek alapján a City-rendőrség eljárt. Közben azonban jó lenne, ha ön utána járna Tupperwill barátainak. Ismer közülök valakit?
Bickerson elgondolkozott.
- Gondolom, hogy Hallam egyike volt a barátainak. Ha nem is volt barátja, bizonyos, hogy együtt szoktak ebédelni, és hogy Hallam betevő volt a banknál.
- Az orvos?
Bickerson bólintott.
- Az, aki ellen ön meghatalmazást akar?
- Ha Jarvie vall, akkor föltétlenül kérek meghatalmazást, de egyelőre még nincs információm róla.
Wille főfelügyelő elgondolkozva rágcsált egy fogvájót.
- Menjen, és beszéljen Hallammal. Megtudhat tőle egyet-mást Tupperwill többi barátairól, főképpen Stillmanról. Még csak jelentéktelenebb dolgokat hallottam erről a dzsentlmenről, de bizonyosan ügyfele volt neki. A City-rendőrség főnökével folytatott telefonbeszélgetésből ugy látom, hogy Stillman egyike azoknak a személyeknek, akire a bank bukásával kapcsolatban szükségünk volna. Nyilvánvalóan bizalmasa volt Tupperwillnek, és jelet kaptunk arról, hogy Hallam barátunk tudna önnek beszélni erről az urról. Jelentse nekem, mihelyt tud valamit. Ma délután még tanácskoznom kell a biztossal Miss Marlowe vallomása ügyében.
- Azt hitte ön, hogy Stillmann maga Hallam? - kérdezte Bickerson váratlanul.
- Nem tudom. Nincs még egészen határozott föltevésem. Minden esetre világosabb képem lesz, ha ön beszélt az orvossal.
Ralph inasa beengedte a detektivet. Gazdája fönn van az emeleten, mondta.
- Késői madár volt ma, igaz? - kérdezte Bickerson azon a barátságos hangon, amellyel annyi gyanutlan és locsogó inast tőrbe csalt.
- Igen, uram, ma egy kissé későn jött haza. A tánc-klubban volt.
- Mondja meg neki, hogy itt vagyok.
Bevezették a ház végén levő kényelmesen berendezett kis dolgozószobába. Az ablakok nyitva voltak. Szelid téli nap volt, és az ablak közében viruló aranyos nárciszok elfogták a koradélutáni napsugarakat.
Bickerson odalépett az egyik könyvespolchoz és minden különösebb cél nélkül betüzgette a könyvek cimeit. Fürkésző szemei aztán alapos vizsgálat alá vették a szobát. Ralph nyilvánvalóan félig átöltözött a szobában, mikor hajnalban hazatért, mert nagykabátja ott hevert az egyik széknek a hátán, egyik gombos cipője ott volt az asztal alatt, a másikat pedig - amely a szék alatt volt - eltakarta a lecsüngő nagykabát. Bickerson fölemelte a télikabátot, belenyult egyik zsebébe. A zseb üres volt. A másikat is megvizsgálta. Ekkor valami megragadta a figyelmét, és odavitte a nagykabátot a világosságra. A kabát egyik ujján valami megszáradt folyadék keményedett. Hátraforditotta a kabátujj elejét, és rozsdásvörös foltot látott rajta.
Vér!
Megnézte a kabát másik ujját is. Azon szélesebb volt a folt, és a kabát ujjának elejétől a könyökéig terjedt. Bickerson fölvette az egyik cipőt, megnézte, és csöndesen füttyentett egyet. A cipő tele volt foltokkal, és mikor az egyiket megkaparta, sötétvörös por tapadt a körmére.
Hallotta Hallam lépéseit a lépcsőn, letette a cipőket és várt.
- Jó reggelt, Bickerson!
Hallam hangja szintelen volt, az arca mint a lárva. Tekintete nyomban a kabátra és a cipőre esett. Várakozóan nézett a detektivre.
- Jó reggelt, doktor. Azért jöttem, hogy egyet-mást kérdezzek öntől Tupperwillről. Tudja, hogy a bank megbukott?
Hallam nem mutatott semmi meglepődést.
- Nem tudtam. Mikor történt?
- Ma reggel. Tupperwill sietve eltünt. Ön nagyon jól ismerte őt, nemde?
- Nagyon jól - mondta Hallam.
- Mit gondol, hol lehet?
- Sejtelmem sincs róla - mondta a másik nyugodtan. - Én Tupperwillt az otthonában tudom. Ha ott nincs, akkor igazán nem tudom, hol található.
- Nem tudja, hogy Amery őrnagy hol lehet?
Hallam szájaszögletén mosolyféle játszadozott.
- Ő is olyan ember, aki nagyon ritkán volt hozzám bizalmas. Talán eltünt?
- Még pedig nagy mértékben - mondta Bickerson, aztán lehajolt és fölemelte a kabátot. - Talán valami baleset érte önt az éjjel?
- A vért gondolja a kabátom könyökén? - mondta Hallam hidegen. - Az ujja elején is van.
- Megvágta az ujját, vagy egyéb történt? - kérdezte a detektiv gunyosan.
Hallam elnevette magát.
- Micsoda képtelenség! Egy megvágott ujj nem hagyna ilyen vérnyomokat.
- Hát mi? - kérdezte Bickerson szigoruan.
- Nos... - Ralph gondosan megválogatta szavait - fölszedtem egy megsebesült kinait, akit ismeretlen személy megkéselt. Lehet, hogy többen is voltak. Az ilyesmi aztán megviseli az ember kabátja ujját.
Bickerson meghökkent.
- Ön találta meg Feng Hot? - kérdezte.
Hallam bólintott.
- Egyike voltam azoknak, akik a kórházba segitették.
A két férfi tekintete egybevillant.
- A hammersmithi rendőrosztag nem tett emlitést jelentésében önről, mint aki jelen lett volna Feng Ho megtalálásánál.
- Lehet, hogy kifelejtettek - mondta Hallam könnyeden. - Valóban, olyan jelentéktelennek érzem magamat rendőrtisztviselők jelenlétében, hogy igazán nem is csodálkoznám rajta. A dolog ugy áll, Bickerson, hogy Ameryt kerestük, Feng Ho meg én. Feng Ho ugy tudta, hogy a Herbert Mansions előtt hirtelen elrabolták Miss Marloweval együtt, aki, mint hallom, biztonságban van.
- Ki mondta ezt önnek? - kérdezte a detektiv élesen.
- Telefonáltam ma reggel, mert az esti lapokban olvastam valamit egy fiatal hölgyről, akit Kensingtonban láttak csatangolni.
- Ön is arról beszél, hogy elhurcolták őket, igaz? Rendkivüli az eset, az bizonyos. Remélem, be tud számolni tegnapi estéjének minden mozzanatáról.
- Minden percéről - mondta a másik.
- Milyen időtájban érkezett haza reggel? - kérdezte Bickerson.
Ralph tétovázott.
- Amilyen időpontot az inasom mond, az a helyes - mondta. - Valamikor négy óra körül. Lehet, hogy valamivel későbben. Ami Tupperwillt illeti, semmiféle információval nem szolgálhatok. Nem tudok róla egyebet, mint azt, hogy a bankjánál adósságom volt, és hogy egyszer-kétszer vele ebédeltem. Szokásairól és lelki életéről annyit sem tudok, mint ön.
Azt várta, hogy Bickerson visszatér a vérfoltos kabátra, de nagy megkönnyebbülésére a detektiv nem érdeklődött tovább és rövidesen eltávozott. Nem tett nyomban jelentést Willenek, hanem hazament, és hazulról fölhivta telefonon a kensingtoni rendőrséget.
- Ki találta meg a kinait? - kérdezte.
- Simmons közrendőr. Cirkáló szolgálatban volt, és ráakadt a kinaira, akit aztán elszállitott a kórházba egy teherkocsin, amely éppen arra haladt.
- Más nem volt jelen? - kérdezte Bickerson. - Egy Hallam nevü ur?
- Óh, szó sincs róla - mondta a rendőrőrmester. - Simmons, és a teherkocsi kocsisa volt csak jelen.
- Köszönöm, - mondta Bickerson - és letette a kagylót.
Aztán magában igy szólt:
- Dr. Hallam, ön hazug ember. És még egyéb is, ha nem tévedek.

LIII. FEJEZET.
Dame meghal.
Bickerson beszélgetése Wille főfelügyelővel elég rövid volt. Wille és a biztos megvitatta Elsa vallomását, és mindaketten ugy látták, hogy további nyomozásra van szükség.
- Menjen el Damehez, és tartóztassa le. Jelentse a kerületi osztagnak, az majd ad ön mellé egy embert! - ez volt Wille utasitása.
Jessie Dame aznap délután korán érkezett haza, atyjától kapott utasitásai értelmében. Remegett a félelemtől, mikor lassan fölment a végzetes ház lépcsőin, és becsöngetett. Dame maga nyitott neki kaput. Első pillantásra nem ismert rá az atyjára. Sárga bajusza eltünt. Jessie egészen idegen arcra bámult.
- Gyere be - morogta Dame. - Te!... Szép kis kalamajkába kevertetek, te meg az a... És most mehetek innen!
- Valami baj történt, atyám? - kérdezte Jessie reszketve.
- Baj! - dörmögte Dame. - Baj!
A kérdés fölösleges volt. Arca eléggé elárulta a helyzet sulyos voltát. Dame valósággal bevonszolta lányát az ebédlőbe. Az asztalon ott volt a bőröndje, becsomagolva, és leszijjazva.
- Itt hagyom Londont - mondta Dame.
- Hova mégy?
- Majd éppen az orrodra kötöm, hogyne! - felelte Dame, szinte harsogva. - Itt van egy kis pénz.
Odadobott az asztalra egy csomó bankjegyet.
- Menj egy panzióba, és maradj nyugton. Majd ha rendben leszek, üzenek érted, és eljössz utánam, érted? Ha valamikor is üzennék érted, senkinek el nem mondod, hol vagyok.
- De atyám, mi baj történt? Komoly a dolog? Miss Marlowe miatt van? - sirdogált a lány.
- Ne törődj vele, semmi közöd hozzá. Megyek azonnal. Ha valaki jön, mondd neki azt, hogy estére vársz haza. És ha elmondod bárkinek, hogy levettem a bajuszomat, meggyilkollak! A butort eladhatod, és az árát megtarthatod arra az esetre, ha szükséged lenne rá. És...
A kapun erős dörömbölés hallatszott. Dame az ablakhoz ment, félrevonta a függönyt, aztán hátratántorodott.
- Két detektiv - mondta dermedten. - Bickerson, és egy másik. De Istenemre, engem meg nem kapnak!
A dörömbölés megismétlődött.
- Lemegyek a konyhába. Mondd nekik, hogy a városban vagyok - mondta, és lábujjhegyen lesurrant a lépcsőn.
A lány félájultan nyitotta ki a kaput, és eldadogta, amit atyja megparancsolt neki.
- Elment? igen? - mondta Bickerson jókedvüen. - Ugyan, ugyan, Miss Dame, ne meséljen nekünk efféléket. Beszélnem kell vele néhány percig.
- De igazán elment, Mr. Bickerson - mondta a lány, félig ájultan a rettegéstől.
Bickerson elindult, bement az ebédlőbe, meglátta a bőröndöt az asztalon, és elmosolyodott.
- Várjon meg itt, - mondta társának - azt hiszem letalálok a konyhába. Őrizze a lépcsőt.
Jessie a rémülettől megkövülve állt ott.
Hallotta a konyhaajtó nyitását...
A következő percben egy lövés fülsiketitő dörrenése hallatszott.
- Ide, hamar! - kiáltotta Bickerson, és a másik detektiv lerohant a lépcsőn a konyhába.
A kopasz ember ott feküdt élettelenül a padlón, a keze mellett egy revolver, amelynek csöve még füstölgött.
- Menjen a telefonhoz, van a házban. Hivja az ambulanciát, és a kerületi rendőrorvost, bár nem hiszem, hogy sok hasznát vennők. Azt a lányt pedig vigye ki innen! - mondta harsány hangon.
Jessienek nem kellett magyarázni, hogy mi történt. Vad sikollyal a nyitott konyhaajtó felé rohant, de a detektiv a karjába kapta, és bevitte a szabadulni igyekvő, félőrült lányt az ebédlőbe.
Közben a rendőrorvos és az ambulancia megérkezett. Bickerson alaposan átkutatta a halott ruháit, és a konyha asztala tele volt a Dame zsebeiből kiszedett holmikkal.
- Meghalt - mondta az orvos. - Öngyilkos lett, nyilván a letartóztatástól való félelmében, nemde?
Bickerson bólintott.
- Már a végére értem ide - mondta. - Nem tudván kivenni semmit a lányból, nem tudom, mi történhetett, de gyanitom, hogy meglátott bennünket az ebédlő ablakából. Észrevettem ugyanis, hogy a függöny elmozdult.
Egy pillanatra elgondolkozott:
- Szerencsés esemény ez a szegény jajgató lány számára - tette hozzá.
Elsa az esti ujságok késői kiadásaiban olvasta a véres eseményt. Annyira hozzászokott már az effélékhez, hogy meg sem rendült, és leszámitva részvétét a szegény Jessie iránt, aki őt kimondhatatlan borzalmaktól szabaditotta meg, minden érzése vad elégtétel volt azon, hogy az az ember, aki Paul Amery szenvedéseit okozta, leszámolt önmagával.
Gondolatai szüntelenül a sötét emberen, és annak sorsán jártak. Ujra meg ujra elmondta önmagának, hogy Amery él. Leült az asztalához, kezét összekulcsolta, és ugy imádkozott, hogy szólaljon meg a csengő, és az az erős hang szólitsa be őt a belső irodába. Csak mikor besötétedett és egyedül maradt az épületben, akkor omlott össze és heves zokogásban tört ki.
A feje fájt, szeme égett. A szive ugy elszorult, hogy alig tudott lélekzeni. De aztán kiragadta magát csüggedéséből, megtörölte arcát és kiment. Azt sem tudta: hova, merre?
- Elsa!
Az utcán egy ismerős hang szólitotta nevén. Megfordult. A gyalogjáró szélén ott állt Ralph Hallam.
- Nem megyek vissza a Herbert Mansionsbe, Dr. Hallam - mondta a lány nyugodtan.
- Tudom - bólintott Hallam. - Béreltem önnek szobát a Palace Hotelben. Lou odaküldte már a podgyászát.
A lány tétovázott. Ralph Hallamot az utóbbi időkben ellenséges szemmel kezdte nézni. Tudta, hogy az orvos gyülöli Ameryt, és bántotta még az is, hogy ilyen jelentéktelen szolgálatot elfogadjon tőle.
- Köszönöm, - mondta egyszerüen, - aztán hozzátette: - Hallott Jessie atyjáról?
- Dameről? Igen. Bele volt keveredve valami botrányba, és agyonlőtte magát, mikor le akarták tartóztatni.
Elsa lassu léptekkel ment lefelé a Wood Streeten. Hallam lépést tartott vele, világos tudatában annak, hogy Elsa nem örül a társaságának.
- Attól tartok, ön meglehetősen jó firmának néz engem - mondta.
Elsa a fejét rázta.
- Nem tudom, hogy az-e, vagy sem - felelte őszintén. - Nem is törődöm vele.
- Nem bizik meg bennem, igaz?
- Miért ne? - kérdezte a lány nyugodtan.
- Megtenne nekem egy szivességet?
Elsa megállt, és ránézett. A szemében gyanu lappangott.
- Nem jönne el a Half Moon Streetre, hogy elmondhassam önnek a teljes igazságot... az igazságot önmagamról, és mind azt, amit legutóbb tudtam meg Ameryről?
Elsa tudta Ameryről az igazságot, - azt, hogy Amery szereti őt! Ez volt a lényeges, a diadalmas igazság, amely mellett eltörpült minden más.
- Nincs kedvem hozzá - mondta. - Egyébként pedig nincs is, amit meg kellene tudnom Ameryről. Elmondott ő nekem mindent.
- Tudja, hogy Amery detektiv volt... már ugy értem, hogy most is detektiv, - tette hozzá gyorsan Hallam, és mikor látta, hogy meghökkentette a lányt - Amery a külügyi hivatal nyomozó osztályának tagja, és hogy Indiából hozták ide a méregcsempészek kinyomozására? Nem gyanitottam volna róla, hogy Bickersonnal együtt dolgozik, pedig ugy van. Feng Ho elmondta nekem tegnap este. Azt mondják, ő a legügyesebb nyomozótiszt, aki valaha is szolgált Indiában. Odakünn Soyoka cinkosai ellen dolgozott, és az ügynökei mindenütt ott voltak. Néha ugy tettek, mintha együtt dolgoznának egyik bandával, mint például az a Moropoulos nevü görög, aki egyszerüen washingtoni detektiv volt. Nekem tönkre tette az üzletemet. Az embereim fele lakat mögött van, én is minden percben várom, hogy elcsipnek. Amery volt az, aki befészkeltette a rendőrséget a Stebbing-bankba. Tupperwill Soyoka főügynöke volt, vagyont szerzett a csempészetből, de Amery végzett vele! Elsa, én nem tudom, mi fog történni velem, és lehet, hogy soha többé meg nem kérhetem, hogy nálunk ebédeljen. Lou is ott lesz.
Elsa ismét tétovázni kezdett.
- Elmegyek - mondta végül. - De előbb be kell mennem a szállóba, hogy kicsomagoljam a podgyászomat.
- Ezt később is megteheti - sürgette Hallam.
Volt a mohóságában valami, amit a lány nem értett, és ami nem illett sehogyan sem az iménti őszinteséghez.
- Elmegyek önnel, de nem maradok sokáig. Az az érzésem, hogy bolondság tőlem, de vállalom a kockázatot.
Elsa nem látta a mosolyt, amely átrebbent Hallam arcán, mikor besegitette egy bérautóba, de észrevette, hogy mindenképpen igyekszik szóval tartani utközben, és éppen csak hogy egyszer elhallgatott.
- Tupperwill bizonyos okból túsznak szerette volna megtartani önt. Az is lehet, hogy kedvelte önt, de az is lehet, hogy ismerte Amery gondolkozását. Egy délután találkozóra hivta önt, igaz?
- Igaz - mondta Elsa meglepődve.
- De előbb megkérdezte, hogy Amery őrnagy az irodában van-e? Azt mondta önnek, hogy menjen azonnal, de ön bement előbb Ameryhez és megmondta neki, hova készül? Tupperwillnek megvolt a maga kis haditerve arra, hogy elrabolja önt. A gépkocsinak egy udvarba kellett volna befordulnia Islingtonban, önt aztán kiemelték volna és ott tartották volna estig, amikor aztán máshova vitték volna. De éppen, mielőtt a kocsi befordult, ön meg találta emliteni, hogy Amery tud az eljöveteléről, és Tupperwill megváltoztatta a tervét. Emlékszik?
Akkor hát ez a magyarázat!
És Feng Ho nyilván a nyomában volt!
Csak most kezdte megérteni, milyen gonddal vigyázott rá a sötét ember. Erre a gondolatra az ajkai megremegtek. Éppen odaértek a Half Moon Streetre, Hallam ugrott ki elsőnek. Mikor Elsa kiszállt a kocsiból, a kapu megnyilt, és Hallam valósággal betuszkolta a lányt a házba.

LIV. FEJEZET.
Wille azt mondja: „Nem!”
Wille főfelügyelő természettől fogva szkeptikus, tamáskodó ember volt. Hosszu és változatos élete során tiz eset közül kilencben mindig ugy látta, hogy a gyanakvása jogosnak bizonyult, és most, hogy a rendőrfőnökségen a kisebb detektivek konferenciáján elnökölt, nem fukarkodott hitetlenkedésével.
- Az a lány igazat mondott, Bickerson - mondta határozottan. - Ha nem ugy lenne, akkor miért lett volna az apja öngyilkos abban a pillanatban, amikor ön le akarta tartóztatni? Ha pedig egy dologban igaza van, akkor igaza van a többiben is. Ismerjük Hallamnek azt a vallomását, hogy ő Feng Hoval üldözőbe vett egy bérautót, amely elhurcolta Amery őrnagyot és Miss Marlowet. A vallomás megerősitéséül itt van Feng Ho, akit nyilt utcán leszurtak, nyilván az üldözés közben, és most itt van Dame öngyilkossága.
- De hiszen Dame lánya azt mondta - kezdte Bickerson.
- Nem sokat törődöm azzal, amit a lánya mond. Utóvégre kötelessége volt hazudni az atyja kedvéért, és ön bizonyára számolt is azzal, hogy hazudik!
Bickerson teljes mértékben helyeselt.
- A garázs, az üreg, a gyilkossággal való fenyegetőzés, a lány elvezetése... mind ez összefügg egymással - folytatta Wille határozott hangon - és az a tény, hogy az üregben nem találni meg a holttestet, nem jelent semmi egyebet, csak azt, hogy a garázsban nem történt gyilkosság. Nem bizonyitja azonban azt, hogy a gyilkosság másutt sem történt meg, vagy hogy Damenek nem volt része a dologban. Itt vannak Dame adatai: háromszor már börtönt ült, és az ilyenfajtáju börtönviselt emberek nem azért lesznek öngyilkosok, hogy elkerüljék a dartmoori fegyházat, hanem azért, hogy a lábuk ne kerüljön a pentonvillei csapóajtóra. Mind ezek alapján azt következtetem, hogy gyilkosság történt - valahol. Hány óra van?
Wille megnézte a zsebóráját.
- Féltiz. Tud róla, hogy hol lehetne megtalálni Miss Marlowet?
- Azt hiszem, a Herbert Mansionsben tartózkodik - mondta Bickerson.
- Menjen el érte és hozza ide. Mérlegelni fogjuk vallomását a későbbi adatok világánál. Ti pedig mehettek, fiuk - mondta a kis detektiv-csoportnak.
A Herbert Mansionsben Mrs. Hallam fogadta Bickersont.
- Nem, nincs itt - mondta az öntudatos hölgy. - A tény az, hogy férjem szobát bérelt neki a Palace Hotelben, és minden podgyászát odaküldtem ma délután.
Bickerson meggyőződött ennek az állitásnak az igazáról. A podgyász megérkezett a szállóba, ahol nyomban felküldték Miss Marlowe szobájába, de Elsa még nem érkezett oda.
- Bizonyos ön effelől?
- Igen, uram - mondta az irodavezető. - Miss Marlowe még nem jelentkezett a kulcsáért - mondta, és leemelte a kulcsot a tartójáról.
Egy fiut bizonyosság okáért fölküldtek a szobába. A fiu azzal a jelentéssel tért vissza, hogy a szoba még nincs elfoglalva.
- Nem is jöhetett volna be a mi tudtunk nélkül - mondta az irodavezető.
Bickerson nagyobb zavarban volt, mint Wille főfelügyelő gondolta volna. Eszébe jutott, hogy Amery irodájának éjjeli őre is van, és nyomban érintkezésbe lépett vele.
- Miss Marlowe meglehetősen későn ment el, uram, hét óra tájban, ugy emlékszem.
- Egyedül ment?
- Nem, uram, Dr. Hallam volt vele. Odakünn várta a kapu előtt csaknem két óra hosszat.
Bickerson nem hivta föl Hallamot, hanem személyesen akarta meglátogatni. Hosszu időbe tellett, mire a kopogtatását észrevették. A kapubejáratban világosság támadt, és Ralph maga nyitott kaput.
- Halló! Mit óhajt ezuttal? - kérdezte barátságosan. - Talán elvisz a kinai meggyilkolása miatt?
- A kinairól majd más alkalommal beszélünk - mondta Bickerson hidegen. - Akkor majd megkérdezem, miért hazudta azt, hogy ön találta meg és vitte el a kórházba. E pillanatban Miss Elsa Marloweról szeretnék tudni egyet-mást, akivel, ugy tudom, együtt látták önt ma este hét órakor.
- Ami tökéletesen igaz is - vallotta meg Ralph. - Meglátogattam az irodájában, azaz hogy megvártam a kapu előtt.
- És aztán?
- Aztán elvittem Notting Hillbe. Meg akarta látogatni Miss Dame-et.
- Bizonyos, hogy nem ide hozta?
- Föltétlenül bizonyos - mondta Ralph hidegen. - Miss Marlowe hetek óta nem volt ebben a házban. Inasom nincs itthon, másképp igazolná azt az állitásomat, hogy egyedül jöttem haza.
Ralphnak meg sem rebbent a szeme a detektiv tekintetétől.
- Pedig a misst látták bejönni ide - ugratta Bickerson.
- Aki látta képzeleg - felelte Ralph. - Mondom önnek, hogy nem látták ezen a kapun belül. Valószinüleg a Palace Hotelben van, ahol szobát béreltem neki.
Bickerson ezzel a vallomással tért vissza főnökéhez.
- A lány nincs Dame házában - mondta Wille határozott hangon. - A házat megszállta a rendőrség, Miss Dame pedig egy távoli rokonánál van.
Egymásra néztek.
- Nem szeretem ezt - mondta a főfelügyelő. - Aki felelős azért, hogy a lányt elszalasztotta tegnap este, viselje gondját ma éjjel. Figyelmeztessen minden állomást, teljes személyleirással, az éjjeli őrjáratnak pedig adják ki, hogy a lányt le kell tartóztatni, akárhol, és akármikor találják meg. Reggel kilenc órakor az ügyben érdekelt urak találkoznak velem Dame házában. Majd finom fésüvel végigfésülöm azt az épületet!
Bickerson visszament az irodájába, a furcsa öreg főfelügyelő pedig ujra átvizsgálta a Dame zsebében talált papirosokat és pénzt. Annyira elmerült ebbe, hogy észre sem vette, mikor az ajtó kinyilt, és Bickerson belépett.
- Kaphatok meghatalmazást Hallam házának átkutatásához? - kérdezte.
- Nem, nem kaphat - dörmögte a főfelügyelő, föl sem tekintve, és Bickerson felügyelő elképpedve bámult rá.
*
Elsa Marlowet nem az riasztotta meg, hogy Ralph valósággal betuszkolta a házba, hanem az a gyorsaság, amellyel Ralph megfordult, bezárta a kapuajtót és a kulcsot zsebébe csusztatta.
- Mire való ez?
- Okaim vannak rá - mosolygott a férfi.
Halálosan hideg volt. Elsának eszébe jutott, milyen könnyen lehetett azelőtt haragra lobbantani vagy tehetetlen zavarba hozni és azon tünődött: mi okozhatta ezt a nagy változást Ralph viselkedésében.
- Hol van Mrs. Hallam?
- Amennyire én tudom, a Herbert Mansionsben - mondta Hallam minden restelkedés nélkül. - A dolog ugy áll, Elsa, hogy rászedtem önt. Egészen más végett kellett ön nekem, mint bajaim meghallgatása végett. Az éjszaka azonban elég hosszu arra is, hogy részletesen beszámoljak önnek számos eltévelyedésemről.
Az ebédlő-asztal két személyre volt megteritve, de Elsa nem ült le.
- Nem szándékozom maradni - mondta.
- Én azonban bizonyos vagyok affelől, hogy marad - felelte Ralph. - Megmondom, miért.
Kiintette a lányt a szobából, és betessékelte a könyvtárába. Az iróasztalról le volt szedve minden, ami máskor elboritotta a posztóját. Ellenben volt rajta egy irógép, vastag csomó papir, és egy doboz másolópapir.
- Az est hátralevő részét azzal fogja tölteni, hogy leirja részletes vallomásomat a mükedvelőkkel volt összeköttetésemről, Soyoka felől tudott adataimról, és néhány egyéb részletről, amellyel most nem akarom untatni. Aztán...
- Aztán? - ismételte a lány, mikor Ralph elhallgatott.
- Aztán dönthet majd affelől, hogy marad-e, vagy elmegy? Elsa, ebben a házban vannak dolgok, amelyeket soha férfi vagy nő nem látott. Fontos dolgok, amelyeket ha Bickerson tulajdon szemével láthatna, a fejét adná érte. Néhány nap mulva elhagyom Angolországot, és uj életet kezdek, más néven, természetesen, - tette hozzá mosolyogva - dacára a Stebbing-bank bukásának. Barátom, Mr. Tupperwill eltünt, mint ön bizonyára tudja. Mostani tartózkodási helye ismeretlen. Megnyugtathatom, kedves Elsa, hogy eltünése nem változtatott semmit az én helyzetemen.
A mosoly eltünt arcáról. Hosszan ránézett a lányra, aztán igy folytatta:
- Elsa, valamikor nagyon kivántam önt, nagyon gonoszul. Talán hosszu ideig fog tartani, amig ezt meg tudja nekem bocsátani. De valaki még jobban kivánja önt, valaki, akit ön nem fog megtagadni.
Várta, hogy a lány megszólal, de Elsa ajka mozdulatlan maradt.
- Jőjjön - mondta hirtelen, és megfogta a karját.
Elsa kiszabaditotta magát.
- Engedjen el... az Isten szerelmére, engedjen el, Ralph.
- Nem tehetem. Esküszöm, hogy nem lesz bántódása.
Ralph sokkal erősebben szoritotta az elgyöngült lány karját, hogysem az lerázhatta volna. Fölment vele a lépcsőn, szinte azt sem tudva, mi történik.
- Ez az ön szobája - mutatott az egyikbe. - Ez pedig... - itt Ralph benyitott egy másik ajtón, amelyről Elsa tudta, hogy egy kis társalgóba vezet - ez a rejtekhelye egy dzsentlmennek, aki, sajnálattal mondom, e pillanatban ura a helyzetnek.
Elsa visszalépett, mikor Ralph kinyitotta az ajtót, de a férfi betuszkolta.
- Itt az ön hölgye - mondta, és becsukta az ajtót.

LV. FEJEZET.
Az üreg.
Reggel kilenc órakor egy kis csoport rendőr ment be Dame házába, és fölsorakozott az ebédlőben. Wille főfelügyelő utolsónak érkezett, társaságában két munkásruhába öltözött ember volt ásóval.
Bickerson, aki már félórával azelőtt ott volt, és befejezte az emeleti szobák átkutatását, a hangok hallatára lement, és csatlakozott a társasághoz.
- Nem talált semmit? - kérdezte Wille.
- Semmit, kivéve néhány régi ruhát, és azt a bizonyosságot, hogy ez a ház afféle főhadiszállása volt Dame embereinek.
Wille lement a konyhába.
Dame vérének sötét foltjai még ott voltak a padlózaton, de Willet nem ezek érdekelték.
- Itt van az éléskamra, pontosan ugy, ahogyan a lány leirta. Itt van az ágy is.
Ujra megvizsgálta az ajtót, kipróbálta az ajtóvasakat, és fölvett a padlóról egy lakatot, amelyben kulcs volt, a kulcsról karika lógott le egyéb kulcsokkal.
- Megvallom, hogy Miss Marlowe vallomása mindenben valónak bizonyult - mondta Bickerson kissé restelkedve. - Ugy látszik, mégsem kezeltem ezt az ügyet olyan jól, mint ahogyan lehetett volna.
- Miután más ügyei is voltak, nem is lehetett megkövetelni - dörmögte a főfelügyelő. - Nem állitom, hogy az ügy valami könnyü volt. Egyáltalán nem. Kezdettől fogva kinai rejtvény volt ez.
Kinyitotta a kertre nyiló ajtót, és kiment.
- A garázs ott van a kert közepén, megszerezte a kulcsát?
Bickerson bólintott, és elővett két piros szalaggal összekötött kulcsot. Wille elvette tőle a kulcsokat, végigment az ösvényen, kitárta a nehéz ajtót, és belépett a garázsba.
Lepillantott a földdel behányt mélyedésre a padlón, aztán a falakat vette szemügyre.
- És ott van a vaskarika a falban - mondta. - Látta? Emlékszik, hogy Elsa Marlowe vallomásában leirta a karikát, amelyen láncot huztak át?...
Hirtelen elhallgatott, és megtapogatta a falat a kiálló karika fölött.
- Látja ezeket?
Négy körtealaku folt van a téglafalon.
- Lehet, hogy vér, lehet, hogy nem az. Nézze, ott is vannak a padlón!
Odament az ajtóhoz, és beszólitotta a munkásokat.
- Bontsák föl azt a nyilást, - mondta - és ássanak olyan mélyre, amilyenre csak lehet.
A két ember nekilátott a munkának, Wille és Bickerson pedig kiment a kertbe.
- Azt gondolja ön, hogy Amery halott? - kérdezte Bickerson.
- Tegnap még azt gondoltam, de ma már nem vagyok bizonyos benne - felelte a főfelügyelő, aztán megkérdezte:
- Teljesen kibontotta azt az üreget?
- Tökéletesen. Egészen a csövekig jutottam, alább nem volt szükség jutni.
- Milyen időben történt ez?
- Tegnap korán reggel, nyolc óra tájban.
- És nem talált semmit?
- Nem.
- Utána beföldelte az üreget?
- Igen - mondta Bickerson. - Miért kérdezi?
- És bezárta mind a két ajtót? Más kulcsaik is vannak?
- Amennyire én tudom, nincsenek, de lehetnek.
- Le kellett volna pecsételnie az ajtókat - dörmögte Wille.
Odább ment a kerti ösvényen, meg-megállva, hogy a virágágyakat szemlélje vagy hogy botja végével szétüssön egy-egy laza rögöt. Szórakozásából egyik munkásnak a hangja riasztotta föl. Visszasietett a garázsba.
- Itt egy holttest fekszik, uram - mondta a munkás.
Valamennyien odasereglettek az ajtóhoz, de közben Bickerson hátrafordult, és egy férfit látott jönni a konyhából. Szép, magas, karcsu férfit, akinek barna homlokán fehér kötés volt, vékony ajkán pedig furcsa, cinikus mosoly.
- Amery! - hebegte Bickerson.
Amery nem felelt, csak mikor odaért a meghökkent csoporthoz, akkor kérdezte:
- Megtalálták a holttestet?
Wille bólintott.
- Tartottam tőle, hogy igy lesz - mondta Amery. - Tupperwill az, én öltem meg! Véletlenül történt. Odaláncolt engem a falhoz, és rámsujtott, mikor éppen kiszabaditottam a kezemet a béklyóból és visszaütöttem. Szerencsés módon még egy pokoli ütést tudott mérni rám, olyat, hogy csaknem végzett velem. Ha akkor elesek, önök nem Tupperwill holttestét találták volna itt! De nekem még jobban szolgált a szerencse, nyomban visszavágtam és hátrataszitottam. Feje az üreg szélébe ütődött, Tupperwill elbillent és beleesett az üregbe.
Hosszu, kinos szünet következett.
- Remélem, hogy meghalt - mondta Amery csöndesen. - Remélem, hogy meghalt!
A többiek tudták, hogy egy másik, rettenetes lehetőségre gondol.
- Ön nagyon komoly kijelentést tett, Amery őrnagy - mondta Bickerson. - Talán meg tudná magyarázni - -
- Most egy másik kijelentést teszek. Föl a kézzel, Stillman. Föl a kézzel!
Bickerson fölemelte mindakét kezét. Arca halálsápadt lett.
- Belső mellényzsebében igen tökéletesen megkonstruált szakállat fog találni, főfelügyelő ur. A Threadneedle Streeten levő Európai Bankban pedig olyan számlát talál az ő nevén, hogy elképped tőle. Szélhámos volt attól a naptól kezdve, hogy fölvette az egyenruhát, és egészen pályájának csucspontjáig, amikor csatlakozott Soyoka bandájához, nincs egyetlen egyenes lépése az életének.
A detektiv csuklóira rácsattantak a béklyók, és két előbbi bajtársa kisietett vele a házból, a kapu előtt várakozó gépkocsiba.
Wille karonfogta a sötét embert, és ketten kisétáltak olyan távolságra, hogy senki meg ne hallja a beszélgetésüket.
- Megkaptam az üzenetét tegnap este. Hogyan szabadult meg? - kérdezte Wille.
- Nem tudtam volna megmenekülni, mert Bickerson itt volt valahol a kertben, én pedig olyan gyönge voltam a vérveszteségtől, mint a patkány. Szerencsére ki tudtam nyitni azt a kaput, amely az utcaközre nyilik, de ott is Stillman fejezte volna be azt, amit a másik ördög elkezdett, ám ott volt valaki, aki énrám várakozott. Valaki, akire álmomban sem számitottam volna.
- Nem Hallam? - mondta találomra Wille.
- Hallam volt - bólintott az őrnagy csöndes  szisszenéssel. - Ez megint másfajtáju szélhámos. Kikisért a közből, elvitt magával haza, ágyba fektetett és kezelés alá vett. Szélhámos voltának megvan az a mentsége, hogy nagyon rossz orvos! De hozzám jó volt, értem megtett mindent, pedig semmi reménye sem volt, hogy ezzel megmenekülhet viselt dolgainak következményeitől.
- Akkor hát Bickerson gyilkolta meg Tarnt?
- Ki más? Csak Bickerson vagy Hallam tehette. Tarn kapott egy sürgönyt, amely tévedésből került az én irodámba. Olyasvalaki küldte, aki Tarnnak szokott ügynöke lenni. A sürgöny küldője volt olyan indiszkrét, hogy megnevezte sürgönyében Tupperwillt. Nos, Tarn meggyilkolásában éppen ez a furcsa dolog. Hallam halálra rémült, hogy Tarn őt és az ő cinkosait akarja elárulni és megtudta, hogy az öregembernek találkozója van aznap este Bickersonnal. Azért, hogy az öregembert elhallgattassa, ismervén Tarn szokásait, altatót öntött a pálinkájába, gondolván, hogy az majd egészen reggelig elnyomja az öreget, és megakadályozza abban, hogy vallomást tegyen.
- Föltétlen bizonyos akart lenni a dologban, azért meglátogatta Bickersont, és látta, hogy a felügyelő éppen a találkozóra készül. Már most Bickerson tudta, hogy Maurice Tarn bele volt keverve a csempészetbe, de nem hiszem, hogy ártó szándéka lett volna Tarn iránt, amig meg nem tudta telefonon, hogy Tarn ismeri a Soyoka-banda vezérét. Megengedte Hallamnak, hogy elkisérje, mert ugy gondolta, hogy bármiféle baj esetén a gyanut elhárithatja magáról. Sajátságos véletlenből az én emberem, Feng Ho azon az estén ment el Tarn házába vizsgálódni, és eloltotta a lámpákat, hogy meggyőződjék róla: ébren van-e az öregember, ugy, hogy amikor azok ketten bementek a dolgozószobába, a körülmények nagyon kedvezők voltak a gyilkosság elkövetéséhez. A sötétben Bickerson lehajolt, kitapogatta Tarn szive helyét, és beledöfte a kést. A kezén levő vérről könnyü volt számot adni, hiszen ő volt az egyetlen ember, aki a holttesttel foglalatoskodott.
Két dolog azonban megijesztette. Az egyik Miss Marlowe jelenléte a szobában, a másik pedig Feng Ho második belopózása.
- Hm! - mondta a főfelügyelő. - Kár, hogy Dame öngyilkos lett...
- Dame nem lett öngyilkos. Meggyilkolták - felelte Amery nyugodt hangon. - Bickerson lőtte le, mikor belépett a konyhába. Meg volt rá az oka! Dame pont a kritikus pillanatokban letört, és olyan gyöngeséget mutatott, hogy az eldöntötte a sorsát.
- Tudta Bickerson, hogy Tupperwill meghalt?
Amery a fejét rázta.
- Nem, - mondta nyugodtan - az volt az egyik meglepetés, amely Mr. Bickersont érte, hogy Tupperwill feküdt abban a sirgödörben, amelyet ő olyan gondosan megásott, nem én. De tudta, hogy Tupperwill eltünt, és megrettent. Ezért eszelte ki azt a mesét, hogy ő beszélt tegnap a bankárral.
- Most már csak egy szivességet kérek: azt, hogy a ruhás skatulyát, amelyet ön Bickerson lakásán fog találni, fölbontatlanul kapjam meg. Megmondom önnek őszintén, hogy az a pénz van benne, amelyet Tarn és Hallam tiltott müveleteikkel szereztek, és legjobb volna, ha a pénz eltünne, mert ha törvény elé kerül a dolog, egy csomó olyan bonyodalom támad, amit legjobb elkerülni.
- Mit akar ön tenni Hallammal? Meghatalmazás van ellene.
- Az ön helyén nem foganatositanám - mondta Amery nyugodtan. - Az este különös dolgot tudtam meg. Tupperwill, akinek tudnia kellett, hogy Maurice Tarn pénze eltünt, igyekezett megdolgozni Hallamot azzal, hogy a pénzt a Stebbing-bankban tartom titkos letétben. Azt hitte, ezzel eléri, hogy Hallamot ellenem uszitja, mert Tupperwill és Bickerson tudták, hogy én ki vagyok. Ami Hallamot illeti, a két banda meg van semmisitve, és ha nem tévedek, e pillanatban Bickerson is halott.
- Halott! - riadt föl a főfelügyelő.
- Cyanid-tablettákat hordozott a mellényzsebében, - mondta Amery - és ha értelmes ember, megtalálja őket, mielőtt megmotoznák.
- Én most, - mondta Amery a zsebórájára nézve - visszamegyek elhanyagolt üzletembe. Az én rendőri munkámnak vége. E pillanattól kezdve ugy nézzen rám, mint egy törekvő City-beli kereskedőre, aki be akar jutni a községtanácsba.
Ragyogó reggel volt, és mikor bérautója lassan keresztülgördült a City nyüzsgésén, gondolatai messze jártak minden haláltól és veszedelemtől, - Dame házának rettenetes éjszakájától, a garázs üregétől, és a belezuhant hullától. Munkáját befejezte, esztendők kalandjai véget értek. Majd elkövetkezik a nagy tárgyalás, és egy hétig ő is szerepel a szenzációban. De azután már csak munka következik, nyugodt jövő és egy lány, akinek a lelkébe belelátott!
Ralph Hallam már várta, mikor megérkezett.
- Nos, ugy történt, ahogyan ön gondolta?
Amery bólintott.
- És mi lesz velem?
- Jőjjön el hozzám ma este - mondta Amery.
- A ruhás skatulya tartalmának egy részét önnek adom, ha csak Wille barátom meg nem változtatja a szándékát. A többit jótékony célra szántam. Miss Marlowe nem jött önnel?
- Nem. Lou azt mondta, alszik.
Amery az ajkába harapott.
- Jó volt, hogy a felesége tegnap este Elsával volt. Mellesleg, ön egyedül megy ismeretlen jövendője elé?
Ralph megvakarta az állát.
- N... nem - mondta. - Elszánt kisérletet teszek arra, hogy tisztességes legyek. Lou nem éppen inspiráció erre, de legalább... figyelmeztetés!
Hallam alig volt tul a Wood Streeten, mikor meglátta a lányt, hogy végigmegy az utcán és bemegy az öreg Amery-házba.
Ez a nap valóban csodálatos, tündéri nap volt Elsa Marlowenak. Mert a tegnapi est sötétjében, abban a szobában, ahol borzalmakat sejtett, azt az arcot látta, amellyel annyiszor álmodott, azt a hangot hallotta, amelyet mindenek fölött szeretett, és ölelő karok erejét érezte.
Az égbolt tiszta kékjén finom fehér felhők szálldogáltak, mint menyasszonyi fátylak. Elsa bement az irodájába, fölakasztotta kalapját és vidám munkanaphoz készitette irógépjét. Mielőtt leülhetett volna, megszólalt a csengő.
Elsa szive hatalmas erővel dobogott, mikor benyitott az őrnagy szobájába.
- Óhajt valamit... Amery őrnagy? - kérdezte lélekzetfojtva.
Amery bólintott.
- Azt óhajtom, hogy csókoljon meg - mondta.
Elsa lehajolt és az ajkuk találkozott.
- Irja ezt - mondta Amery a régi dörmögő hangon, és Elsa csöndes nevetéssel leült, kinyitotta a jegyzőkönyvét. Remegő ceruzája szinte önmagától irt, mikor Amery elkezdte diktálni:
A Monte Rosa Hotel igazgatójának
Como, Olaszország.
Kedves uram,
egy hónapon belül Comoba viszem a feleségemet, nagyon örülnék, ha fönntartana számomra egy lakosztályt!...

(VÉGE.)