MAGADDAL SZEMBEN

Ódor György versei

(Illegális költészet)

6 x 100 válogatott
(kb. 2010-2016)

TARTALOM
SZOMJÚSÁG
A fénykép
A galamb búgása
A kezed
A kiátkozott
A konyak illata
A lakodalom
A legnagyobb öröm
A mozdulat
A nehézség ereje
A szálloda ablakából
A vágy végpontja
A világ illata
A világ nőnemű
Áhítat
Ami költészet
Amikor már mindegy
Amortizálódás
Árnyvilág
Az asszony
Az ing
Barátságok
Becsapódás
bolond szél
Csendélet
Csücsök
Délben
dióhéjban
Disszonancia
Ebéd a 60-as évekből
Édes Anya
Egy levél sorsa
Egy pohár konyak
Egy szoknya, egy nadrág
Egy új ház
Egymással szemben
Eljöttek értem
Előrejelzés
Ének a varrógép mellett
Értékvesztés
Értelmetlenség
Este van
Fagyi
Foghatatlanul
Foncsor
Füstkarikák
Hársutó
hétköznapi vágy
Hintaló
Hópehely
Húsz év után
Hű, de szép
Illem
Ismeretlen ismerős
Isteni kérdések
Játék a gondolattal
Jellemrajz
Jó reggelt!
Kávészünet
kései köszöntő
Kinek-kinek
Kolduló idő
Kosztolányi kosztosa
Könny és mosoly
könny és öröm
Közerkölcs
Légyott
Lélekjelenlét
Lopott szerelem
Madárszív
Már hiába
Masni
Másság
Mennyi örömöt...
Mindkét szemem...
Mintha lenne ég
Mosoly
Most éppen
most ilyen lett
Nem
Nem volt választása
Névleges feszültség
Nézlek
Nő vagy
nyelvem alatt
Párnámra virágot
Pincecsendélet
Provokatív
Reggeli kávé
részegisten
sültös sapka
Szokásos győzelmeink
Szünetjel
Talált tárgyak
Tilalmak
Tiltott szavak
tűz a vízen
Ugyanúgy
Üzenet
Vadgesztenye
Végállomás
MAGADDAL SZEMBEN
A bokrok összeérnek
A mód
A nagykönyv szerint
alkalom
anyám
Az ölelés folytonossága
Az út zavarában
Azt köszönni, ami volt
Bátorságpróba
Cáfolat
Csak fájna jobban
Csonka kéz
Csupaszon
Dohányfüst
Egy jó nő
Egyperces
Éjszakai fürdőzés
Élni
Elreppenő
emléknyílás
Enyém, tied
Érzék
esti kérdés
Esti séta
Feledékenység
Feledni kell
Felelet
féreglyuk
Galambgomba
Határátlépés
határtalan
Haza
Hosszúlépés
Humanoid
Hülyeség
Időtlen ölelés
Imázs
isten háta mögött
Játék a tisztességgel
Jégvirág
Jelen
Jó lesz ez
Kancák tánca
Karácsony
kék szilva
Keveset kérek
Kis boszorka
Kismadár
kómában
Konfiguráció
Kötődés
Közelkép
Közömbös dolgok
Lecsó
Madártávlatból
Mágia
Majd akkor
Másolat
Meeg
Megjöttek a fecskék
Mélységben
mennyi az annyi
Méreg
mérleghinta
Merről a szél fúj
Mitől a has megy
Most, vagy soha
Mostanában
Múlt-kor
Nagypéntek
Nem bontalak fel
Nincstelen válaszok
Óriás
Önnön birtokomban
Őrangyalok
Pillanatkapcsoló
Rákászás
Rapszodikus
Rólad
Rombusz
Rózsaszirom
Súlytalan percek
Szeánsz
Szelet vetett
Szemben a ténnyel
Szókatona
Szufla
Szúnyog
Szürkebarát
Takaró
Találka
Tappancs
Tiszta udvar, rendes ház
Tűnődő
Ugrás
Utazás
Utóirat
Üres szemgödör
Vendégszeretet
Vérnyomás
ELKÖTELEZETLENÜL
A csendről
A fa alól
A fuldokló
A múlt örvénye
A vén piás
Ajándék
akad egy hely
alvás
Apróhirdetés
Az ajtó két oldalán
Bácsi
Bármit is teszek
Cetli
Csigaszögön
Ébren álmodó
Ego
Egy perc
Egy pohár bor
Egyke
Egymás mellett
Éjjel-nappal
Elkötelezetlenül
Emberi fájdalom
Érzékiség
Esthalál
Esti séta
Expozé
Felújítás
fénytelen
Féreglyukak
Füstölgő
Görnyedten
Gyalázat
halmaz
Hasítás, rock
hernyókarácsony
hőségben
Humán
Iga
Inflálódom
Jogos védelem
József Attila halála
kávé
Képtelenség
Ketrec
kinek mondjam el
Kora tavasz
Kőfelhő
Könyörtelen
Kukkoló
Leltár miatt zárva
Lemondás
Lény
Létbizonytalanul
létből fakadó
Macskaország
Magunkban
Már múlik
Már nem tudom
Menthetetlenül
Mindörökké
Mosoly
Mulandóság
Múlhatatlan
Műbírálat
napraforgó
Néma lélek
Oszló korszak
Ölelés
Öreg szerelem
öregek
Öröm
Őszi borzongás
Őszi reggel
őszülő
Piactér
Pinceszag
próba
reggeli
Relatív
Repülés
Romantika
Rügyfakadás
semmit se kérek
Sicc!
Sírás
Sóhaj
sóhajtásnyi
Stráfkocsi
Számvetés
Szegénység
színek és szavak
szoborpark
templomok
Testvérek
Tűzben
vagyok
Vándorlók
Vezényszóra
Virrasztás
ILLEGÁLIS KÖLTÉSZET
A folyóparton
A galamb
A kór háza
A teraszon
Ajtó
Alvilág
Anya
Az ember megszokja
Azok a régi esték
bárhogy
Birkatürelem
Csendélet
Csiklandozó
Csupán mosoly
diéta
Díj
Egy korty élet
Eljátszott vagyonom
Ellenérvek
Elzáródások
Esőben
Evangélium
fekete
Félárnyék
Gettó
Háló
Harmónia
Hátulgombolós
Hazafelé
Hentes és mészáros
hideg reggel
Hinta-palinta
Honfoglaló
Illegális költészet
illúzió
Játék
Játszótér
Jó estét!
Jó reggelt!
Jó szívvel
kakukk
Kémia
Képeslap
Kérelem
Kertvárosi gettó
Kezdet és vég között
Ki vagy a mennyekben
Kikapcsol
Költő
környezet
macskabolha
Macskafejek
Májusi viharok
Március-2013
Másfél
Megszokom
Mennyország
Mit ér
mutatvány
Nagyanyám
Nehéz álmaim
Nem szerelem
Nyomorultak
Nyugtató
Oldás
Ózonlyuk
ördögűzés
Őszi metszés
Padlás
Párbeszéd az idővel
Pohárszék
Posztmodern
Reccs
résen
rímek a túlvilágból
Rongyos élet
Sámán
Szalonspicc
Szegénység
Szerelem
Szittya
Szivárvány
Szorongás
Szunnyadó
Takarítás közben
Társasházban
távoli jövő
Te mindenem
Téli esőben
Téli séta
Téli sóhaj
Túllövés
uborka
Úri majális
Utazás egy József Attila kötettel
Utóirat
Utószó
Véleményem a dolgok állásáról
világkép
Viszony
ÍGY A VÉGE FELÉ
a csinyát város
a konyhaszekrény előtt
A láthatatlan ember
A nappal elviselhetetlen sötétsége
a szörny
Az élmény ideje
Besétált az ősz
Bevetetlen ágy
bogaras
Boldogtalanság
Dísz tér  
díszmagyar
Dráma
Egy éjszakára
Egy kert
egy kupa sör  
Ellenállás
ember a kútban
Ember a parton
Épphogy befér
esztendőre
Európa ege alatt
farsangi fánk
Fatönk
Félálom
Felháborodás
forgács
Forradáspont
Fuldoklások
Gyilok
Gyűlölet
Hajnal
Hey, My Lord
hó úgyse lesz
Hóasszony
Holdfogyatkozás
Holdra járók
így a vége felé
Játék a tisztességgel
Jutalom
Kajavers
Karácsony
Katasztrófa
kell
Kerítés
Kétéves zseni
Kislány a tükörben
Kondenzcsíkok
konform
Kongat
Korai ősz
Korszakváltás
Köldökzsinór
Kuszaságok
Külvárosi romantika
Lili Drágám!
Madárkák
Majd
Manapság is
Már nem az igazi
Mászóka
Mint a szurok
Mosoly
Múlik a nyár
Na, van ilyen
Naivitás
napi feltámadás
Naplemente
Nyár
Összebújva
Pókfonál
Reggel
Rím-bitang
Sebek
Séta
Sugárkezelésen
Szabadság
Szavak
Szemszög
Szentély
Szép a kert
Szigliget
Szimat
Szolgálók
Szombat
Táj alulnézetből
Talajlakó
Tamás bátyó
Téli randevú
Terror
Titok
Tóparti nézelődés
Trécselés
Újra lehet
Utolsó stáció
Üvegszerű
Vágy
Varju
Wellness hétvége
züm-züm
HATTYÚDAL
a fogyás dialektikája
A fülemüle
A jó öreg költő
A mozdulat
A pulóverről jutottál eszembe
A szabadság útvesztői
A Tisza
Alantas szándék
Almát a fájáról
Álom
Az éjszaka
Ballagó ballada
Beleélek
Csoszog
Délibáb
dilemma
düh
Ebédidőben
Édes félálom
Egy cellában
Egy reggel
Egy szava sincs
Egy vers  
Elfogadhatatlan
Eltűntem
emlék
Érdektelen
és akkor
Esti séták árnyékban
Évértékelő
Fél négyzet
Félálomban
Felmelegedés
Felriadás
folyamat
Formabontó
fuldoklások
Gőg
Gyógyíthatatlanok
Gyökerek
Ha egyszer
Ha nem
harmatvers
Hattyúdal
Hazám, hazám
Hazugság
Helló
Hosszú-rövid árnyék
Húsvét előtt
Ideges
Idill
Idő
Így élek majd
Inga
Ingerek
Ingyenvers
Isteni kegyelem
itthon
Józanodás
Józsi
jövő
kaland
Kész vers
Kikukucs
Kórházi ősz
köszöntő
Látogatás
légvers
Lélekforgó
libacsont
Lóverseny
Magánszféra
Magánürügy
Mágnes
Majd kiderül
mécses
meg kéne
Megkönnyebbülve
Megtérés
Mint a halál
Mondanám
Natúr kép
Nem nagy durranás
óhaj-sóhaj
Origami
origami megint
Pára
Porhó
Remek, remek
Remény
Rombolás
Rózsa, rózsa
Rugalmasan
Semmi
Szelek
Szempontok
Szexparti
Szia
szituáció
Telihold

Rólam
Szétmorzsolódik a kenyér
a számban. Meleg daráló.
Már vizet sem iszom rá,
csak egy pohár levegőt kérnék,
ami még tiszta:
nem kívánok a lelkébe látni
senkinek, nehogy ne szeressem.
(Szomjúság)
	
Kötetek:
Szomjúság
Magaddal szemben
Elkötelezetlenül
Illegális költészet
Így a vége felé
Hattyúdal

ADATAIM:
Név:
Aki szeret, így hív: Kedves György, a reggeli tálalva. Rá hallgatok. 
De hívtak már Bolondnak, Hülyének, Rasszistának, Antiszemitának, Kommunistának, Árulónak, stb. 
Rájuk nem hallgatok.
Kor: 
Mint élő halott, elviselek minden front- és mellékhatást.
Foglalkozás: 
Közlekedésmérnök létemre gondolkodó művész, vagy fordítva.
Hit-Vallás: 
Az meg mi a csudának? A bohócokat figyelem, nem hasonlítok rájuk.
Barátság: 
Egyre kevesebben vannak. Többen elköltöztek már az égi mezőkre, néhányan furcsán megváltoztak.
Világkép: 
Egyszerű. Hálás vagyok azoknak a tanítóimnak, akiktől fiatalon ezt megszerezhettem. 
Mások számára valószínű ismeretlenek, én meghatódottan, szeretettel gondolok vissza rájuk:  
Puskás Sándor, Surányi Károly, Kiss Elemér, Bognár Károly, Kővári József, Balogh László.

SZOMJÚSÁG 

A fénykép
Régi fénykép a szobában. 
A csend szárad homlokukon, 
fény vetül rájuk, vigyázva, 
láthatóvá váljon a por.
Itt mennydörgés minden lépés. 
Ahol a lélegzet megáll, 
elfojtott lesz az érintés 
és szelídebb a napsugár.
Az ablaknál néma férfi. 
Kifelé néz, befelé lát, 
hisz a szüleit szemléli 
az itt hagyott szoba falán.

A galamb búgása
Őr állított meg a kapuban, 
nem mehetek be, várjak, 
fontos dologról értekeznek. 
Felszálltam tehát a falon, 
szelíd galambbá változva 
gubbasztottam a párkány szélén 
s láttam, ahogy az urak esznek. 
Állva zabáltak, oldalukon 
a fegyver élesre töltve, 
hisz egymástól is féltek. 
Hirtelen felreppentem, 
mert búgó sírdogálásomra 
egyszerre szegezték rám magukat. 
Le is törött a szárnyam. 
Ijedtségemben visszaváltoztam 
közönséges halandóvá.

A kezed
Megsimogattad fejemet. 
Talán csak nem kócos voltam? 
Ujjaid között szédeleg 
rajtam a sok jóban-rosszban,
féltve, csak reám vigyázva, 
mindig elérjél kezeddel 
s ketten legyünk egy-egy árva. 
Nekem világ a félelmem,
de oly jólesik, hogy neked 
elég e csöppnyi szeretet, 
szélesre tárt ablak előtt.
Messze bámulok, ég felett, 
mint ki rég megfeledkezett, 
veled élem meg az időt.

A kiátkozott
Lassacskán két Jézust megélek, 
s egyet is nehezen álmodok. 
Hívtak már bolondnak, hülyének, 
és voltam ellenség, átkozott,
pedig én egy csodát sem tettem, 
olcsó emberlélekkel járok, 
nem szegődök és nem követnek, 
annyi az összes mutatványom,
hogy itt létezem, névtelenül, 
élő szóval, majdnem titokban. 
Egy zászló leng. Az alsóneműm, 
de abból is gyakran kilógtam.
Bolond világ! Szegény emberek! 
Ha imádkozom, imádkozom. 
Néhanap azért, hogy ne legyek. 
Olykor magam is kiátkozom.

A konyak illata
A barátnődről mesélsz, de érzem 
gondolataidban a konyak illatát, 
ahogy valamikor régen a konyhában, 
egy idegen ház szűk helyiségében 
csak mi ketten kísértettük meg 
a vágy ellenállhatatlan forróságát, 
mikor még miniszoknyában jártál, 
és combjaidat keresztbe-kasul 
húzogattad, mint kis halacskákat. 
Remegve töltötted poharamba az italt.

A lakodalom
Kiskirályok lakodalmán 
- fele elvtárs, fele úr már - 
nincs becsület, nincsen szűzlány, 
aki volt, mind kipróbálták.
Ünnepelnek, petárdáznak, 
szegény fülében a bánat, 
bilincs nélkül, bűnimádat 
szennyezi be a nászágyat.
Csupa festék a menyasszony, 
csimbókos lesz virradatkor. 
Olyan, mint egy osztályharcos, 
fegyvere, hogy ne dolgozzon.
Ülepükbe búzaszemet, 
észrevegyék, ki, kit szeret, 
húst és húst a kenyér helyett - 
a disznóba disznószelet.
Vízből zsuppot a fejükre, 
ne látszódjék gőgjük tükre! 
Vicsorogjon a dögükre 
farkasfogunk... egészségünkre!

A legnagyobb öröm
Esős évszak volt, bizonyára ősz. 
Lemondtak rólad az orvosok. 
Apám vastagon salakkal szórta 
végig az udvart, ne legyen sár 
a temetéskor. Meg is mondta. 
Mennyire utáltam azt ropogós 
anyagot! És a fekete szavakat is. 
De mi nem hittünk azoknak, 
elkezdtünk leveleket írogatni 
és sorban jöttek a teáscsomagok. 
Úgy itattalak, te voltál a kisdedem. 
Egy idő után magad is meg tudtad 
tartani a csészét, s mint én, az első 
lépéseimnél egykor, visszamosolyogtál: 
nézd fiam, már ez is sikerült. 
Valami ürüggyel ki kellett mennem, 
most már igazán kisírhassam magam. 
Örömömben.

A mozdulat
A feldolgozhatatlan dolgok is meghalnak, 
előbb-utóbb. Nem elfelejtjük, 
csak kormozódik és a felszálló füst hallgat
a kéményen. Gyöngéden ölellek magamhoz 
s te úgy esel belém, karomban 
tartom a hulló levelet, víz színét, parthoz
sodorjuk elsüllyedt bárkánk törmelékeit. 
Mozdulat a legszebbek közül, 
hogy letöröljük egy közös élet könnyeit.

A nehézség ereje
Néhány dolgot nem érdemes túlélni. 
A gravitációban reménykedem. Hogy megoldja. 
Mint a sütőben a hurka kifénylik, 
és a forróságtól egyre dühösebb lesz, mogorva.
Fent csupa seb lesz az arcom a Holdtól, 
kimerülve rálobbanok árnyékos huzatára, 
a tengervizet engesztelőn oldom 
bűneitől, ha magába néz, legyen, akit vártam:
önpusztító. Hiába nedves, szomjas. 
Hát persze, hogy az élet kaland. Kaland-e az élet? 
A kettő nem ugyanaz. Egyik szolga 
fénnyel él, másik összeroppant a sötétedésben,
szeretők, kik másra gondolnak közben. 
S mikor hasukban rúg az eljövendő, megalkusznak 
az asztalnál, kezükben egy-egy sörrel. 
És én csak abban vagyok egy légy. Kapálózva, úszva.

A szálloda ablakából
Ott szemben hölgyek a kifutón, 
kinek hölgy, kinek sokkal hölgyebb. 
Díszhalak az akváriumban. 
Néha eltakarja a bozót, 
de előbújniuk sem könnyebb, 
vergődnek, mit a légy a rumban.
Odakint csenget a villamos. 
Csengett, ami sokszor elcsengett 
az esőverte, szürke éjben. 
Esernyők, fénytelen kalapok, 
cápák és bálnák járnak-kelnek 
zsákmányukkal síkos útszélen.
Valaki halkan furulyázik 
fenn, a második emeleten, 
hullámzik szakadó, gyenge hang 
a szomszédos reklámtábláig, 
ott elakad. Önmagam nyelem. 
Mintha nem is élne harag,
mindent elborít e lélegzet 
csillogó-villogó párnája. 
Rövid, szép kéjekre gondolok, 
amik kitárják e kétséget, 
s betérnek szállodaszobámba. 
Az ajtómon éppen bekopog.

A vágy végpontja
Megpróbáltam verset írni, 
és azt is, ahogy elhagyom. 
De körülölelt a síri 
csönd és a néma fájdalom.
Legjobb lenne élni egyszer 
kicsikét, aztán menni el. 
E nyolcsoros félig-verssel 
elillanni a semmibe.

A világ illata
Látható a láthatatlan 
is, csak csöndben, gondolatban. 
Mert ez képmutató világ. 
Talaján néhány szál virág,
de az is a tolvajoké, 
osztják maguknak szirmonként, 
s ha ott csavargunk véletlen, 
még szagolni sem engednek.

A világ nőnemű
Elnézlek, milyen gyönyörű vagy. 
Mert nekem a világ nőnemű. 
A születés egy üde hajnal, 
mit egy „hosszú nap” elélvezünk. 
A zuhany alatt érintelek, 
számban tartva a langyos vizet
és magamra veszlek az inggel, 
melybe leheleted vasaltad. 
Látlak az utcán, mikor sprintel 
a buszra egy kislány bakancsban, 
majd rám süti tűzpiros arcát. 
Ha hallok csiklandós kacagást,
állsz előttem mezítelenül, 
combjaid közt a délelőttel. 
Zajos világ, melyben lelkünk 
otrombaságok szennyezik meg 
s e száraz, rideg kattogásból 
loccsanok rád, szomjas virághoz.
A természet tapintásával 
fogadj bájos öledbe, kérlek, 
szülessek férfiúhalálban, 
mely naponta merevre éget, 
hisz e vágy soha nem múlhat el. 
Akkor örökre búcsúzni kell.

Áhítat
Emlékszel, apám? Nem volt szerencsénk 
semmivel, és ezt a rangot hagytad rám. 
Igaz, nem látogattunk szentmisét, 
sem Jézust, sem Jákobot, sem Buddhát,
de még a kommunizmus sem tudott 
gyökeret verni kemény fejünkbe, 
mindenről lemaradtunk valahogy. 
A por ivódott izzadt mellünkre
aratáskor, az életet vágva, 
így ma idegen szavakat hallok: 
állj közénk, légy hű, ne szavazz másra. 
Megérett a föld. A domboldalról
nekem másik, természetes dal szól, 
miben nincs gyűlölet, nincs irigység, 
a sárga mezőn pipacscsillagok 
mondják fel az imát egy szent misén.

Ami költészet
Költő, ha szomorú, sír a nép. 
Nem eredhet magában a bú, 
ez, ami nyitja szép íriszét. 
Mert sosem lehet a szó az úr,
hanem a szív adta gondolat, 
hisz’ a születéshez anya kell, 
s mi e fájdalomban megfogan, 
azt már sosem veszítheted el.

Amikor már mindegy
Jó vagy. Szigorú, kemény csendesség. 
Nem küzdöd magad fel a mennyekbe, 
a pokolba sem, nem hiszel ebben. 
Régen sírtál és régen nevettél,
ha miattad vagy rajtad, nem bánod. 
Nem nézed magad, nem látod, mi fáj, 
olykor úgy gondolod, aludni kár, 
a holnapot vágytalanul várod.
Nem kérdezel, téged sem vallatnak. 
A hideg és a meleg is mindegy. 
Csak a megszokás vált rajtad inget, 
megkopott gombjaid leszakadnak.
Egyszerű. Innen már nem kell kiút. 
Egyre ritkábban veszel levegőt, 
és egyetlen hűséges szeretőd 
a ceruzád, ami még írni tud.

Amortizálódás
Lába kelt a lábnak. 
Mindenki úgy járhat 
itt a poshadtságban 
ahogy akar, hisz szabadság van.
Lába kelt a kéznek. 
Mindenkit elérhet 
itt a szörnyű végzet, 
a világ borzalmasan szép lett.
Lába kelt a fejnek. 
Mindenki felejthet, 
itt ennyire tellett 
abból, ami annyira kellett.

Árnyvilág
Elöregedett a tájkép, 
halvány csíkot húz a repülő, 
tiszta égbolt fél délután. 
Minek függöny az ablakokra, 
nem rántják el, nem néznek ki, 
tető se kéne, nem ázik be, 
nem gyúl lángra a ház. 
Idő se múlik, szétmállott 
a hajnali bóbiskolás, 
helyben vagyunk s maradunk. 
Lassan minden utca becsukódik, 
csend lesz és üresség. 
Amit ígérnek, az se több, az se más.

Az asszony
Fáradt a hangja, csendes a szó, 
bizonytalan, félénk időben 
vékonyka ujjain hempereg 
a morzsa, mielőtt megeszi.
A kabát kilengte már magát, 
amit a fogasra akasztott. 
Gondold el, mégis hogyan lehet 
ennyire agyonhajszolni őt!
Él kicsit, azután meg nem is. 
Ha újra megy, még mindig fáradt, 
kedve, ha van, talán nincsen is, 
elnyomja egy rejtélyes bánat.
Halványan néz a semmibe. 
Már nem is a munka fáj néki, 
a reménytelenség szívódik 
a torkára, mint a hajnali köd.
Halkan búgja: mi nem érjük meg, 
hogy ide is járjon a postás 
fillérekkel és kezed fogva 
várjam, hogy végre becsöngessen.
„Ha születtünk is, csak ne lennénk!” 
- hallom újra nagyanyám szavát. 
Sajnos ilyen emléket idéz 
az új világ. Rossz, mint a régi.

Az ing
Mivel kimostad, most rázod, 
máris lóg a kötélen, 
simogatod, elrendezed, 
mint olykor engem, jókedvedben, 
nem szólsz hozzá se jót, se rosszat. 
A zoknim is csöndben van mellette, 
egymás felé sem néznek, 
csak párolog belőlük a lé. 
Vasalod, ő némán tűri, 
üres karjait ingatva. 
Megkeményedett nyakára 
rábiggyesztek egy kendőt, 
oda se neki, közömbös, 
úgy áll rajtam, mint tegnap. 
Nem inog jobbra-balra, 
mindegy ki ma a főnök, 
szeretem, vagy nem a krumplilevest, 
nem sír a nagy hidegben, 
az összes könnyét akkor ejti ki, 
mikor a paradicsomlé ráfröccsen. 
De akkor igazából vérzik 
s mivel bemocskolódott tőlem, 
újra indul a mosógépbe. 
Látom, több áldozatot hoz értem, 
mint én az egész világért. 
Némán, türelmesen, míg bele nem szakad.

Barátságok
Járok-kelek. Hol nem kell személyi, 
útlevél. Nincs is ujjlenyomatom. 
Kárt nem teszek, a szemem sem fénylik, 
alig eszem már és alig iszom.
Messze kerülöm a gáncsoskodót, 
ha kérdez, válaszomat nem érti, 
másképp beszélek hozzá, s mosolygok, 
mint a hülye. Látja, nem kell félni
az ilyen senkitől, mit se számít. 
Olykor valaki fentről megdicsér, 
játssza velem a kisiskolásdit. 
Nem röhej? Nem tudom, ki van kiért,
legjobb barátom lábaim közt lóg, 
bár ő is szívesebben leköpne. 
Mint mindenütt, jó Francois Villont, 
ki velem kapaszkodik a ködbe.

Becsapódás
Semmit se tehettem, a testemből 
a lélek kirandizott magától. 
Morajló üledékként összedőlt 
a világ, a város, a lakásom.
Két veréb végigégte a dróton 
a légszomj forró költözködését, 
hogy’ hull hamuba a vándorsólyom, 
s leheli ki olvadt irigységét
a híd alól elpárolgó patak. 
Megszakadtak a beszélgetések. 
Utósistergés, patkányszag maradt, 
többé nem kényszeríthetnek, éljek.

bolond szél
bolond idő van fúj a szél 
ág a levéllel útra kél 
izmos hangyák a fű alatt 
eszik a döglött darazsat
repked a rend a szoknyaalj 
kitárja mit máskor takar 
kalap a fejen megbillen 
zúgó szellem a jóisten
mintha csak haragudna ránk 
ez a borongós délután 
várjuk hogy jöjjön szombat est 
amikor minden csendes lesz
hiába szombat és az est 
ez a világ már elveszett 
érezzük úgyis ha megállt 
érte a másikat ne bántsd

Csendélet
Megorroltak rá a bútorok, 
a képek a falon... és kimentek. 
Már a leheletét se bírták. 
Tegnap még pihenőt adott néki az ágy, 
most kivetette magából, virraszthatott, 
és mikor a tűzhely lángját figyelte, 
az eleinte csak hüppögött, mérgében lobbant. 
Pedig semmit nem változott, 
világéletében ilyen őszinte, 
kicsit provokatív volt. 
De megsértődött ezen a világ.
Már gyerekkorában külön nadrágszíj jutott 
számára, rossz ne legyen. 
Nem használt, sokkal ellenállóbb 
az ember, ha többször verik. 
Mintha nem is a szíj, ő lógott volna a szegen, 
s apjának legyen hála, 
el is veszített minden istenit. 
Így még fájdalmából sem vádolt. 
Az iskolából majdnem kirúgták, 
észrevették, nincsen KISZ-könyve. 
Üres zsebbel, moziba sem járt, 
vagonokat rakott ki, legyen cigire, 
folyton szerelmes volt, mindig másba, 
nem értette, miért ő a városka zsiványa. 
Mikor egy verse a helyi lapban 
megjelent, meg sem nézte, 
az értetlenek úgy hitték, 
ez a kevélység leplezése, 
pedig csak forgott, mint a cicalány, 
várva, nem a holnapot. A holnaputánt. 
Állandóan költözött s később a kollégiumban 
próbálta védeni társait, verekedett, 
véres arccal sokkal szebb lett, 
mintha lapult volna a sarokban. 
A zsebét bökték a nagybetűk, 
hisz olykor oda gyűrte, 
mit nem ismert el a spicli-had körülötte: 
„Telt edények dőlnek halomba, 
megpihennek s várnak egy korra.” 
Az átkozott áthallás, 
a közeg undorító sértettsége, 
a kirekesztés! Ezeket mindig nehezen viselte 
szabadon száguldó szeszélye.
Aztán dolgozott, 
hol, mint az állat, hol megszokásból 
és hazudozott 
kérvényével kezében a tanácson. 
Átverte őket, mint annyi mást, 
kaphasson ő is már lakást 
és munkahelyén az éjszakát 
végigrohanta, míg el nem botlott. 
Karácsonyok, húsvétok, november hét 
szakaszolták, amit majdem-rabként megélt, 
ezt felolvasztotta 
az erős pálinka 
mellé fogyasztott kockacukorka. 
Minden változott, ő maradt, 
bár érezte, baj, hogy nem halad 
a magával büszkélkedő korral, 
akkor sem, mikor az újjászületett, 
kihányva a vörös csillagot, mint küretet. 
Előtte is visszavonták 
kinevezését, mert nem kellett néki a párt 
s le akarták vetetni kabátjáról 
március idusán a kokárdát, 
azok, kiknek most egyszerre 
egy egész pólóra való jutott 
s zászlójukra a nagymagyarország. 
Kemény feje a teknőc páncélja 
mögül fricskázta tovább 
az újgazdagot, az áldemokratát 
s mikor az áldozatokat védte, 
itthon és kint a világban, 
egyszerre lett kommunista, 
antiszemita, nemzeti meg miegymás. 
Sosem tudta, hol, kinek az útjában áll. 
Elfáradt, de nem ezért: 
bajusza lassan kifehéredett. 
Érezni kezdte testében az öreget, 
bár ő magában sosem öregedett.
Kiült a ház elé, füstölögve nézte a tájat. 
Gyengülő szeme keresett valamit. Ami még fájhat. 
Szuvas gerenda, kutya nyüszít, macska nyávog. 
Kalap billen, 
a pipa leesik, mint a szobor, 
magába roskad a kisöreg. 
Holnap jön érte a zápor, 
néhány csepp a szájába hull. 
Vagy a vadőr, ki olykor itt megpihen. 
Ha fel nem kel magától.

Csücsök
Már lenni sem nagyon szeretek, 
mert lenni sem nagyon jó. 
De hátat sem fordítanék, 
inkább köddé válva hinni, 
hogy mégsem vagyok itt, 
valahol, ahol lent van az ember, 
felébredni, álmodtam az egészet. 
Ha érezne a kifli csücske, 
talán benne szeretnék! 
Megmártózni a kakaóban, 
s eltűnni egy pici lány szájában: 
életcsücsök, életmosoly. 
Így valahogy, kint és bent 
egyszerre, ahol nem kell lenni, 
és jóízű minden alkalommal. 
Csak most látom, 
kezemben egy kifli. Itt a csücske.

Délben
Állt a kanál a kezében 
és nézett a hosszú semmibe. 
Szólítgatnám, hogy elérjem, 
csak ne ment volna ily messzire.
Aztán mosogatás helyett 
odajött hozzám és megölelt. 
Gyümölcsből egy érett szemet 
kaptam, s nem tudom, még mi jöhet.

dióhéjban
leülni a sötétben a sarokba 
tenyeredbe temetni arcodat 
a mait és az összes tegnapit 
lábaidat magad alá húzva 
egyre egyre csak töpörödni 
beleférhess a dióhéjba 
és várni várni várni várni 
éhesen szomjasan bénán 
mikor a léptek közelednek 
számvetés nélkül eltűrni 
hogy roppan roppan roppan roppan

Disszonancia
Hamis hangokat hallatnak 
a fényes hegedűk. 
Amelyek helyettünk 
is mindig, mindent jobban tudnak! 
Valamikor értettük, 
jobban mondva, értenünk kellett 
ezeket a torz zörejeket, 
melyekre néhány láb még táncra perdül, 
de józanságunk megöregedett, 
lassan, megfontoltan lép egyet-egyet 
az útszéli, olajos pocsolyába. 
Szinte már rájuk sem figyelünk, 
de csak húzzák, veszettül, 
és nem értik, hogy miért hiába. 
Minél több butaságot eltemetünk, 
annál finomabb az ember hallása.

Ebéd a 60-as évekből
Széttört üveg és szédülés. 
Csepp véred a kamra földjén. 
Sírdogálsz, úgy ölellek meg, 
mint egy ötéves gyermeket,
kezeden mély vágás nyoma, 
bekötöm. Nevet a konyha 
szemedben. Fáj a szeretlek. 
Anyám, ma én főzök neked.

Édes Anya
Virág, amit a mezőn szedtem 
kis kócos-képű gyerekfejjel 
és száguldottam vele haza, 
boldog légy, boldog, édesanya, 
virág, kérlek, köszöntsd még egyszer, 
hogy szemében boldogságcseppel 
emlékezzen a kisfiúra.
Te dal, mely játszottál a széllel 
hamiskásan, most szállj feléje, 
hogy felismerje vékony hangom, 
idős, gyenge, haldokló asszony. 
Mit nékem tanított, az ének, 
legyen oltalom szép lelkének: 
mint fiúnak véle kell halnom.
Te szó, szívemet simogattad 
ajkáról, kérlek, most add vissza 
néki az összes szeretetet. 
Finoman, oly lágyan öleld meg, 
hallja, ahogy őérte remegsz. 
Mondd, ahogy ő is gyakran mondta, 
édes kisfiam: Édes Anya!

Egy levél sorsa
Írni kezdtem. És elküldtem nektek, 
mint egy nyitott sebet. Vértelenül. 
Tudom, akaratlanul sebeztem 
meg vele szépséges költészetünk.
Hát, beleszaladt a kés a húsba, 
de nem hittem, másnak annyira fáj, 
a versem bedobjátok a kútba. 
Csak azt kaptam érte, ami ma jár.

Egy pohár konyak
Ma elégek, holnap megfagyok, 
mitől, kitől, azt még nem tudom. 
Egy pillanat s mögöttem hagyok 
millió lábnyomot az úton, 
gondokat, ritka nevetéssel 
egy-egy nagyobb pohár konyakba 
rejtett hitet. Csurig kétséggel 
elfogyasztom magam, gyorsabban, 
mielőtt hinnék valamiben. 
Ringatózom saját karomban 
és józanságom hazaviszem.

Egy szoknya, egy nadrág
Zavarba estem, megláttam 
egy nadrágos nőt szoknyában. 
Már ezer éve ismerem, 
s csak most kívánta, nőm legyen.
Az adatbázis frissítve, 
nem mosolygott rám kicsit se, 
pedig hozzá, az ajtóban, 
viccként, szoknyásan landoltam.
Nem kértem, nem is akartam, 
a nadrágját kölcsön adta, 
hogy érezze a testében, 
egy férfi ma a vendége.

Egy új ház
Van egy ház, melynek újak a falai. 
De koszosak az edények. 
Hangos, doboló muzsikát hallani. 
Nem láthatod, kik zenélnek. 
A bárpultnál néhány előkelőség. 
Már szobrok is lehetnének. 
A főnök, mint egy öreg fedezőmén. 
Jól átveri a vendéget. 
Nem barátságos, de úgy kell mondani. 
Épp arra jártam, benéztem. 
Megtudjam, mitől újak a falai. 
Úgy átkenném az egészet!

Egymással szemben
Beszélsz hozzám, én annyit értek 
ebből, hogy lágyak a combjaid 
a felsiklott szoknyácska alatt
és hangod dallamában ég el 
ez a késő délután bennem. 
Végighullámzok testeden,
s úgy is szólok, mint a delfinek. 
Nem akartam, hogy elpirulj, 
gyakran ezzel kínzom meg magam.

Eljöttek értem
Két oldalról akartak lefogni, 
elhibázták. Nem volt se bal, se jobb. 
Verték a feneküket dühükben,
láttam, a pisztolytáskájuk üres. 
Megforgattak, talán azt keresték 
tengelyem körül, mi mozgathatja
az ilyen ellenálló anyagot. 
Képtelenek voltak ítéletre, 
így hát felébredtem rossz álmomból.

Előrejelzés
A levegő páratartalma. Az igen. 
Érzem, beleszívódik a csontjaimba. 
Hogy egyébként mit mutatnak ki a számok
meg a következtetések, az sosem fáj. 
Talán, ha azok is nedvesek lennének, 
és nem lehetne őket meghamisítani.
Itt állok a kapualjban és nem tudom, 
elinduljak-e ma, vagy itthon maradjak. 
Mert a meteorológia se hibátlan.

Ének a varrógép mellett
Halk ének a varrógép mellett. 
Próbáltalak utánozni, nem ment. 
Úgy tettél, mintha tetszett volna 
a hangom, de szemed nevetett.
Izgatottak voltunk mindketten. 
Én azért, hogy el ne tévesszem, 
te az anyai boldogságtól, 
de még jobban, hogy észrevettem.
Az utolsóra nem emlékszem. 
Utolsó alkalom, vagy ének. 
Talán elloptad magadnak, 
holtadban is hallj, s reménykedj.

Értékvesztés
Látok, látok. Mit látok? 
Sok-sok tisztátalanságot. 
És a nagy sumákolások 
csak félelmek, betojások.
Érzek, érzek. Mit érzek? 
Borzalmas keserűséget. 
Oda s vissza is vérzek, 
nehogy elfolyjon a lényeg.
Élek, halok. Hol vagyok? 
Gesztusokra is visítok. 
A bátor, erős aktusok 
miatt sok szem megállhatott.
Mondod-e még? Nem elég! 
Itt bárhol lehetek vendég. 
Már hazafelé indulnék, 
hol minden személyes érték.

Értelmetlenség
Az utcát kettéosztották és aranyszájú 
guberálók turkálják benne a szemetet. 
Olykor sztrájkidő van és minden megáll, 
még a fák levelei sem susognak. 
Ahogy kilépek, elnyel valami 
titokzatos rend, az új áhítat. 
Szétrúgom előttem a földbuckát 
s érzem, mennyire fáj a derekam. 
Talán emiatt láthatlak. 
A lovak, mintha eltűntek volna, 
csak a kutyák vonítgatnak 
és a kerékpárúton hosszú fehér csík, 
fölösleges, elvonja tekintetem 
a széllel lobogó szoknyákról. 
Közben valahol sírnak. Meghalnak. 
Eső lesz, vaskos szürkeség 
bánata fekszik a házakra. 
Gondolom, ott emberek élnek 
és az ablakból lesik, éberen, 
mikor mosódik már el az értelmetlenség. 
A zebrák, a csíkok, a táblák, 
a féktelen, szaporodó tilalmak. 
A guberálók maradnak.

Este van
Mint a bánat hegedűje, 
szél muzsikál a ház fölött. 
Lomhán, remegő fényüket 
csurgatják lámpaüstökök.
Este van. Ernyedten laffog 
visszáján a sok nagykabát 
és mi, a fáradt fogasok, 
tartjuk a nap nehéz súlyát.
Az égre szép reménység pókja 
szövögeti a holnapot, 
szövi egyre csillogóbbra, 
mit szegénység álmodott
a konyhaasztal csendjénél. 
E csönd csak kiáltott alap, 
melyben megül a Hold fehér 
vigyora, mi oly sápatag,
mint feketemunkás bére. 
Halkan, elvágyódva ugat 
egy kutya, tán nem kedvére 
teszi, mint mi a dolgunkat.
A lapban, lapos tetővel 
alszik egy gyár, rég üres. 
A rossz gépek rozsdaőre 
kitörte ablakfényüket,
leomlik nagytőke alatt. 
De mennyi van nálunk ilyen! 
Az erre haladó szavak 
súlyát mindig ők döntik el,
kik föltámadást szítanak. 
Harsány vonat fütyül amott, 
csak lassan, szédülve riaszt 
e csendbe néhány zakatot.
Romlottságunkba belelóg 
a sötét nagykutyanyelve 
és szűk ajtókon bekopog 
szomorú, elsápadt lelke.
Kis alamizsnát kap tőlünk, 
hiszen mind csak egyet eszünk. 
A folyosókorláton csüng 
füstös, száradó életünk.
Gazdag vásárkomédiája 
buzog, pattog fenn a hegyen, 
széles, terülő petárda 
ernyője a semmibe leng
és fülelünk, mint a macska, 
talán karmolunk is egyszer. 
Köhécsel nagy fuldokolva 
ez a nagyfenekű rendszer,
varangyos tolvajok miatt. 
A házak közötti lámpák, 
mint győzelmi hazug cikk-cakk, 
már csak rongyainkat rázzák
néma, satnya erőtlenül. 
Én is aludni készülök, 
mert azért jó, ha létezünk. 
Csak szívem vágya füstölög.

Fagyi
Kicsi kanál mosolygós szádban, 
olvad benne, izzik a fagyi. 
Már megkívántalak korábban, 
de valami mindig hazavitt.
Most is csak nézlek, mint a tájat, 
jól tudom, el fogok szaladni, 
s évek múlva, ha újra látlak, 
oldaladon fityeg valaki.

Foghatatlanul
Látszódni, de csak homályosan. 
S eltűnni, mikor úgy akarod. 
Elvegyülni az óvárosban 
szürkén, észrevétlen szabadon.
Aztán nem jönni meg sohasem 
és ott sem maradni, hol voltam. 
Egy ölelésem se mondja el, 
taszítalak, vagy átkarollak.
Bűnök nélkül, hol minden fehér, 
olyan, ami már nem csillogó... 
Foghatatlanul elengednél, 
mint eső, hömpölygő víz, folyó.

Foncsor
Szemközti utca. Hosszú, sötét. 
Könnyű szél csapódik a háznak. 
Lassan járnak a villanykörték 
útszéli oszlopsokaságban.
Zuhan a nap. Bevont vitorla. 
Zaj nélkül talán nem is lenne. 
A szívekben elhagyott bomba 
zeng váratlanul éjjelente.
Szemeinkben a fénylő foncsor 
önmagunk mólóközelsége. 
Elmerült évek és szétroncsolt 
vágyak esnek el az estében.

Füstkarikák
Türelem! Meg kell bíznom mindenkiben, 
a gyanakvás öli a szeretetet, 
pont olyan leszek, mint kinek nincs szíve, 
lomhán, megszokásból ölelgetek,
és fázom, mintha szörnyű hideg volna, 
szemeim pedig fénylő porcelánok 
fejemben, ki is rakhatnám a polcra. 
Bár olykor egyetlen tiltás is átok
a zsarnoktól, mitől nyomban gyűlölök 
rút hatalmat, ismerőst és idegent, 
előre ráordítok a küszöbön 
a kutyára, mi keresel idebent,
de mikor rágyújtva füstjeim nézem, 
szelíd magamban mindent megbocsátok. 
A kutya feje ott pihen a térden, 
s táncolnak köröttünk a vidámságok.

Hársutó
A hárs alatt, hol méhekkel laktam, 
tizennyolc év sírdogált alattam 
és a házból, két kicsi ablakban 
muskátli könyökölt, mosolygott rám.
Anyám nézett át a kerítésen, 
hiába nincs már, ma is őt érzem 
árnyékommal, egy picinyke résen, 
az öreg hársfa korhadó odván.

hétköznapi vágy
a kertembe kéne kimenni 
ernyő nélkül, esőben, sárban 
nem várni, míg megjön a tavasz 
elbeszélgetni az őzbakkal 
nézni a mindennapi haldoklást 
a fák feketéllő levelein 
élvezni, milyen hideg a víz 
félig fagyottan, hortyogón 
a téliesített pincében 
vagy csak egyszerűen lenni ott 
minden természetellenességtől 
hangoktól, vágyaktól elzárva 
hogy a fürdőszobába visszatérve 
a forró zuhany alatt emlékezzek 
milyen zord a szabadság, szabadon

Hintaló
Látszólag mindenki jól van, 
csak néhányan bepisiltek. 
Fent, a boldogságszalonban 
fényes igéket hirdetnek, 
le kéne ide is jönni. 
Ide, hol ember vergődik!
Karcsú szárnyakkal repkedünk, 
mintha elhagynánk a Földet. 
Érinthetetlen lesz a bűn, 
ami helyünkre költözhet, 
mert jól megfizetnek érte. 
Az árulás nyeresége
súlyos bankszámlákba szorul: 
álboldogság, álgazdagság. 
A fát lassan öli a szú, 
de hallani, hogy folyton rág, 
teljesen ki nem írtható. 
Így ringat bennünk hintaló,
mely egyszer csak összeroppan. 
Azt hisszük el, amit látunk, 
mi történik valóban, 
azt majd megfejtik utánunk 
rabok szabad gyermekei. 
Ha mernek szabadok lenni!

Hópehely
A koszos várost nézem, 
ahogy recseg-ropog 
az újulni vágyó környezet, 
és az álmok jutnak eszembe, 
lehessek egy kicsit újra gyerek, 
miközben vacognak éhesen 
szemeim előtt a hajléktalanok. 
A kirakatban aranyló holmik 
díszlenek hatjegyű számok felett, 
szédülés fog el, ha lenézek, 
oly mély ez a szakadék. 
Az otthonokban duruzsol 
a gáz, ahol duruzsol. 
Nem látni több százezer bar-listás 
gondterhelt, félő tekintetét 
a bankárok sötét limuzinjaiból. 
A lebontott gyárak udvarán 
álmosan tátongó üzletek 
hirdetik: elmúlt a zsarnokság 
mindenkit tápláló bája, 
vigyázzunk, őr udvarolgat már 
a pénztárosnőnek. Gazdag asszony, 
minimálbérig legalább elszámolják. 
Kamerák. Hogy lássék a bűn 
odabent, idekint, csak ott fent ne. 
Az ablakban parányi hópehely olvad. 
Oly gyorsan, akár az álmok itt lejjebb.

Húsz év után
Eljöttél. Egy gonddal kevesebb, 
legalább nem kell várnom téged. 
Szeretem, ahogy nyúlik köztünk
ez a jól átszenvedett idő. 
Engedd, hagyjalak távolinak, 
játsszak tovább képzeletemmel,
a hangoddal, a kockás blúzzal. 
Belesimul kezed kezembe, 
s mintha borocskát kortyolgatnék,
úgy ülök veled: pohár szélén, 
szám a szádon. És ízlelgetem 
az egyre nemesedő nedűt.

Hű, de szép
Nézem, ahogy az óvodások sétálnak: 
hű, de szépek. Tipródok a járdán, hű, de szép ez, 
közöttük mosolyog Józsefattilácska 
gyermekgondolataival, és megállva, 
szeméből kiolvasgatom. Hű, de szépek!
Amikor az ember ilyen önmagában 
hűdeszépez, a gyermekszemek is hű, de szépek. 
Mintha megszorítaná a kezem, lábam 
az ő kicsi lábaival együtt, s bátran 
arcomba kacagná: hű, de szép ez!

Illem
Megállítanám a kocsikat, 
a szelet és minden vonatot. 
Meg is állítanám, ha merném 
látni, ahogy semmi nem mozog.
Kiállnék oda, hol összefut 
egy pontban az összes mozdulat. 
Indoklás nélkül, önkényesen 
eljátszanám én is az urat.
Egy percre csak, érezzem, milyen 
a mások feletti hatalom. 
Persze nem teszem, hisz nem lehet 
és kiváltképp nem is akarom.

Ismeretlen ismerős
Sosem láttam, de sokkal szebb, 
mint lehetne egyáltalán. 
Mert hozzáadom vágyaim,
s a keretet az ablakból. 
Nagy volt a társaság tegnap, 
így kerülhettük el egymást.
Mosolyog a Hold. Azt hiszem, 
észrevette, boldog vagyok. 
Hogy mitől, magam sem tudom.

Isteni kérdések
Sétálna-e isten az utcán velem 
kézen fogva, mint kicsike gyermekem? 
Emelné-e a fejét, mosolyogván 
az idegenre büszkén, ő az apám?
Lovacskázna-e, ülve a nyakamban, 
biztatva, mint ő: fürgébben, gyorsabban? 
Mert ha nem, akkor az ugrókötelet 
sem fogadja el tőlem, ha fölmegyek.

Játék a gondolattal
Ugrálva örült, amikor betévedt. 
Föl-le járkált, átsétált a lábaimon, 
végig a folyosón, a kicsibe, a nagyba, 
a szekrények mögött összeszedte 
a pókhálót, kinyalta az edényét, 
hempergett az alomban és lekucorgott 
az ágy sarkába. Ott alszik majd 
hosszan és sokat. Felugrott a TV tetejére 
és elnyávogta magát, ne is nézzem, 
ne szóljak rá, s meglesz ő itt velem.

Jellemrajz
Ki ilyen, ki olyan. 
Mint kánikulában fagyhalál, 
dermesztő hidegben magas láz. 
Nyár végén ibolya.
Rendezetlen kiskertek 
tülekedéstől forró utak mentén. 
Az akácok kikeltek 
szélfogónak, rókadögöt temetvén.
Hát, nem úgy alakult. 
Az ember és az ember között 
szép álmunk a falba ütközött. 
Harcolni akarunk.

Jó reggelt!
Minap este láttam a Garast. 
Meggörnyedt, horpadt öregember, 
fején a nyolcvan éves kalap, 
szemében utolsó jóreggelt,
vézna karján, mintha tartaná 
testvéreként a Törőcsiket, 
rekedtebbé vált hangján 
nevet Latinovits. Csak intett.
Így vallotta be: mennyit féltem. 
Rájöttem, én is gyáva vagyok, 
de hát mégsem hiába éltem, 
ha egy percben ennyit láthatok.

Kávészünet
Fény, magas kerítés, 
őr, éles lövedék, 
ez a betyár világ. 
Mennék, nem sietnék, 
de azt mind felvennék 
utcai kamerák.
Kis bér, milliárdos, 
fiútól apához, 
új Köztársaság. 
Szegény birodalom 
lóg az oldaladon 
és segélyért kiált.
A patkányok lelke 
fajok szavát zengve 
máris zászlókat bont. 
Szép, jómódú leány 
e megosztott világ, 
sőt, egy nagy vénuszdomb.
A sistergő átok 
ajkadról szivárog, 
gyerünk, ha halni kell. 
A jövő kamrája 
kapuit kitárja 
s a kényszer beterel.
Fatuskókba botlunk, 
mert kapkod a sorsunk, 
ez viharos idő. 
Hát én most megállnék, 
innék egy jó kávét. 
De nem kell kísérő!

kései köszöntő
mire nincsen szó és köszönet 
csak elhalkuló ölelésem 
inkább sírnom kéne már öreg 
testtel és e fiatal ésszel
ahogy vigyázzba vágva állok 
meg előtted egy szál virággal 
a csók is elakad a számon 
szorítlak e hamvadó vágyban

Kinek-kinek
Kinek csodálója voltam, 
simogattam ügyes szóval. 
Kinek gyűlölt sorsa ért meg, 
rúgtam, ahogy tudtam térden. 
Mégis, én őt úgy szerettem, 
aki bántott, megvert engem.
Kinek szelíd volt a lelke, 
ma is mosolyt csal szemembe. 
Kinek szúrós tövise volt, 
az én fényem beletiport. 
Mégis, mindig hagytam magam, 
ha bánata engem akart.
Kinek keze vállamon volt, 
szívem belé nagyot karolt. 
Kinek az útjában éltem, 
annak éltét ma sem értem. 
Mégis, forog a körhinta, 
tőle szédülök naponta.
Kinek fájt, ha nem láthatott, 
annak a Hold új fényt adott. 
Kinek vasból volt a szíve, 
nem vitte nálam semmire. 
Mégis, arról álmodoztam, 
ő lesz majd a jó a rosszban.
Kinek kisiklott élete, 
övé bús lelkem éneke. 
Kinek gőg szorult torkára, 
torkát éles késem vágja. 
Mégis, százszor megsajnálom, 
ha olykor szenvedni látom.
Kinek béke van lelkében, 
ő lett az én szép testvérem. 
Kinek a harc mindennapos, 
puszta létem beletapos. 
Mégis, legyen néki játék, 
melyben én vagyok ajándék.
Kinek a gyász majd én leszek, 
annak már ma könnyet viszek. 
Kinek vagyok koporsója, 
befogadom első szóra. 
Mégis, örökre felejtem, 
mikor végleg el kell mennem.

Kolduló idő
Bármiről írok, tán mindig ugyanazt. 
Lehet, hogy nem is szeretném másképp. 
Többnyire idegen vagyok magamnak 
a ködben, jobb volna, ha továbblátnék,
ki áll a sikló hajó fedélzetén 
verseimben, nyakba húzott gallérral. 
Érthetetlen. Aki vagyok, ő nem én, 
de nem is lehet egy másik. Csak még van,
az evakuálás nem tökéletes 
e világon. A szakadás fájdalma 
csak jelzés az időnek: övé leszek. 
A változás fáj. Kérlek, hagyd már abba!

Kosztolányi kosztosa
Ma az a rossz ebben a sok jóban, 
lassan idegen lehetek itthon, 
megünnepelhetem az ivóban, 
immár több, mint húsz éve nem iszom,
enyém a földgömb, láthatom, globál 
a kéregetés és rá a válasz, 
egy homogéntestű prostituált 
a szupervalóság és a látszat.
Most már könnyű rokonom lett bárki: 
öcséim, húgaim éhen halnak! 
Jó órában születtem? Pohárnyi 
életből sarjadt ez a nagy mafla,
ki hűségével csalja a másikat, 
Kosztolányi kosztosa lehessen 
és egykét féldeci után színvak, 
a világgal szerelembe essen.
Akkor tudok sírni a muzsikán, 
ha dallamában ezt mind megérzem! 
Ha nő lehetnék: félig kurtizán, 
a másik percben angyal egészen,
még jó, hogy nincs kedvem kifejezni, 
hogy a különbséget nem találom. 
Globális. Globálisan itt lenni 
sokkal nehezebb, mint a halálom.

Könny és mosoly
Hogyan szeretek élni? 
Ahogy a gyermek abbahagyja a sírást, 
összeszorul a szája széle, 
és kis ujjacskáival belekapaszkodik 
a hajamba, hogy szinte fáj. Tényleg fáj. 
Több, mint az öröm, ennél nem lehet jobb, 
tartson akár egy pillanatig, 
ne száz éven át lenni, sehogyan. 
Az utána következő ölelés, 
a könnyek letörlése a bájos arcról 
már csak lapátok laspogása felettünk. 
Azon mosolyogni kéne!

könny és öröm
most jól vagyok 
a kutyák körbeszaladgálnak 
az udvaron
eső csapong 
ez kell a könnyű szabadságnak 
nem szomjazom
szelíd madár 
néhány kis barna búzaszemért 
kezemre száll
e boldogság 
a világ összes gonosz rossz sebét 
gyógyítaná
könny és öröm 
bármily nehéz volt az életet 
megköszönöm
itt a földön 
anyám sírodnál térdepelek 
emeljél föl

Közerkölcs
A görény odatelepszik melléd, 
elmenekülsz, nem bírod a szagát, 
mert a tűz és a víz nem egy jelvény, 
és nem is mindig ugorhatod át.
A névtelen egyszerre több személy, 
a gonoszság nagy erő, agyonvág 
bosszúból, s azt hiszed, elmebaj ért. 
Mindenkit üldöz, de szimpatizál.

Légyott
Feküdt, mintha éppen ott sem lenne, 
horgolatlan terítő, az ágyon. 
Szeme lehunyva, egyetlen kelme 
sem takarta. Meg kéne kívánnom?
A szesz néma, piszkos üvegben állt, 
limlomok között, a kis asztalon. 
Mint az ijedt pók, selymes fonalát 
eresztve, keble lassún laffogott.
Talán csak a szíve, vélhettem én, 
s fehér kezéhez értem hirtelen. 
Haragláng gyúlt kékes festett szemén, 
darázsként, ezt mégis hogy’ képzelem.
A zizzenés, mit egy virágszirom 
elhullása okozhatott bennem, 
gondoltam, most azonnal otthagyom. 
Ő csak nézett fel, a mennyezetre.

Lélekjelenlét
Mit magyarázunk, mi olyan össze-vissza, 
amit megveszünk lélekprotézissal, 
az nem érték. Ára van, s a föld elissza.
Mert a természetért soha nem fizettünk 
egy fillért sem, mégis lelket adott nekünk. 
Sajnos gyakran néhány szóval tönkretesszük.
Ölelni, szeretni, lehet hamis dolog, 
a lényeg, hogy odabent miként gondolod. 
Csak ha természetes, úgy leszünk boldogok.

Lopott szerelem
Légy most olyan, milyen szeretnél. 
Finoman, mosollyal játsszad el. 
Érezheted, mit lopva mernél 
tenni csak velem, de mással nem.
Ne fecsegj, mert akkor hazudnád 
az érintést is. Azt nem szabad. 
Én úgy hiszem ezt a délutánt 
el, ha nem árulgatod magad.
Tégy úgy, ahogy máskor szerettél, 
s akkor nem lesz lelkifurdalás: 
nem hiba, hogy hibába estél. 
Velem. Alig várom, újra árts.

Madárszív
Rám feszül ez a nap, a háztetők, 
arcommal sír tavaszi délelőtt, 
egy versikét sodor tova a szél, 
koppan a sápadtság, pont hazaért.
A kerítésen kismadár figyel, 
hallgatózik tolla színeivel: 
lásd, megjöttem, torkomban fehér köd, 
holnap nélküled továbbrepülök.
Érezni tán csak ily mélyen lehet. 
Néhány sorom magába eltemet, 
nyugtalanul, mint a madár szíve, 
ha gyorsabb is, nem vihet messzire.

Már hiába
Elbújt az ifjúság az ólban 
valami szőrös kutya alatt. 
Őrzi a házat, az ajtónak 
ugrik minden neszre, és ugat.
Lucskos udvar, elsüpped az éj, 
alszik benn sok csillogó titok. 
Nem mondják már, kérlek, maradj még 
egy kicsit, lásd, a kút is kidob.
Fütyörészel, a kezed babrál 
a sokszor lenyomott kilincsen. 
Az érett sors nyikorgó hangját 
a rozsda adja. Több már nincsen.
Olykor úgy visznek, mint a holtat. 
Napokra le is eresztenek. 
Ott ücsörögsz, mélyen guggolva 
s várod az érted nyúló kezet.
Érzed még? Már hiába érzed. 
A láng, a tűz lassan kialszik. 
Sokat tudsz a semmittevéshez 
s még keveset, hogy tudjál annyit.

Masni
Boldog vagyok, csak nem tudok róla. 
A szívem mindkét oldalon nyitott, 
masnit köttetek a lelógómra, 
s aki ráköti, perverznek hívom.
Látok savanyú, fehér arcokat, 
kik dobozba zárták el a masnit 
és megkeseredve vágyakoznak. 
Csak egy maradt számukra, jóllakni
s lebüfögni azt, ki kicsit laza. 
Vannak határok és önvédelem: 
szerintem a sárga vagy a barna 
masni nem igazán jól áll nekem.

Másság
A szerelem nyers, meg nem főzhető. 
Érzed határozott vonaglásán. 
Szabad, mint a versem, előkelő 
pecsétjén csillan ezernyi másság.
Egyesek néhány földi dolognak, 
úgy tetszik immár, hiába élnek, 
elbíbelődnek a szabályokkal, 
ahelyett, hogy velünk élveznének,
ájulás nélkül lehetnek rosszul, 
s akkor sem szaggatott lélegzetük. 
Kővé meredni csak akkor szoktunk, 
ha gyávák vagyunk, ha megijedünk!

Mennyi örömöt...
Mennyi örömöt láttam itt, 
mit a bűn, a vétek táplált, 
ahogy a gőg a butasággal kacsint 
egymásra, s adják tovább, mint a náthát.
Mennyi örömöt loptak el 
gondtalan, hatalmi vággyal! 
Nem tudom, egyáltalán kimondjam-e, 
e jéghideg fényben mennyire fáztam.
Mennyi örömöt éltem át, 
ha olykor nem vettem észre, 
hittem, hamarost jön egy nedves Medárd, 
s ezek az örömök elcseperésznek.

Mindkét szemem...
Mindkét szemem a tiédből vettem, 
karjaimon feszülsz hosszú kesztyűként, 
simogatom arcod dupla kezemmel, 
s dobbanok benned, szerelmes, könnyű vér. 
Paráznaillatú nedvet facsarok 
reggelente a langyos zöldteába, 
őszülök már, és lásd, megkopaszodok, 
mégis visszabújok hozzád, az ágyba.
Ajakamon hordozom nevetésed, 
a tenyeremben aprócska ráncaid, 
csókollak, ha sikoltani merészelsz, 
megfeszítem kapálódzó vágyaid. 
Szétcsúszva is, lazán és megpuhultan, 
elernyedve is csak arra gondolok, 
mikor először félve hozzád nyúltam, 
nem tudtam még, ez mily nagyszerű dolog.

Mintha lenne ég
Abban a koromban élek, 
mikor már többet vagyok szomorú, 
elhagyogatnak a barátaim, 
hullnak mellőlem, mint a legyek. 
Persze, hogy rossz a kedvem, 
fiatalabbak, egyidősek, 
az is eszembe jutott, 
vajon miért nem én megyek. 
Fanyar ízt érzek a számban, 
mintha gyógyszereket szednék, 
talán ifjúságom büntetése, 
s mikor lebomlok alfába, 
érezzem olykor, miért élek, 
megélem a poklot, hogy hiába. 
Eszem. Haláltészta, halálleves. 
Mint mikor az előszobában megölelnek, 
hogy érte egész életen át szeress, 
s hideg a láb a takaró alatt. 
És ezek a rohadt áthallások, 
rég elhunyt ismerősök hangja, 
pedig csak a falióra tátog. 
Persze tudom, az idő vége klaftat 
a folyosón, merő gonoszságból. 
A spájzban ráncosodó almák. 
Mintha lenne ég, 
mindegyiket megsimogatnám.

Mosoly
Úgy álmodsz színes karikákat, 
hogy közben velem vagy. 
Képzeletben meg tudom élni 
újra s újra, ahányszor akarom, 
az imént együtt végzett műveletet. 
Meg sem mozdulok, mégis, 
mintha valóságos szervekkel működnénk. 
Minden pillanat alkalmas rá, 
hogy éppen jó legyek, avagy gonosz, 
imádkozzak, netán káromoljak, 
lássam magam őszes szakállát, 
de a legizgalmasabb talán 
lehunyt szemedbe visszavarázsolni 
az élet fényes élvezetét. Nézlek. 
Mintha hallanád, mit gondolok, 
valahol távol mosolyog a szád. 
Csak nem te is?

Most éppen
Most éppen nem akarom. 
Most éppen nem érdekel. 
Egy vénséges nyugalom 
mélyen az ölébe vett.
Most éppen foglalt vagyok. 
Most éppen egy csepp eső 
szárad fel az arcomon. 
Most éppen nincs rá idő.

most ilyen lett
most már csak játszom, lassan nem lesz kivel 
öngyilkos sem lesz miattam senki sem 
már úgy szeretlek, nem kell elsiratnom 
integetéseidet az ablakból 
bárhol vagy, bárkivel, idegen mással 
ebben az édes, erőtlen világban 
tartalak, még ha nem is az ölemben 
ha leesek, érzem, tebeléd estem 
mert ezzé lettem, ilyen lett a formám 
a nélküled s a veled egybeforrt már

Nem
Sokan megbántódnak miattam, 
mert nem kívánok rájuk hasonlítani. 
Mikor apámnak először mondtam, nem, 
ordibált és felemelte a kezét. 
Nem ütött meg, de megjegyeztem, 
ezt a szót nem igazán kedveli. 
A gesztenyefát ketten vágtuk ki 
húgom padlós szobában alhasson. 
A végén elfáradva megölelt, mint azt a fát. 
Azóta magányos gesztenyefa vagyok, 
darabolnak, s a fűrész hangja: nem-nem.

Nem volt választása
Ahogy roppant, a magja kiesett. 
Félig holtan, félig elevenen, 
szabadságba kiszökött állapot 
indult romlásnak barna vájaton,
és két csukott ajak közt fogyott el 
a pont, a vessző, a gondolatjel. 
Inkább kutya lett volna, mint dió. 
Bár itt a kutyának se mindig jó.

Névleges feszültség
Mennyi mindennel megalkudtam, 
de erre már nem vagyok képes! 
Párnám alá álmokat dugtam, 
s onnan vettem elő olykor egy képet,
nem zártam be este az ajtót, 
szívemen nem volt biztosíték, 
így kiugrott gyakran magamból. 
Most kiáltok. Kéne szólni még!

Nézlek
Oldalt állsz, félig levetkőzve. 
Nézlek. Parttalan tenger, 
beleveszek hullámaidba, 
vergődök, érintenem kell, 
aztán újra látni mindent, 
szemedbe tükrözni a vágyat, 
feszülj rám, más se legyen, 
mint e kívánat eleganciája. 
Folyton izzít a nemelég, 
az állandó elejevégeközepe. 
Közben felsegítem a kabátod, 
sétálgatunk mellékutcákban, 
ismeretlenül érző csók ízére 
szomjazik a szám újra. 
Mosolyogva eltűnsz, majd érkezel 
s úgy féltlek, beleőrülök. 
Egy életet végigcuppogtunk, 
mégis, oly vágyódva várlak, 
mintha most érkeztél volna, 
csak azért, hogy mellém bújjál. 
Nézlek és alig győzöm kivárni.

Nő vagy
Előröl, hátulról nagyon jó. 
Szemmel és kézzel is fogható. 
Vidám, kedves, pajzán, eleven, 
asszonyként az édes szerelem, 
férfi észnek mindig idegen, 
a fájás lüktető szívemen. 
Álomba elringató mese, 
ajkamon a csókos énekek, 
a legtisztább mezítelenség. 
Anyaként Föld, szeretetben Ég.

nyelvem alatt
kicsi üres szívembe 
a háború, mi itt van 
apránként belopódzik 
belehordják a hangyák 
s örökre rejtve marad 
mert mikorra megtelik 
amikor a nyelvemre 
venném, már nem is élek

Párnámra virágot
Tégy a párnámra egy szál virágot, 
ily szépen lehessek álmatlan, 
ha magam zaklatom bűneimért. 
Többet miattad követtem el. 
Fogd le a kezem, ne tudjam 
homlokomra tenni lázasan, 
lábaimat mártsd bele a fekete 
halál forró szurokjába, ragadjak itt. 
Fordítsd ki a világból elmém, 
ne tarts fénytelen boldogságban, 
ha nincs több út az élvezetekhez. 
Mindnek megfizettem az árát. 
Zsugoríts be tizennyolc kilóba, 
ötéves múltam bársonyába, 
hol mosolyogtam, hisz öleltél, 
nem ismertem éles baltádat. 
Vághatnál új ráncokat rajtam, 
elejétől a végéig, ismeretlen legyek 
másnak és főleg magamnak. 
Törölheted, vedd a gondolataimat 
s én viszontszülöm őket, szabadon, 
ígérem, nem lesznek jobbak annál, 
mint amikkel egész éltemben 
bajlódtam, hogy megfeleljek. 
Rossz logikámat ne kövesd, 
én sem teszem a tiéddel soha, 
mit kezdhetnék vele, hiszen 
többnyire megmagyarázhatatlan. 
Mint amilyen lehetek neked.
És most, miután lefekszem, 
altass el, álmodjak egy rózsaszálról, 
mely reményeim szerint ott van 
mindannyiunk párnáján, illatosan, 
hogy másnapra nyerjük vissza 
irántad érzett bizonyosságunkat.

Pincecsendélet
Összetört emlékek járnak 
a pince poros csendjében. 
Hűvös van. Még a bogárnak 
is ablak a hideg fénye,
ott szunyókál a párkányon. 
Némán állok, kifordítva, 
feszített, szürke pókháló 
fejem fölött a glória
s vélek szemmel rendet rakni 
a lét teli lomtárában. 
Egeret látok szaladni 
láthatatlan, fürge lábbal
s kezembe veszem a seprűt, 
nehogy lyukba bújjak én is. 
Tavaszodik. És az elnyűtt 
tél a hajamon fehérlik.

Provokatív
Igen. Agyilag vannak sokan ott. 
Érzem a paranoia-szagot. 
Minden zászlólengetési adót 
fizessen az, aki rosszalkodott: 
üldöző és beazonosított 
egy demokratikus chartát nyitott.
Mitől büdösödik a zsíros konc? 
Talán mert azé, ki a disznó volt, 
tőkésítve a másképp gondolkodót. 
Mondd, meddig kéne még kitágulnod, 
hogy test-vérségi jóindulatból 
más is kapjon egy kis porcogót?
Pusszantani ma vörös, strassz dolog. 
Bár a kitervelt provokációt 
letiltatni törvényesen nem tudod. 
Sem a jó balt, sem a drága jobbot 
nem érdekli, mikor éhen halok - 
az angyal és az ördög jóllakott.

Reggeli kávé
Hajnal hasad, kiszélesedik, 
a napkorong széle vérnarancs. 
Hűs erkélyen a bőr élvezi, 
miként megérinti kutyamancs.
Sikoltozik a goromba szél, 
a fű alatt egy pusztult madár. 
Szemed félig a szobába néz, 
ne szenvedd meg e gonosz halált.
A kávé a szádban keveredik 
a soha nem lesz gyógyulással. 
Ne szólj senkinek, majd megtelik 
estig az élet illatával.

részegisten
te mérhetetlen zug-lakó 
ott fenn kéken túl magasban 
iszod csillagok íztelen fényét 
kezemben borospohár 
lenyúlsz varánusznyelveddel 
érezhess valamit e jóságból 
mely melegséget mosolyt ad 
közben bátran vétkezem 
mit törődsz jókedvűen azzal 
a rengeteg megcsalással 
mely nem érti e távolságot 
s talán még jól is esne néked 
ha röhögve arcodba borítanám 
ezt az izzadtsággal keresztelt 
holtig pogány piros löttyöt
hajnalban zaklatsz dörömbölsz 
fájó zsibbasztó szelet fújva 
amúgy is szédelgő fejembe 
a kiszáradt poharat látod 
vöröslő szemeddel az asztalon 
dühöngsz megvárom amíg kéred 
lássalak téged is térdepelni 
vágyva az édent szomjasan 
tudva hogy véges a termés 
egyszer mindennek annyi lesz 
s ihatod végtelen időkig 
velünk józanodva a csillagfényt 
na jól van töltök ne reszkess 
tudom estére tántorogva 
megsimogatod néhány elesett fejét

sültös sapka
hogy ne lássam a világot 
nagysültös sapkában járok 
lábam előtt három méter 
e pár évre már elég lesz
nagysültös sapkában járok 
ember arcomba ne lásson 
hogy sírok-e vagy nevetek 
ne érdekeljen bennetek
ember arcomba ne lásson 
elém tartok egy virágot 
és mikor már alig élek 
hervadtan dobom elétek

Szokásos győzelmeink
Iszapba, mocsokba elmerülve 
vergődünk. Önfeledt arccal 
kinyúlva adjuk rabságnak kezünk. 
Ments meg bennünk és zárj kalodába!
Fehér kendők lobognak az égen 
harsogva, küszöbön a győzelem, 
végy hát levegőt, dugd ki fejed. 
Hadd férjen rá a megmentő hurok!
Felzúg a taps, folyós halálzene 
csurog a fülünkbe, kiemelnek 
az édeskés önelárulásba. 
Csak az történik velünk, mi szokott!

Szünetjel
Miért kell magyarázat mindenre? 
A vég, az elakadás nem jelent semmit? 
A történet csak szentelt betűkkel 
ér valamit, ha rá lehet kenni 
a papírra és böki szemed? 
Van, amiről csak a hallgatás 
ad számot, felülírja a jelent, 
ha tragikus, ha épp csak blamázs 
és neked kell megvigasztalnod, 
vagy a lesújtásból felemelned. 
Semmi köze a szavakhoz!
Mikor két lépés között meghal egy gyermek! 
Mivel magyarázod meg a ravaszt, 
milyen név kell az elsült fegyvernek 
és annak, aki elsütötte azt? 
Mit mondana ott lenn a földben 
az az átlyuggatott néhány év? 
Van rá válasz? Még az sem, hogy miért! 
Két lépés, talán mezítláb. 
Mi emeli fel, ki vigasztalja? 
Nincs szavam, jel, csak kérdés. Aztán 
a csönd, hogy senki ne hallja!

Talált tárgyak
Jól emlékszem, lehajoltam érted. 
Boldogságom csak talált fillérek, 
és mint a játékot a kicsi élet, 
naponta szét-, s összeszerelnélek.
A ruhád volt akkor olyan fehér. 
Fakéreg alja, mit leszedtem én, 
és a törzseden a holdgyönge fény 
impresszióját ma lefesteném.
Találtalak, el is veszítelek. 
A boldogság ilyen, eltekereg 
és egyik jön a másikuk helyett, 
mert elfogyasztani sosem lehet.

Tilalmak
Nekem meg lehet tiltani bármit, 
nem mint az énekekben, harcokban. 
Nekem meg lehet, csak fütyülök rá.
Fagyoskodók párás lehelete 
kővé merevült, fehér ujjakon! 
Ne fázzon, tiltsátok meg azoknak.
A telefonnak, hogy ne csörrenjen 
meg a választások előtt folyton. 
Most hiányzom, mint a falat kenyér.
Nekem egyetlen tiltásom lenne, 
nem én vagyok a zsarnok, nem teszem. 
De megtilthatjátok, hogy ne tiltsak.

Tiltott szavak
A só, mit az ételbe hintesz, 
a szó, mit soha nem érinthetsz, 
nem szabad, miért elítélnek, 
mi egymagában öl, hisz méreg, 
csak ő, csak ő benned a lényeg. 
Nélküle a jók sem lennének.
Ha olykor olyan, mint a harmat, 
megszólalsz, tisztán csillan rajtad, 
akkor élsz, látszódsz csak igaznak. 
Különben minden csupa maszlag, 
írhatsz vagy beszélhetsz magadnak. 
Akkor is, ha felmagasztalnak.

tűz a vízen
szép szavak ülnek csendben a csenddel 
nem mondanak semmit nincs üzenet 
csak az a lényeg hogy szépen csengjen 
krisztusi szólam égi tüzeken
mennyei fényből várni az álmot 
halott szívbe a lét melegét 
hogy semmit ne láss a valóságból 
csak hinni tudj de élni sose élj

Ugyanúgy
Hanyag hajjal 
ugyanúgy szép vagyok, 
mint déli napban, 
ha már rátok ragyogok. 
Egyik felem mohás, 
a másik napsütött, 
kik nevem sem tudják, 
én rájuk köszönök.
Láncaimat elvágtam, 
de lógnak még rajtam, 
a szégyen sátorában 
olykor megkoppannak. 
Ágaimon madárfészek, 
hallom, ahogy csicsergések 
keltik fel az erdők csendjét. 
Élek, de nem ünnepelnék,
hangos zajban 
ugyanúgy jól hallok, 
mint fent magasban 
látnak a szép sasok. 
Az értelem virágai 
lassan, lassan csukódnak, 
átadom hamvait 
egy hosszú mély sírnak. 
Befed a föld s könnyeid, 
ki szeretni jött, el nem veszít.

Üzenet
Keresetlenül vagyok itt, zajban 
és áradó örömökben, 
mindenki vigyorog, mint a majom. 
Ebben pont úgy látszódom, ahogy te, 
ki otthon eszi a rétest. 
Nagyon éhes lettem a sok hústól, 
(vállaim súrolja a tömeg) 
s ha váltunk is néhány szót, 
nem szól az semmiről, 
az összes ütközés annyi volt, 
a tükörben megnéztem magam. 
De hogy ne hagyjak itt valami magot, 
mosolygós héjam mögé bújva, 
rock and roll-hangulatban 
kívülről beteszem az ajtót. 
Mindjárt haza érek, 
remélem, már hálóingben vagy. 
Esett. Kerülgetnem kell a pocsolyákat. 
Végre valami!

Vadgesztenye
Ezek a nyugodt, sejtelmes nappalok 
az ember öreg korában arra jók, 
amiért egész életünkben voltunk. 
Mint tüskés vadgesztenye, lehullottunk 
épp egy arra járó női láb elé, 
s felpattanva, szoknyája belső felén 
még egy igazán szépről álmodozunk.

Végállomás
Sötét az állomás, 
már egy vonat se jár, 
lent, a sínen ülök. 
És az se baj, ha jön. 
Kint vagyok minden éjszaka 
és várom, jöjjön a vonat. 
Mikor épp a sínen ülök.

MAGADDAL SZEMBEN

A bokrok összeérnek
Már hasonlíthatok jó dolgokra, 
függetlenedve művi főrendtől, 
mint esőket hoz az ég borongva, 
a folyó folyik, s a szél jön szemből.
Nem nagyon szólhatnak ebbe bele. 
A bokrok idővel összeérnek 
amerre járok, zöld lesz a fejem. 
Hegyi szomszéd. Elmúlt hetven éves,
folyton szalutáló tábornokom. 
A látóhatár benépesedett. 
Nem nyerek csatát, de bátorkodom 
azt hinni, sehol semmi végzetes,
jó végigmenni a lombok alatt, 
ha az ember célja nem győzelem, 
hanem a ma. Ahogy a nyúl szalad. 
Mosolygok. Ugye, te is jössz velem.

A mód
Látod, az a most virágzó 
orgonabokor pont olyan, mint te, vagy én, 
vagy az az öreg néni, ki csokrot 
készít belőle és kiviszi a temetőbe, 
és a temető is olyan, csak nem 
veszed észre, hogy a lávapatakok 
rájuk folynak és mindent betemetnek. 
Látod, mert még van a szemed.

A nagykönyv szerint
Ahogy egyik nagykönyvben sincs ez megírva. 
Ahogy szégyelljük magunkban a keselyűt, 
mit nem bír el a toll, nem oldhat a tinta. 
Ahogy önzőn, emberi szívvel szeretünk.
Ahogy ma már ezt nem is vehetjük észre, 
préselődünk a lyukon, mint a főtt krumpli, 
ahogy csoportokba verődünk a téren, 
és meg sem próbálunk a másikról tudni.
Ahogy minden bizonytalan, mint a bogár 
hanyatt, ablak előtti forró bádogon, 
s műholdak titkos jelei lépted nyomán 
végigpásztáznak utánad a házsoron,
ahogy felébredsz, mikor gyenge magzatod 
fordul álmában, téged követ, s szomjazik, 
ahogy nem tehetsz mást érte, mint nyelsz nagyot. 
Ahogy néki is hazudnál, ha volna mit.

alkalom
azt sem tudod, hol vagy 
alul-e, vagy felül 
a testeden gomb van 
s egyik sincs egyedül 
ha késsel nyitnálak 
is szép volna, véres 
óvatlan kínálat 
attól, aki részeg 
nem élsz és nem is halsz 
soha meg senkivel 
csak azt mondod, itt laksz 
nem tudsz fürödni sem 
az ablakból látom 
lámpavas égig ér 
angyal lóg az ágon 
kedves vagy, de miért

anyám
csak ült a konyhaasztalnál, némán 
tűnődve az étel maradékán 
arcáról körmömre folyt a tinta 
miközben vele szemben leckét írtam 
fejkendőjéről a tarka öröm 
leszakadt közénk, feküdt a kövön 
egy pillangó szállt be az ablakon 
megcsalva minket, mindkét oldalon

Az ölelés folytonossága
Nagyanyám azon a magas ágyon halt meg, 
ahol édes, puha melleihez szokott 
szorítani, békésen aludjon a gyermek. 
A házat most menekültek lakják, 
és remélem, az ölelésből maradt annyi 
melegség, valaki biztonságban van.

Az út zavarában
Kiabálni könnyű. Félni sem kell hozzá. 
Itt az utca mélyén, hol zavarban állok, 
derekam nyomja, mintha tartaná korlát, 
nem egy, nem is kettő, immár hatvanhárom,
nem az számít, az isten miért, s ki szeret, 
hanem elérek-e majd az állomásig, 
és lesz-e időm venni nyugdíjas-jegyet. 
Az sem érdekes, a józan ész mit állít,
ha a Margit-hídra felfelé kell menni, 
s muszáj megpihennem érte félúton, 
hiszen dobbanásom százötven per percnyi. 
A hal a Dunában miattam fuldokol.
S a részeg, aki vállamra teszi kezét, 
higgye csak nyugodtan, a sorstársa vagyok. 
Fordítva tán én is feléje intenék, 
csak intenék, kiabálni nem akarok.

Azt köszönni, ami volt
Csak mint az arc, kihez hasonlítok 
kis hazámban ily rendületlenül, 
újratemetett fedelű titkok, 
hószagú ölelés mélyen, belül, 
a tömésház repedt falaiból 
ma szivárgó ötvenéves eső, 
reménytelen szegényen, aki volt 
nekünk egyszerre csaló s szerető, 
ludak tolla udvaron, kis kutya 
éltető, mást ugató hűsége, 
közös láncos kút, a poros utca, 
hárs, teli s teli méhdünnyögéssel. 
Köszönöm. Már nem is tudom, miért, 
de olykor látom, még itt van velünk, 
és várom, ahogy az ajtón kilép 
reggel, ha holnap is létezhetünk.

Bátorságpróba
Fiatalon mennyit utaztunk 
a vonatlépcsőn, átugorva 
a másikra, mert a kocsik 
közti átjárók zárva voltak. 
Visszatekintve kész életveszély, 
de ma is megtenném, 
érezzem még egyszer 
a szabadság pernyés szelét, 
ha könnyeket is csalna ki szememből. 
Ha nem lettem volna oly sokat 
a halál közelében, 
félnék attól is, ki velem jön szemközt.

Cáfolat
Nem az igazat írom, 
és nem is a valódit. 
Az csak szójáték, egy rím 
ékszere, mit a költő odalódít, 
de maga sem hiszi. 
Azt hisszük el, ami a vágyunk, 
a valóságnak ehhez semmi köze. 
Lehetsz zseni. Elméletben. 
Húsvér mivoltod nem tagadhatod, 
bár eltévedsz hellyel-közzel, 
olyan vagy, mint a másik ember. 
Persze gondolni, gondolhatod. 
Az is csak emberi dolog, 
ha a büszkék most meglincselnek.

Csak fájna jobban
Bizonyos kor után már csak szép a lét, 
tán jól gondolom, annál szebb nem lehet. 
Már nem járok el nagy tavakra halért, 
de ez se fájna, ha élne itt keszeg.
Nyáron nagy meleg, s szobába zár a tél, 
az ősz és a tavasz még veszélyesebb. 
Ilyenkor hullunk, mint ablakban a légy, 
a másik legyet észre sem veszed.
Addig finom, míg egyre-egyre jobb lesz 
a csók, a tánc, az éjszakai koncert, 
utána bántja már lábad és füled,
mi tiszta volt, hiába mosod most meg, 
senki voltál és senki leszel ott lent, 
a világ meg boldog marad nélküled.

Csonka kéz
Vajon, miért fáj ez a csonka kéz? 
Talán asszonyt, mellecskét fogna még? 
Hamvadó parázsra száraz ágat 
dugdosna, gyújtsa még egyszer lángra! 
Mit levágtak, s rothadásnak indult, 
nem takarja lelaffogó ingujj, 
mitől érezheti a szerelmet? 
Hisz amíg élt, oly sokszor felejtett. 
Hiánya százszor jobban simogat, 
megfejtse az emberi titkokat, 
a csontok, az elporladó ujjak 
a válasz, hogy megérintsen újra.

Csupaszon
A kezdet és a vég nem korfüggő. 
Hogy’ szaladhatnál el 
egyetlen pillanat elől is! 
Koordinátapontjaink előtt 
is mindig volt valami, 
s ha nagyon hajszolod, 
elveszik, visszafordulhatsz. 
Engem se dobálj, üres leszel, 
mint egy rozsdás konzervdoboz, 
de ha mindenáron, ha siker, 
soha el nem érhetsz. 
Tévedhetek egy tízest, 
mi a korodat illeti, nem érdekes, 
csak izgass fel, boldogan 
lógjak, madzag a luftballonon, 
és ne műanyagpapírba 
a reményt, mikor átadod 
magad mezítelenül. 
A sötétben is látszik, mert érzem.

Dohányfüst
Valamikor jobban szerette 
a dohány illatát, pipázott is, 
gondolatai, mint a gomolygó füst, 
elszálltak, de ízük itt maradt. 
Öregapjától leste el ezeket 
a nyugodt vasárnapi perceket, 
kár, hogy ebből már oly kevés 
a vigasztaló, oly kevés a rend, 
talán csak a ráncaiban él, 
s lassan-lassan káosszá oszlik. 
Hát ezért nem kedveli azt, 
aki rászól. Az élet ártalmas, 
mert minden egy irányba megy.

Egy jó nő
Egy jó nő finom reggelit készít 
és a helyére rakja a ruhád. 
Egy jó nő azt adja, amire vágysz, 
s ezzel az ő vágyát is megéli.
Egy jó nő olykor elsírja magát, 
de ha bajban vagy, rögtön megérzi, 
mert ilyen a világ rendje. Félig. 
Másik fele otthon aggódva vár.
Egy jó nő, ha fázol, betakargat, 
s ha kitakarod, mint egy fél alma, 
fehér húsából duzzad a magja. 
Egy jó nő a jászol és a szalma.

Egyperces
Boldog vagy, s ez nem más, mint a létezés. 
Szomorú, mert harcolsz, küzdesz, ahogy élsz. 
Valami sodor, valami ár visz el, 
szinte mindegy, miben hiszel, nem hiszel,
állni nem tudsz, nincs egyetlen egy-perced, 
észrevétlen, valamennyit elveszted. 
Ahogy most olvasol, most ketten vagyunk 
éppen. Azután külön elballagunk.

Éjszakai fürdőzés
Ráleltél a helyre egy éjjel, 
óvatosan, a hideg köveken, 
ruhád a parton szerte-széjjel 
dobálva, ott álltál meztelen,
a homokba süppedve lábad, 
először csak nézted a tavat. 
Elindultál lassan utánam, 
ahol magamhoz húztalak,
és úsztál, úsztál, egyre beljebb, 
már lebegtél csak, mint a faág, 
egész tested magába ernyedt, 
nem tudtad még, ez álom csupán,
s mikor egy csillagot magadnak 
kinéztél a magányos égen, 
felébredtél. Minden egy csabrak 
rajtad, s szégyellted ébrenléted.

Élni
Talán még ma 
kikiáltozom magam, 
ha felérek arra a magas hegyre. 
Ha jól sikerül, elmúlik 
a szívzörejem és nyugodtan 
fekszem le este, 
holnap pedig boldogan 
ébredek, mint a lepke 
a cseresznyebefőttben, 
mindennek a tetején. 
Még ha észre sem veszem, 
döglött kukac lettem én.

Elreppenő
A fejemben egy titkos recept. 
Nem illatozik, pedig délre 
megtelíti az asztali tálat, 
tudja, ha kinn jól mennek 
a dolgok, belül is meleg lesz. 
A testemen nincs ajtó, mégis 
ki-be járnak az évszakok, 
nem kell külön elképzelnem 
apámat sem, még jól ismerem 
a mozdulatait. Kiszámítható. 
Tegnap megfogadtam neki, 
örökre kicsi maradok, hiába 
múltam el hatvanhárom, 
amíg ez a recept van a fejemben, 
az angyalok sem fognak éhezni. 
A hernyókat irigylem. Bábozódnak, 
azután egészen más színűek, 
és csodálatosak a szárnyaik.

emléknyílás
három szilvafa, alatta kutyaház 
kilógott a feje, szőrös kis barát 
a konyhából ütemek, a varrógép 
kattogása, lúdtoll, a fehér jólét 
miből kövér dunna, jó meleg öröm 
hátul budi, újságpapír a szögön 
alattam hintaló, billentett világ 
eresz alatt kicsi szürke hárpiák 
zománcos vödör, tíz liternyi patak 
a sütő illata, édes buktaszag 
szombat, hol este mindent kisepertek 
vasárnap-padon ülő öregeknek 
kártya, kugli, persze tévé még sehol 
a rádióból népies zene szólt 
hallgattam, bámultam, én, a kisgyerek 
míg a tömésház fala meg nem repedt

Enyém, tied
Vettem egy csomag földimogyorót. 
Mit mondjak. Ilyen volt, meg olyan volt, 
elsózták. Már nem is sós mogyorót 
ettem, talán inkább mogyorós sót. 
Nahát! Ilyet én többé nem veszek, 
zavar ez a birtokos szerkezet.

Érzék
Jó páran megírták azt, ahogyan fáj, 
díszes, szép szavakkal, akár egy zsoltárt, 
pont ezért nem érezték, hogy szúr, szorít: 
testet fal a szív, a kutya felordít. 
Ha szépet lopnék, csalóka, rossz árnyék, 
biztos, egyből magam alá csinálnék, 
a szó fecseg, csak buborék az ember, 
színes buborék, mi elpattan egyszer, 
nyálkás nyomot hagy az ősz, a tavasz is, 
a céda szeme. Csillog, de mindene hamis. 
Bár ölemben tartom, nem félek tőle, 
egyszer úgyis elegem lesz belőle.

esti kérdés
mit gondolsz majd egy csendes nyári estén 
eltűnődve a vörös naplementén 
a társaságról, mi oly messze lesz már 
emlékek füstjének leszel-e mentsvár 
a galambbal, ki mindenkinek dalol 
küldesz-e szép üzenetet valahogy 
várod-e tétlenül, hogy megérkezem 
maradsz-e még olykor kettesben velem 
öregséged, aminek arca lágyabb 
beveti-e velem a puha ágyat 
s mikor a csend hosszabb lesz, mint az idő 
hozzád hajolhatok-e valamiből

Esti séta
Érzem, kopott már a munkaeszközöm. 
Nehezen tűröm el a cifraságot, 
kedvelem, ki egy mozdulattal köszön, 
nem mondogatja, ezt, vagy azt kívánok.
Transzban létezem? Legalább a magam 
kis mélyhűtött purgatóriumában. 
Itt mindenki olyan komoly, magja van, 
szomorkás belseje a boldogságnak.
Meleg az este, most sétálni megyek. 
Kíváncsi vagyok, milyen furcsa a Hold, 
s elülnek-e valahova a legyek. 
A nappal zajongott, mégis csonka volt.

Feledékenység
Mostanában oly sok a zavaró körülmény, 
a gondolatok közti vessző ponttá zsugorodik. 
Aztán a hosszú-hosszú csendben érzem 
a túlérett őszibarack édeskés illatát, 
s mikor a legkisebb szellőre lepottyan, 
emlékezem. Lehajolni már nem tudok érte

Feledni kell
Érezni, de elfeledni. 
Örülni annak, ami jön. 
Csak az álljon egy kis cetlin, 
épp erre jártam, köszönöm.
Úgy lenni csak, ahogyan nem. 
Halkan, érinthetetlenül. 
Árnyékban, miként a babszem 
pereg, majd a földbe kerül.
Átölelni a hideget. 
Titkolni, ahogyan fáj, 
mivel azt felmelegíted. 
S talán nem hiába voltál.

Felelet
Egyfajta ostobaság kell ahhoz, 
hogy néhányan ismerni merjenek. 
Nem a véletlen. És ne szabadkozz, 
ha nem kedveled ezt a versemet,
hisz minden nap letörlöm a táblát, 
ne láthassam előző magamat, 
ne higgyem a szavak szorongását, 
mit hazudott, vagy vélt a pillanat,
elnézően mosolyogva, szegény 
kis senkiházi, megint mit tettél. 
Nem bizonytalanság ez. Csak nem én 
lehetek az a hű idegenség,
hanem önmagam szeretnék lenni, 
nem az a másik, ki nem akarok. 
Vagyis, ki lehettem volna. Ennyi, 
pedig ilyen soha nem is vagyok.

féreglyuk
amit itt a falból kiharaptam 
ma is azt rágom, falat maradtam 
lángszemeimmel a kicsi lyukon 
átnézni igyekszem, s tovább fúrom
egyesek erővel, kalapáccsal 
fejemen őrülten hadonásznak 
szikrát vicsorító fogaikkal 
gyűlölet robban a dinamitban
a nyelvemet ízlelőn átdugom 
a kiharapott kicsike lyukon 
hideg lehelet vérzik a hegyén 
a semmit érzem az isten helyén

Galambgomba
Nem repül és nem is rak fészket. 
Szerencséje. Különben bolondokházában, 
vagy modern emésztőgödörben lenne helye. 
Kedves színeivel, cafrangok nélkül 
megelégszik a belső száműzetéssel, 
és lemezkéi teljes fehérségével jelzi, 
ez nem metafora, egyre inkább a valóság. 
Árnyékban nehéz erényesnek lenni, 
és nem is éri meg. Kinevetik, lenézik 
a napon tetszelgők, az önméltóságok, 
de még a telhetetlen idióták is. 
Esze ágában sincs engedelmeskedni, 
tönkje törékenységét gondosan elrejti 
az önösen rikító képmutatók elől. 
Könnyű neki. Ma oly magasok a bolond 
szimbolikák, díszletek, az ő kalapja 
alig látszik ki a bokrok alól. 
Inkább a kukacok, mint az előítélet, 
gyűlölet és gyalázat, s ha valaki 
mégis rátalál, táplálja őt szelíden.

Határátlépés
Az utca keskeny, hosszan elnyúló, 
repedezett járda, öreg. 
Szürke lég, mintha kicsi falumból 
szállna vissza rám a törek.
Előttem és mögöttem a sok civil 
feszes-katonásan lépked. 
Nem látni, melyik nevet, melyik sír, 
plakát takarja a népet.
Koldus ül a sarkon, illegális, 
a látvány miatt betiltva. 
Lámpa reszket, vagy a szemem fázik, 
zsebemben nyílik a bicska.
Aztán egy fekete Audiból 
kiszáll a főnök testőre. 
Furcsa utca. Fellélegzek, mikor 
lassan kiérek belőle.

határtalan
itt lenn, hol mindig sár van 
ha esik az eső 
és utak mély porában 
mossa lábát a nő 
hol a szél füttyszavának 
még szép dallama van 
és asszonyok kapálnak 
a férfihajlamnak 
hol köd, s idősek feje 
egyszerre tűnik el 
égben, ősök szelleme 
őrzi: még tűrni kell

Haza
Csak a kutyákat jöttem etetni, 
nem megmutatni magam, még vagyok. 
Értelmetlenül lenni, meglenni, 
minek? Hisz egyszer úgyis meghalok.
Ó, mennyi minden nem izgat fel már, 
még az sem, hogy semmi fel nem izgat. 
Jelszóm, igazam, zászlóm se leng át, 
mi volt is, lekopott a felirat
néhány éve, vagy jóval korábban, 
mikor ezt, vagy azt szerettem volna. 
Hazaértem. Elvesztek sorjában 
házat, udvart, s élek, mint egy szolga.

Hosszúlépés
Nem hegedül a vendéglőben 
a cigány. Valamikor fülembe húzta, 
mosoly áradt fekete szemeiből, 
de úgy látszik, minden húr 
elpattan egyszer. Hosszút lépek 
az ajtó előtt, mert bentről olyan 
zajt hallok, ami nem tetszik. 
Minden húr elpattan tehát.

Humanoid
Már régóta nem vitatkozik. 
Elrakja a kivasalt ruháit 
és elalszik a fotelben. 
Hiába várják bárhol, 
senkinek nem létezik, 
az újságot még egy ideig hordják, 
de megtelik a láda, 
a telefon percekig csörög, 
hallgatja, ahogy elhallgat. 
Mint akit tarkón lőttek 
és arccal a sárban.

Hülyeség
Már egyre jobban megölném magam, 
hülyeség, ez biztos hülyeség. 
Belül annyi József Attila van, 
azt sem tudom, egyben, darabokban, 
csak én vagyok nagyon szanaszét.
Ha valakinek fenn van egy ország, 
könnyű neki, jaj, könnyű neki. 
Én maradok, akkor is, ha most már 
testemet milliárd részre osztják 
a nyüvek, a sárga nyüvek itt.

Időtlen ölelés
Néhány szóba szorít egy hurok. 
Az ökölbe zárt férfimagány, 
amit kimondani nem tudok, 
csörömpölne tőle a pohár. 
Az eltörölt ésszerűséget 
nagyon-nagyon fájó temetni. 
Ami történik, az a méreg 
bennem, s ölelésem a szebbik 
egy időtálló társaságban. 
Lyukas a Nap. Hulló parázs van.

Imázs
Írok, mintha ez lenne a foglalkozásom. 
Talán abba kéne hagynom ezt is, mielőtt 
odafentről valaki illetlenül rám szól. 
Amikor tegnap elmentem a tükör előtt, 
úgy vettem észre, aki abból felém nézett 
nem szépen viseli a ma divatos maszkot, 
mint az egyetlen púderos lehetőséget, 
mi elfogadhatóvá tenné azt az arcot.
Vagy a tükröt töröm össze, vagy pedig magam 
leszek saját ronda képmásom ellensége, 
az egyetlen, akit nem a külsőség zavar, 
hanem miért nem áll a másik elől félre, 
még akkor is, ha mindenben egyet gondolunk. 
Vagy le kéne ülnöm, hogy nyögve kitereljem 
a gondot, ami mindkettőnkbe belénk szorult? 
Lehetőség egy rácsos, hűvös illemhelyre.

isten háta mögött
előfordul, hogy úgy gyűlölnek 
sőt jobban, mint a rohadt szilvát 
képzelt, kiálló szögre kötnek 
még árnyékom is eltipornák 
hivatkoznak az új időkre 
s csak udvariasságból mondják 
gyerünk te dög, gyerünk előre 
ha lezuhansz, hintünk rád spongyát
akkor hát menjünk, lépjünk egyet 
bő úgyis ez a mellény rajtam 
szabjuk át, hiszen a kisembert 
nem a ruha, isten takarja 
én csak poénból szoktam nektek 
felvenni ilyet, de alatta 
kiírom magam meztelenre 
hisz a költő magát akasztja

Játék a tisztességgel
Nem kívánom, folyton mellettem legyél, 
menj, sétálj az utcákon, a parkban, 
bámuld a fákat, a férfiakat, 
lazulj el egy padon ülve, 
szoknyád húzd a térdeid fölé, 
és ha jólesik, érezd, mintha 
föléd kúszna valaki, súlytalanul. 
Ha beengeded magadhoz 
játékosan a világ ölelését, 
nekem jó, nem szólok bele, 
miként fésülöd a hajad, mi a tiéd, 
koncentrálsz-e a lépéseidre, 
ha átsurransz a gépkocsik között 
a túloldalra, hogy egy kirakatban 
eltűnődve meglásd magad. 
Ha fázol, gondold, én vagyok hűvös 
hozzád, és sétálj ki a napra, 
vidd a tekintetet, az enyémet, 
de meg ne fordulj. Mosolyogva nézem 
ajkadon a csillogást. Tőlem kaptad.

Jégvirág
Még emlékszem, rettentő hideg volt 
a kis vagon bakterfülkéjében, 
a Zita állandóan toporgott, 
majd’ elfagyott lába szegénykémnek.
A nagykabátokat kigomboltuk 
és az enyémben bújtunk meg ketten, 
ölelve, simulva, ahogy szoktuk, 
markolászgatva a másik testet,
sapkában, mint cirkuszban a bohóc, 
piros orrú és fülig szerelmes 
két gyerek. Ajkunkra fagyott a csók, 
és illatunkra lettem figyelmes.
Jött a vonatom. Én integettem, 
ő meg a falhoz támaszkodva sírt. 
Fehér jégvirágokat leheltem 
a fagyra, s rákapartam valakit.

Jelen
Nem gondolok semmire, ez a jussom: 
egy pár bőrös virsli, fél szelet kenyér. 
Az agyam levált mindenféle húsról, 
terítő neked, hogy gondosan egyél.
A mozdulat fáj, már mindenem kopott. 
Az időm is ennyi, nyitva résnyire. 
Mint anyában, hol a gyermeke halott, 
még el sem kezdi, és úgy is végzi be.

Jó lesz ez
Azt hiszem, jobb lesz ez, mint gondolom. 
Ha már nem nyirbálom a bajuszom 
és elfelejtem, hogy hova tettem 
szemüvegemet a szememen fel, 
és az ajtó előtt a papucsot 
békának nézem, s akkorát ugrok, 
mint a papucs, hogyha béka volna, 
és berakom őket a mosdóba. 
Kézben tartogatom a csapvizet, 
s fejére löttyintem, ki hízeleg, 
aztán átbújok a szúnyoghálón 
pizsamában, meztelenül, bárhogy, 
s ez addig tart, ameddig egy néni 
nem kezd hozzám hangosan beszélni. 
Kívüle senkit nem ismerek fel, 
az ő segge alszik a seggemmel.

Kancák tánca
Cseresznyeillatú cseresznye. 
Éreztél hamisíthatatlant, 
ki csak úgy magától Nő? 
Tekintete éj-feketén olvad 
a rózsát tépő szenvedélybe, 
s egy halványzöld selyemkendő 
lobog, lobog vele a szélben. 
Kancák között a legelső, 
a tisztán gyönyörű Renoir, 
tánc a mellein, amelyből 
végigring, és megáll a bokán.
Piros ruhás menyasszony. Te remegés. 
Feloldalak a bűntől. Legyünk te, meg én.

Karácsony
Édes Anya! Karácsony van, 
küldöm ezt a napot is utánad. 
Nincs külön ünnep. Számomra 
az a jelentése a halálnak:
mindörökké együtt vagyunk. 
Este van. Az emberek most szépek, 
hisz egymás arcán az arcuk. 
Szótlanul fordulok feléd, s nézlek.

kék szilva
négy besztercei szilvafa a kertben 
kettő-kettő, átlósan, párosával 
öregember botorkál velük szemben 
eres kezében kis fonott kosárral
már rohad a gyümölcs, mert nem ért oda 
nem ért oda az öreg idejében 
homlokán izzadtság, benne út pora 
s az idő kéklik szomorú szemében

Keveset kérek
Csak annyit, hogy szeressem magamat. 
Legalább titokban, ha nem szabad. 
Ne csak a testem öleld meg, engem, 
szeszély nélkül, sose félelemmel, 
tedd keserűen és tedd édesen, 
ahogy jólesik, ahogy épp vagyok, 
hogy kibírhassam érted az életem, 
gyönyörködve benned híven, vakon.

Kis boszorka
Nem hord bugyit, mondta, s én vállat vontam. 
Mindegy. Minek is ebben a melegben, 
füllenthettem volna: gatyát se vettem. 
De nem füllentek, kicsit ehhez szoktam.
Figyeltem szűzies, festetlen száját. 
Várnék rá februári hóesésben, 
s dideregnék, istenem, el ne késsen. 
De megöregedtem, a kutyafáját.
Ismertem az anyját, oly, mint a lánya, 
ő már rám se néz, régen elfelejtett. 
A fiatalnak sokkal jobb a lába.
Bolond vén kecske, egy marék só mellett 
álldogál bambán, és csurog a nyála. 
Mint akit egy szép boszorkány szemmel vert.

Kismadár
Mikor már nem kellek senkinek, 
számít-e, meleg van, s nem hideg, 
bársony, vagy szűr-e a takaróm, 
ha nem ölel meg a haza, hon? 
Mikor a szeretet boltokat 
nyit és méregdrágán fojtogat! 
Hamis hitek, hazug istenek 
fölém nehéz földet hintenek, 
de én egy madárröppenéssel 
írom ezt odafönn az égen.

kómában
talán nem kéne így kilépnem magamból 
amit adok, talán nem is kéne adnom 
gondolataimban túl rövid a semmi 
csak tudnék egyszer magamba visszamenni
a remény idekint rossz, rozsdás ócskavas 
bent meg földi ördög, akinek pokla snassz 
alattam az élet, minden más felettem 
leszakadt szívemnek koporsója lettem
muszáj kibírnom, ha szét is roncsolódok 
néhány vérrögtől, s többé nem kapok csókot 
zúgnak a fejemben apró szélütések 
ettől leszek most már mindörökre részeg

Konfiguráció
Beleszerettem a fürdőköpenybe. 
Odabent ázik a rendszer magában, 
miközben a géphez ülve bootolok. 
A köpönyeg a bőrömbe szerelmes, 
az újraindítást nagyon utálja, 
látja, minden nap kevesebbet tudok. 
Mosdatva vagyok a régi mutánsa, 
ha nincs kedvem törölközőre, nedves, 
inkább lucskos, alatta jól elernyedt. 
Kis börtönök épülnek. Ehhez már ma 
pont egy új villámhárító dukálna. 
Jó lenne, ha telne merevlemezre!

Kötődés
Amiről azt hittem egész álló életemben, 
csak egy hasznavehetetlen fekete pont, 
már észlelem, mily fontos csavar, 
mi összetart a mindenséggel. 
Alatta egy mintás fazékból kilóg 
a merítőkanál fehér nyele, 
nélküle disznók módjára a vályú mellett 
megértem volna a mészárlásra. 
Lehetséges, már csak a rozsda tart?

Közelkép
A szomszédban épp a gitárt pengetik. 
Elváltak, s ki itt maradt, húr a társa. 
Jó volna itt hagynom mindent nekem is, 
másfelől tavasz, inkább akarása,
mi robbanótöltetet tölt egy lyukba 
és fűzi a zsinórt gonddal, ügyesen, 
arra gondol, amikor azt meggyújtja, 
boldogságjelet rajzol az üvegen.
A székem roppan, mikor megmozdulok, 
belülről nézzem a reszkető fákat, 
szemetes vödröt, a kutyát, ki futott, 
s a lélegzetnyi csendet harapdálja,
aztán nem történik semmi, szüntelen 
elalszik a zsinór, elalszik minden, 
várakozunk, mi fejemre port terem. 
Rázzák a rongyot a legfelső szinten.

Közömbös dolgok
Ahogy paradicsomban pirosodnak 
az öreg nyár utolsó darabkái, 
adjál helyet a közömbös dolgoknak 
is, combtól lábszáron át bokáig, 
s a rengeteg hibalehetőséget, 
az ismételhetetlen vonalakat 
szőrszálain, viszonyaiban nézd meg. 
Emeletek és ablakok ritmusa 
játszik völgyeivel a homlokzaton. 
Sétálj vele, a pillanatnyi túra 
végén fáradtan öledben tarthatod.

Lecsó
Egész éjjel körömet futom, 
lóg rajtam a szerelem micsodája, 
időnként áll, mintha félúton 
valaki engem külön magyarázna.
Minden kapaszkodik, ha fonnyad, 
ha szűkül, mint a megkésett naplemente: 
szakadékból feltörő Mont Blanc, 
vagy kiszáradt kút, ami feneketlen.
Ne higgy el semmit, a horizont 
alá vetett ágy többnyire szédület, 
lehetsz Casanova, vagy ringyó 
e világon, semmi nincsen nélküle,
bámuld magad előtt a tócsát 
két ölelés között, a száműzetést, 
s rájössz, ki fűvel-fával, jól járt. 
A tisztaság lassan már csak ülve szép.

Madártávlatból
Messze vagy. Tán én néked nem is, 
bár lehet, hogy elfelejtettél. 
Az erkélyen egy galamb, szelíd, 
ma épp ő van itt a kezednél.
Nagy hömpölygő folyó a város, 
s te egy másikban, egy másikkal. 
Sok-sok boldogságot kívánok, 
ezt már annyiszor aláírtam.
Talán holnap lesz az utolsó 
nap, amikor még ideröppensz 
egy madárral, vagy a folyosón 
vársz még, ott, ahonnan eljöttem.
Zúg a harang a város fölött. 
Megint azt a másikat hallom, 
nem Rómába, ide költözött. 
Ki lettem volna veled vajon?

Mágia
Alattunk, a földnek mélyében 
már alszik egy kis emberiség. 
Gyorsan szánt a vaseke, mégsem 
tudjuk egészen feledni még. 
Egy könnyű fehér alsószoknya 
porszemként egyik szemembe hull, 
ezredekre, vagy századokra 
csordul sósan könnyemből a múlt. 
Ráhajlik az erdőre a nap 
korongja, a fény kissé zavart, 
öregapám fején a kalap 
félrebillen, erős szél szaval, 
haragjában felejtett mesék 
cseppjeivel ered az eső. 
Lemossa fák fáradt levelét, 
és megkereszteli az időt.

Majd akkor
Ha költő leszek, nem írni fogok, 
akkor már nem lesz efféle dolgom. 
Könyvem kínálom az Oktogonon, 
a bevételt a kocsmába hordom.
Reggeltől estéig csak árulok, 
aztán estétől reggelig züllök, 
a feslett úrinőket bámulom 
alulról is, de inkább felülről,
vasárnap győztesen, mint a málna, 
boldogságomban kipirosodom, 
s hallgatom, ahogyan körbejárnak 
engem sikongva a villamosok.
Kerülöm a hosszú-fehér asztalt, 
kis kockás terítő az ölemben, 
csak magamnak mondogatom, halkan, 
de nagy baj, hogy hajléktalan lettem.

Másolat
Egyre inkább hangomban a hangod, 
a tükörbe se merek belenézni, 
ott állsz megfordítva. Ahogy görnyedek, 
mintha cipődet vennéd fel, oldalról 
kezdesz ilyen furcsán őszülni. 
Újra. Földszagú a tenyerem, 
mint a kertből a konyhába belépsz. 
A lábujjaim is kezdenek a tiédhez 
görbülni és pont úgy kapok a mellkasomhoz, 
de bennem még igazi kráterek vannak, 
hiába gombolom az ingem félig, 
ugyanúgy, feszít, mert a halálfélelmet 
leküzdeni, igen, azt te jobban tudtad. 
Eltévesztett ütemek. Nem parancsolhatok 
nekik, hiszen már azzá lettem, 
kibe lassan-lassan hűlni kezd a szívem.

Meeg
Menj már innen!- röffentem a cicára, 
majdnem lelöktem az asztalról. 
Elfelejtettem miatta két sort, 
és csak annyit válaszolt: mee. 
Jól van, gyere ide, nyúltam felé, 
de elugrott, és mint egy kisasszony, 
fenekét tekergetve kivonult. 
Tudtam, ha most utána megyek, 
úgy járok vele, mint egy rossz nővel, 
nem lesz hozzám többé őszinte. 
Csak másnap délután kuporodott 
mellém, de nem vettem észre, 
fel sem emeltem a fejem a könyvből. 
Jó darabig mozdulatlanul bámult, 
szinte hallottam, ahogy ver a kis szíve. 
Egyszer csak dugdosni kezdte 
fejecskéjét a karomhoz, mintha viszketne. 
Megsimogassalak? Meeg.

Megjöttek a fecskék
Pont tegnap érkeztek meg az erkély 
árnyékos kontya alá a fecskék, 
a nap is egy nappal öregebb lett, 
a szél pedig gyorsan újravedlett, 
a felhők elhaltak, jó darabig 
szárazság van. A harangszó hamis. 
Újszülött bölcsőjében a harmat 
tejízűen felsír, majd elhallgat, 
harisnya nélküli délidőben 
sétálnak szemem előtt a hölgyek. 
Már lassú vagyok, csak bogarászok 
a fűben, s fenn a fecskepárok, 
mintha ezer felé szakadnának, 
szelik az eget. Sötét szobámban 
a csönd szomjazik, hát megitatom. 
Egyedül néki jár ma irgalom.

Mélységben
A héj megrepedt. Kikelt a kiscsibe. 
Csak nem tudom, mért’ került ez ennyibe. 
Friss fehér kalácsban a tiszta ujjam 
körme alatt zöldes piszok van újra,
rossz fogú melósok éhen döglenek 
méltatlanul, lepik őket a legyek, 
az árokba sepert nyúlós fáradtság 
beleég szemükbe. Nem is látják,
szétcsúsznak, mint a pakli magyar kártya, 
és tegnapi ígéreteket hánynak 
ölükbe, majd azt mohón visszaeszik. 
Undorító! Hát igen, ez vagy nekik.

mennyi az annyi
honnan tudjam, van-e nékem lelkem 
sosem láttam, csak a szívem dobog 
a piroson hányszor át nem keltem 
holnap talán lopni, ölni fogok 
és vért hörpölök, a szomjam oltsam 
hisz más lé egyre ihatatlanabb 
ki tudja, hányan állunk a sorban 
az életért, ha túlperzsel a nap 
és hol leszek, ha minden porrá válik 
miből tudjam, mennyi az az annyi 
ha ma sem értem, mért’ az a másik 
test, amibe szeretnék zuhanni

Méreg
Most, mint akármelyik tenyerem, 
nincstelen, végképp üres vagyok. 
Biztos ez az árvaság jele. 
Az elágazó folyók itt bennem 
nem visznek már zúgva sehova, 
egyre több sötét visszér halott. 
A megfoghatatlan dolgokba 
szeretek bele. Mi kémia. 
Téglavörös állomásoknál 
kicsapódik belőlem a só, 
spórák éktelenkednek, mohák, 
az öreg, kemény kőfalakon. 
Jobb híján egy maszatos kézzel 
törölgetem, az is csak mázol, 
a tüskés szögesdrótot érzem.
Annyira hiányzol!

mérleghinta
labancvilág ez, egyre több a főnök 
átnevelik, mit nehezen kiköltök 
nyeglén odavetve, ki ettől boldog 
(szerelem is könnyebb, ha kicsit olcsóbb) 
elsirathatom, legyek bárhogy ezzel 
érthetőbbé teszem egy újabb verssel 
mivel e tartás erőmből szivárog 
ha más is kell, magamtól ennyit várok 
már oly régóta egy bennem a szándék 
nyugodtan értsd el, értékeljed másképp 
bár olykor bátran kiállok magasra 
s okosan visszaugrok önmagamba

Merről a szél fúj
Nem ígérhetek semmit. 
Nincsenek titkaim, 
s mégis, mi van, minden titok. 
Kézzelfogható lenni 
éppen csak fikarcnyit, 
merről fúj a szél, onnan nyitok.
Ha lenne egyetlen perc 
valahol elrejtve, 
melyben nem érvényes a pénz, 
az idő, s ez a ketrec, 
hol nem állna szemben 
velem, ki jobbra-balra néz,
egy csokor hóvirággal 
felfedhetném magam. 
De így, feltételes módon, 
rossz filozófiának 
semmit nem ér szavam- 
butaság, hogy gondolkodom.

Mitől a has megy
A sok letagadott hiányban, 
istenem, mennyi-mennyi báj van! 
Zászlók lengenek a magasban 
a főnökért. Fenn ül a kasban.
Munkátlanok ágat gyűjtenek 
erdőn-mezőn, jól befűtsenek, 
mert a rossz bor jobban melegít 
a segélynél. Egymás seggei.
Nőket cserélnek ki fegyverre. 
Kinek nője van, hát fegyverbe, 
letérdelni kukoricára, 
készül az urak alkotmánya,
és mivel mi doh, holnap penész, 
indul a menet, gyors hasmenés, 
meg csend legyen, meg ne pofázzál: 
az ember kisebb lesz koránál.

Most, vagy soha
Eljött az idő, mikor a szavak 
az őrlőben többé nem figyelnek, 
az éles kések meg nem hajlanak, 
szaftossá válik hites, hitetlen,
a nyálkás köztársaság-darabok 
elkeverednek nyúlós belekkel, 
péppé zúzva virágot és magot, 
mit verejték nyitott, ültetett el,
álljon a rendszer, álljon már végre 
a talpára, minek nincs is talpa, 
az se számít, a sötét háttérben 
isten féltőn arcát kivakarja.

Mostanában
Nem teszek semmit, se jót, se rosszat, 
mégis úgy mosolygok, az már nem is mosoly. 
Egy napon majd hallod, valaki sír a szobában, 
de rajtad kívül csak egy keskeny 
holdsugár lesz a sötétben, 
azt nem vigasztalhatod. Foghatatlan, mint én.

Múlt-kor
Már nem várlak. Órákat is késhetsz, 
tavasz van, egy kicsit mégis hideg. 
Sétálok az áprilisi széllel, 
legalább tudom, miért és kivel. 
Már nincs hó, amiben megfürödnénk 
még egyszer a liget fái alatt, 
nélküled most én lettem a többség 
sok férfi között, s egyre szabadabb.
Egy baj van. Nem fordulhatok sarkon, 
a ködben megláthatnám az arcod.

Nagypéntek
Régen volt, jaj, már nem is tudom, 
nagypénteken, három órakor, 
öregapám feküdt az ágyon, 
ajka nyoma még a poháron, 
sírt egy kicsit, közben rám nézett, 
kezét szorítva az enyémhez, 
azután, mint egy szelíd vándor, 
elköltözött a fényvilágból. 
Az udvaron megmosakodtam 
a kútnál, ahogy ő is szokta, 
a jéghideg víz elernyedve, 
mint a keze, csurgott mellemre.

Nem bontalak fel
Arc nélküli voltál, meztelen, 
éjjel-nappal folyton kapható, 
és hányszor, de hányszor. 
Hozzád edződtem, bolond a falhoz, 
fal a bolondhoz, s ha eszembe jutsz, 
csak mint egy sört, megkívánom. 
Mit tudják, mi ez, kik a nagy égiekkel 
meg az erkölccsel papolnak nekünk! 
Hogy percenként változunk, vagy még 
gyorsabban, akár a tiszta ösztön, 
kikerülhetetlen. Így is szeretkezhetünk. 
Már hogyne tudnám én! Akár egy doboz, 
amit soha nem akartam felbontani, 
csak örültem, hogy van és örök. 
Kopott frázisok nélkül élhetnék, 
de ha lemegyek az utcára nélküled, 
mások miatt felöltözködök.

Nincstelen válaszok
Szólna még egy utolsót, 
viszontválaszt a vicsornak, 
mikor eszébe jutott régről 
az a lány, kinek nevét 
azért nem mondta ki 
senkinek, ne fájjon. 
Inkább hagyja az egészet, 
fennköltségében, izmusában, 
színlelőn hiteltelen hitében. 
Hamis bizonyítvány, 
miből kicsorognak a jegyek, 
és csak a hazug érdem, 
a koppanó kemény papír marad. 
Szólna még, de ez a kabátja 
egy fogason, amit mindig 
oda tett és ott felejtett. 
Emlékeztessen rá valakit.

Óriás
A minap találkoztam egy óriással. 
Félrelökött: törpékkel nem barátkozom. 
Csupa vér volt, főleg ott, hol másnak nyál van, 
mint aki egy világot maga birtokol.
Ijedtemben egy kis vöröshangya lettem, 
és belül felszaladtam nadrágja szárán. 
Mire észhez tért volna, úgy megcsipkedtem, 
ugrált, üvöltözött, hempergett a hátán.
A minap találkoztam egy törpével. 
Kicsit furcsa volt, lógott rajta a bőre. 
Szegény, már majdnem megölelt örömében, 
de mint egy hangya, eliszkoltam előle.

Önnön birtokomban
Nem tudom, ki vagyok, nem tudom, ki leszek. 
Majd megfejtik ítészek, földi istenek. 
A büntetéseim sem magamból kapom, 
csak egy kisember vagyok, s nem a hatalom.
Bántok és bántanak, de ez nem érdekes. 
A lényeg, lesz-e értem hitel, vagy kezes. 
Szemeimben őrzöm a magam sötétjét, 
mások lámpásai adják azok fényét.
A jogom pont annyi csak, mint az önérdek. 
Nem süllyeszt alátok, nem emel fölétek. 
Bár sokkal rosszabb, mikor észre sem vesztek, 
mint a „földet rá”, ha véletlen tüsszentek.
Egyke lehetek a saját értelmemben. 
Pedig elférnétek valahányan bennem. 
De nem lehet, hisz zajos tömeggé válnék, 
hideg-színtelenné, mint a tűnő árnyék.

Őrangyalok
Nem akarok meghalni. 
Egyszer már beletörődtem 
az elkerülhetetlenbe, elfogadtam, 
de most, hogy kutyás, 
meg lovasrendőrök 
járőröznek a temetőkben, 
végképp elment tőle a kedvem. 
Keresem a szabadság 
és istállószag összefüggéseit, 
nehogy konyakkal lökjem le 
az aszpirint.

Pillanatkapcsoló
Bárhonnan megyek el, olyan, mintha végleg, 
főleg mostanában, hogy egyre hűvösebb 
lett az idő, s ezért egyszerűbb a képlet. 
Józan a gondolat, nincs, ami sürgősebb.
Ha pillantásod hosszabb lenne, láthatnád, 
velem vagy akkor is, amikor nem vagy itt, 
az a néhány utca sosem volt távolság, 
különben is, az összes távolság hamis,
csak a pillanat hosszú, míg ideérek 
tőled, s várok, várok, mikor kezdődik el, 
aminek a vége az a mintha végleg. 
Az idő! Másolata az előttinek.

Rákászás
Békát nyúztunk a rákért 
a Sárvíz loccsanó vizében, 
de az nem a halál még, 
csali, ma sem tudom, miért nem
gondoltunk rá, ha ölünk, 
és világít a béka segge, 
miért köröz fölöttünk 
lassú rákok sasmadár-lelke,
de amikor ma gyakran 
megnyúzott embereket látok 
munkanélküli bajban- 
hát eszembe jutnak a rákok.

Rapszodikus
Amikor idegen tél volt, 
tudtam, mire számíthatok, 
meleg bakancsot húztam 
és vastag kabátban jártam, 
de mióta kitavaszodott 
és már egy rongyom sem maradt, 
az időjárás is mások önös 
érdekei szerint alakul. 
A vihar elviszi a házat a fejem fölül, 
és mint a kiskutya, kuncsorognom 
kéne egy kis csontért, 
éhen ne dögöljek a napon.

Rólad
Lehetne valamit írni rólad, 
de nem találom a szavakat. 
Hívhatlak szerencsének, balsorsnak, 
ezek egyenként sem igazak. 
Vagy épp egy szekrény, benne a fogas, 
ahova beakasztottalak, 
apró kavics, olyan kis bogaras, 
meg-megbicsakló nyelvem alatt, 
hiányzó, már sosem fájó fogam, 
cipő, mi feltöri sarkamat, 
selymes szőrű, bozontos, vagy kopasz, 
csalánban habzsoló kismalac- 
lehetnél, de nem, mert valahogyan 
nem találom meg a szavakat. 
Mintha örökre elvesztél volna, 
sosem találom a szavakat.

Rombusz
Azt, hogy ökölcsapásaim hiányoztak 
valahonnan, észre sem vettem. 
Csak mikor már minden áradt 
és dőltek a falak, 
akkor roppant alattam is az ágy, 
a fülemnél zúgott a rúgók 
egyszeri szétpattanása. 
Egy másikat szeretnék, kérem szépen! 
Egy másik házat, vadi újat, 
mert itt a felületi kezelés smafu, 
a nagytakarításnak is véresen nagy az ára. 
A jövőm helyén kacsintgat a nagy semmi.

Rózsaszirom
Várunk nem létező csodákra. 
Úgy érezzük, ma még korán van, 
holnap zöld hártyájú, soványka, 
bűzölgő lötty lesz a pohárban.
Képzelünk finom messzeséget. 
Közben több millió szegény lett, 
mint a front után, feketében 
falja lelkünket az enyészet.
S emlékezünk. A rózsák nyílnak, 
hisz az ember mindent kibírhat, 
ha egyikünkre rá a sírhant, 
másokra még a tavasz virrad.

Súlytalan percek
Már megint látom azt a szőkét. 
Ilyenkor jár bevásárolni, 
kilenc után, mint az óramutató, 
tiktak, tiktak a járdán. 
Egymás mellett az emberek: 
fogason lógó egyke kabátok. 
Néhánynak több van a zsebében. 
Akkor ültették ezt a fenyőfát, 
amikor fészket raktam. Fújt a szél. 
Nézem, már négy emelet magas, 
kész a nemzeti együtt se működésre. 
Én meg kicsit összetöpörödtem. 
Ez van, már nem úgy beszélek, 
mint egy gyerek, nem is úgy hallgatok, 
rájöttem, a sors csak egyszerű kamu, 
eleve elrendelés nélkül gubbasztok 
itt a szakadék szélén, 
s ha most lépek egyet, szabadon, 
megtehetem jobbra, balra is, 
csak előre nem. Lezuhannék. 
De nem vagyok palimadár, 
már jön is a boltból az a szőke, 
nem sejti, mennyit könnyített rajtam. 
Azt hiszem, az egyetlen szív, 
amellyel nem tudok mit kezdeni, 
itt rendetlenkedik bennem.

Szeánsz
A tüntetésekről beszélsz. 
Már tiszta politika vagy, 
illetve ettől nem vagy tiszta. 
Megint a nyugdíj, mi lesz 
a fiatalokkal, miből, hova, 
mennyit, kilakoltatás, 
elvették, azok megkapták, 
összeadod, kivonod, 
a nőkkel is jól kiszúrtak, 
hallom, most jönnek a tűzoltók, 
a rendőrök, a lakásárak, 
benzin, rezsi, és a végén 
még a temetés is. 
Borzasztó!
Gyere, bújjunk össze kicsit! 
Meghökkensz: ez most 
hogy a fenébe jutott eszedbe?

Szelet vetett
Lehullva oszlik a fény a sarokba. 
Nyeglén rádől egy fáradt gitár. 
Az asztalon papírcetlik között 
légytetem. Hanyatt, gyászruhában. 
Az ablakon beoson egy idegen 
huzat és mindent összekavar: 
megfejthetetlen, elfuserált kép. 
Valaki mindent a helyére rak.

Szemben a ténnyel
Holtat költögetni, hányszor tettem én- 
mondhatják is rám, bolond vagyok. 
Egy fillér sem jár ezért a versemért, 
legfeljebb ötven botot kapok.
Bennem nem bolyong a sokféle hűség- 
minden ölből kipottyantam én. 
A ténnyel állok szemben reggel büszkén, 
meggörnyedve ül a kanapén.
Felejteni, csak azt tudna az ember- 
leformázni a bűnös agyat. 
Mindenki maga magához kegyetlen, 
s ha nem is sír, gyakran hallgatag.
Oly sok dolog kiesik a kezemből- 
lehajolni nem tudok érte. 
Semmi baj. Talán azért nem veszem föl, 
másoknak azt jobban megérje.

Szókatona
Mit mondani szeretne, mit érez, 
mondja ki hát kedvesem, mondja csak, 
ne gyúrogassa, kezébe élvez 
idő előtt, s lesz a szó lankatag,
ám ha finoman átölelgeti, 
elveszejtve dühét, s a szomorút, 
meglátja, szebb, mint az eredeti 
szókatona, aki már bevonult.
Ezzel talán el is játszadozhat 
kedvesem, dédelgetve ölében 
kedvére szegénykémet naphosszat. 
Se pont, se vessző nem kell föléje.

Szufla
Mi ez az aranyos képű ökörködés? 
Szétnyílt a függöny és csak dobpergés, 
némi séta, egy-egy otromba szó, 
de az unalom felőrli az idegeket. 
Kérem szépen, én egy szenzációéhes, 
ingerfüggő barom vagyok, 
ha cirkusz, ugorjon már az az artista, 
vagy tolja a fejét a hímoroszlán 
pofájába, mert reklamálok 
a pénztárnál a nyugdíjam miatt. 
Hiába, minél öregebb az ember, 
annál kevesebb az esélye, 
hogy felérjen a Himalájába 
és körülnézzen a Hollywood-szerű, 
neoncsillagokkal teli égen. 
Most meg halálba kerget ez a képzavar.

Szúnyog
Semmi nem marad, csak az ujjaink 
közt elmorzsolódó reszketés. 
Mily szánalmas: még el is siratnak! 
Egy szúnyog szívja a véremet, 
nem tehet jöttéről, távozásáról, 
a létéről sem. Véletlen, 
mint az Egész, minek neve sincs. 
Megvárom, amíg jóllakik és elrepül. 
Mindent így kellett volna, 
hisz egyszeri és megismételhetetlen, 
de ez is csak egy próbálkozás volt. 
Viszket, mint az életem.

Szürkebarát
Esténként Marával bagózom 
a ház előtt. A langyos szélben. 
Egy veréb csiripel a dróton 
egymagában, ott üldögélve. 
Szám sarkában fuldoklik fehér 
melle, de szó sem lehet róla, 
ha áldás vagy, börtön is legyél, 
szűk a lét festett folyosója, 
különben is, régóta tudom, 
néhány veréb szárnya hibádzik. 
Sasnak hiszi magát, s lebukom, 
akkor is, ha a szó baráti.

Takaró
Sötétedik. Csak magammal 
beszélgetek éjjelente. 
Minden fogamat megszámolom, 
lassan ízlelgetem az időt. 
Mindkettő egyre kevesebb, 
mint apró kavicsokat, 
játszva rejtem őket nyelvem alá. 
Legalább nem dadogok. 
Ezzel leplezem a félelmeim, 
éjjel és magamban. 
Csak magammal beszélgetek, 
lassan már nappal is.

Találka
Elmentem, bár nem vágytam az útra, 
hideg volt, de nálad még hidegebb. 
Arcodon pír, befagyott a múltba, 
láttam, a mosolyt is csak színleled. 
Belém karoltál, a vastag kabát 
miatt egy csöppet sem éreztelek, 
mint pornóban, kikent nő farát, 
döfködték arcunk idegen szelek. 
Azt mondtad, régóta erre vágytál, 
én inkább jó meleg sült krumplira, 
mi gőzölög, s édesebb a szádnál- 
bár csak ne hinnék ebben annyira.
Ebből elég is volt. Ajtón belül 
ketten voltunk, én mégis egyedül.

Tappancs
Időnként kóbor, elűzött kutya vagyok. 
Nem tudom, mit gondoljak 
más ebekről, a vizslák 
okosak és a korcsok talán buták, 
de akiket féltve, pórázon tartanak, 
ki vannak gömbölyödve és nagyképűek. 
Még a pincsi is.
Ha elkényeztetett társaimmal találkozom, 
próbálom felfújni magam, 
bozontos farkam behúzom, nehogy 
elvigyenek a sintértelepre. 
Amikor újra szabadon 
éhezek, fázom gazdátlanul, 
magamban hangtalanul nyüszítek.

Tiszta udvar, rendes ház
Valami baj van a szemközti házzal. 
Naponta lemossák az ablakpárkányt 
a negyediken, a sarki lakásban. 
Másnap újra, a nyílásokat tárják 
és megindul a nagy-nagy csiszmákolás. 
Piros fejkendőben, asszonymikulás 
órákig sepri, sikálja az erkélyt, 
nehogy egy hajszála is ott maradjon. 
Az tetszik, amikor ingben-gatyában 
a langyos esőre a férfi felnéz, 
markába szorítva a csíptetőket, 
hogy egyet-egyet komótosan rakjon 
a teregetett, csipkés bugyogókra. 
Sajnos, így megy ez már több, mint húsz éve, 
el is nevezték őket gondoskáknak. 
Magamban biztosabb lehetek felőle, 
nagy piszkosság történt abban a házban, 
ha naponta többször is törölgetik 
a párkányt, majd újra, elölről kezdik 
az erkélyen. Vagy honvédségi körlet? 
De más lakó az orrát ki sem dugja. 
Kussolnak. Szerintem mindenki tudja, 
nagy piszkosság történt abban a házban, 
de pszt, én sem szólok senkinek többet.

Tűnődő
Ma újra aludni lenne jó. 
Mesevilág és halotti csend. 
Elúszni távolba egy hajón 
álmokba ringató tengeren.
Csak pislákolni, mint a kanóc. 
Anyám puha ölébe venne. 
Mondaná, nehéz vagy, mint a só, 
s én hozzábújnék, tente-tente.
Ma újra aludni lenne jó. 
Tejről álmodni éjjelente. 
Arra ébredni, esik a hó, 
ahogy a dunnát rám emelte.

Ugrás
Erre vártam. Ugrani a toronyból 
a rossz elől, mint egykor a mólónál. 
Nem több ez, mint felállni az asztaltól 
hirtelen, hajakat felborzolván,
csak a kerek fenekemet mutatva. 
Ahogy ítélkezel, így egyszerű, 
mikor még minkét lábunk mozdulatlan. 
Oly beteges lett a csorda: mehetünk
a szabadulást remélve felfelé, 
leoldva derekunkról az övet. 
Te ugorj először. Ha már nagy lettél, 
szárnyad se rövid! Meglátjuk, ki követ.

Utazás
Már mindenem összepakoltam. 
Elég volt hozzá egy kis bőrönd. 
Asszony, két gyerek, egy gondolat. 
Aztán lefeküdtem, néztem a plafont, 
és kezdtem magamat is csomagolni, 
de bármilyen éleket is hajtogattam, 
láttam, én már nem férek bele. 
Még maradok, tovább kell fogynom.

Utóirat
Kedves Mari! Ma rossz hírem van. 
Nem érdekel a véleményed. 
Lakáskulcs zörög a zsebemben, 
szigetelt ablak mögül nézek, 
lehet, hogy nem is éltél soha 
és valahogyan én sem élek. 
Minden cím ismeretlenné vált, 
és köddé a szellemiséged, 
esik, ez is csak illúzió, 
csukom szemem, a cseppek kékek, 
kattan a zár, az ajtó tárva, 
a lakás sem kell, magam félek. 
Megsimogatom a falakat 
egy ökölből kinyitott kézzel.

Üres szemgödör
Nem tudom, mi van. 
Előre egyáltalán, utólag 
pedig elfelejtem. Mindig. 
Valami kép, homályos, 
összetört tányér. A kontúrjai 
talán, talán. És hányszor? 
Ez még nehezebb, 
ha többször: álmosító, unalmas. 
Életjelek hajlanak be, 
mint a lenyírt, rothadó fű szaga, 
vagy gondolkodás közben egy 
erotikus vázlat az írólapon. 
Üres szemgödör, ha mosolytalan, 
és salak, ha ropogott is. 
Itt ülök egy kis törmeléken, 
kihunyt csillag, vagy bármi, 
hát ezen kívül a többi 
olyan hátha, olyan esetleges csak. 
Kihunyásaim is bizonytalanok.

Vendégszeretet
Arra gondolok, mire felébredek, 
szó nélkül minden és mindenki elhagy. 
Üres lesz az otthon, az ajtók helyett 
tátott száj, függönytelen huzat leng majd.
Nem tehetnék mást, nyomban elutaznék, 
hol várna egy zajokkal teli lakás. 
Más furcsa emberek, másik szabad nép, 
csak nem volna benne e felfordulás.
Mert magamat nézve másokat látok 
a polctalan, tükörtelen falakon, 
ha elegem is van a társaságból, 
kik nincsenek ma velem, befogadom.

Vérnyomás
Gyakran látom, hogy alszik a város, 
közben nyugtalan szívem hallgatom, 
és méricskélem a vérnyomásom, 
kezem elernyedve az asztalon.
Már nem is nézem a pert, a számot, 
hisz emlékszem, ahogy a lábnyomom 
átszelte ezt a kicsiny országot, 
hogy elhagyhassa a múlt századot.
Félmosolyom festői e tájon, 
hol ember az emberrel káromol, 
sajnos, már nap mint nap csúcsra járok, 
felpörög az idő rabláncomon:
miért ez a harc, a robbantások, 
az ügyefogyott, gazdag látnokok, 
s mért’ nyugodnak bele a polgárok, 
a mély sötétség rajtuk átkocog.
Ma is megmértem a vérnyomásom, 
ma is ugyanannyi, az átkozott, 
mégsem, mégsem magamat sajnálom. 
Nem jól keltünk át a múlt századon.

ELKÖTELEZETLENÜL

A csendről
A csendnek van mindig igaza. 
Őt még senki nem cáfolta meg. 
Többnyire megértjük, mit akar, 
hiszen folyton egy irányba megy. 
Kijut a sötét erdőből is. 
Ha hallgatok, pórázon vezet. 
Ruháján nem akad meg tövis, 
a meztelennél meztelenebb.
Mint távoli madarak röpte. 
Látni véljük, de nincsen sehol. 
Az egyenes, amely mind görbe, 
amit a távolság igazol. 
Észreveszed, mikor megérint. 
Nem forró, de nem is túl hideg. 
Ilyen egy arc, lehet egy kéz is, 
a magánynál sokkal szelídebb.
Csendből jövünk, s oda távozunk. 
Ollótól a koporsószögig. 
Ha kérded, azt adja válaszul, 
néki a mindenség is rövid. 
Ma már gyakorta elképzelem, 
milyen csendes lesz az, ami volt. 
És mily semmit ér az életem, 
benne a kisember, aki szólt.

A fa alól
Semmi nem változik. Csalánba lépek 
árnyas fák alatt és a szúnyog csipked. 
Éhes kis világokat látni, szélek 
rojtosodnak, hát levetem az inget.
Lassan elnyel ez az emésztőgödör, 
az egyszerű lét rág, mar, marakodik 
akkor is, ha ellenségem megölöm. 
Újra előbújik, a föld alól is.
Talán nem kéne lélegeznem. Lehet? 
Talán lenni egy kicsit könnyebb volna, 
ha nem vonszolnám folyton a szekeret. 
Másoknak nem telne annyi ostorra.
Kinézek a fa alól, a lét vakít, 
még eztán érkezik a nyár, lesz nehéz. 
Így marad minden. Egy ág fölém hajlik, 
s engem árnyékában felfal a penész.

A fuldokló
Semminek sem neveltek. A vastaps 
számomra szánalmas szúrós szemét. 
Új morálról dünnyög, hadar, vakkant 
szabadon oly sok börtöntöltelék.
Egy tóba estem, hol csak cápa van. 
Mosdatom, etetem, meg ne öljön. 
Véres húscafatok és rám ragadt 
jajgatás rajtam a rongyos öltöny,
a percmutató kattanásába 
beleüvöltenek pártkatonák, 
csobban az üveg, görcsös hátára 
esik a kisember, élő fonák.
Nyakkendőket így még nem utáltam, 
ily hazug még nem volt ige s alany, 
lubickolva ebben a mocsárban 
aggastyánként holtra írom magam.

A múlt örvénye
Ha ott lennék, késő lenne, 
de eljöttem, s most ez a baj. 
A kertben gyomos az este, 
bennem is kaszálni akar,
tömésház alján arcképet 
rajzolnak szürke salétrom- 
testek ujjai, s a szélben 
tovább öregszik a vén por.
Siratóasszonyok. Némák. 
Szárnyát veszített nagymama. 
A könnyek ragacsos mézgák,
senki nem igyekszik haza, 
mennék, és ott porladnék már: 
egy levált vakolatdarab.

A vén piás
Ha nem írnék, lehet, hogy innék 
és szétrúgnám este a kocsmát, 
megzöldülne sárga irigység, 
volna bennem, de másik oltár.
Nincsen köztük semmi különbség. 
Mind a kettő egy nagy bolondság, 
csak épp másképp hívják a söntést. 
Versem egy fröccsért odadobnám.

Ajándék
Hát december lett. Télebb. Dérfejű. 
A fán megdermedt a levéltetű. 
Ha én lehetnék ma a Mikulás, 
a nyuggernek szűrnék egy kis piát 
a gigájába, ide ne fagyjon, 
s messze elsüllyednék, mint az alkony 
a szürke napkereszteződésben, 
ne találjanak, ha keresnének. 
Mert lehet, hogy többet már nem jövök, 
csak leveleket küldök, küldözök, 
s ha gondoljátok, az semmit nem ér, 
induljatok a józanság felé.

akad egy hely
nincs számomra hely, hol égig érnek a fák 
és az arcokra fagy a komor grimaszsor 
az a pont sem izgat fel, ahol elhagytál 
dühöng, dörög a szürke ég virradatkor 
piros lett a zaj és kesernyés az édes 
a könyvlapokat átokvihar hordja szét 
ölelésed helyett az érintés mérge 
élesítgeti meg a hosszú konyhakést 
a falakat erős vasbetonból fonták 
körénk sebhelyes pofájú kőművesek 
mégsem számít, merre, valakivel, hol jársz 
csak várom, érj már haza, szerethesselek

alvás
lecsukódnak a megfáradt szemek 
e perctől néma igazság leszek 
nem fogható, s persze láthatatlan 
csak jusson testemre meleg paplan 
csendesek a buszok, a vonatok 
az idő sem kattog, nem vontatott 
az utcalámpák is kívül lesznek 
a gyűlöleten, álszereteten 
mint messzi bolygók a napok körül 
forgok, keringek magamon belül 
s mikor megéhezek, reggelire 
asztalomon isten kihűlt szíve 
pedig fényre, melegségre vágynék 
a valóság sötét, gőgös árnyék

Apróhirdetés
Míg adok valamit, köszönje meg szépen. 
Mint egy rózsaszál a menyasszony ölében. 
Ő viseljen kalapot. Mindenki lássa. 
Legyen hideg, kimért, szűk a pillantása. 
Máskor meg izgatott. Nyeglén hízelegve. 
Nyissa meg lágy szívét, a kicsikét, teste. 
De gyújtson rám tüzet, ha végképp elestem. 
Mert a bölléreknek késből van a lelke. 
Amikor megzavar, maradjon soká nálam. 
De bújjon el messze, ha annyira vártam. 
Arcomra fessen tizenkét bohócfoltot. 
Sose érdekelje, akármit is mondok. 
És legyen, mint a szűz. Vesztében is győztes. 
Ha kételyem támad, undorodjék tőlem. 
Nézzen rám, ha más ítélkezik fölötte. 
Így őrizzen meg magának mindörökre.

Az ajtó két oldalán
Ajtó előtt, ajtó mögött állunk. 
Pár centi, ennyi köztünk a világ. 
Lélegzetünk a kulcslyukon átjut, 
s ki belül van, a másikra kilát.
Egyikünk sem tud innen elmenni. 
Mi tart bennünk, egy élethossznyi rés. 
Az őszi szellő kezd lengedezni, 
és elfúj minket, mint egy tollpihét.
Ha lehetne, megérintenélek. 
Kívül-belül a kilincsen kezünk. 
Szemeinkben fénylő álomképek, 
amit tapintunk, emlékezetünk.

Bácsi
Gyuri bácsi 
a legkitaszítottabb magyar költő, 
aki nem is költő, 
mert nem verseket ír, 
hanem lerajzolja a gondolatait 
az aszfaltra, a házak falára 
és azután az ablakból nézi, 
ki, milyen fintorogva les rájuk.
Gyuri bácsi 
nincs is, csak azok számítanak, 
akiknek kötetei jelentek meg 
mindenféle színes kiadásban. 
Azt mégsem lehet kinyomtatni, 
hogy éljen a párt, 
éljen meg abból, amit dolgozott, 
őt meg ne zargassák.
Gyuri bácsi 
nem megy és nem is jön 
sehonnan és sehova, 
mert a sehonnai bitang embert 
egyik gyülekezet sem szereti, 
legyen az irodalmi, vagy kocsmai, 
így hát maga présel, maga iszik, 
és maga fogja magát eltemetni.

Bármit is teszek
Ahogy meghal valaki nesztelenül. 
Úgy fázom. Teljesen elhagyom magam. 
Ahogy a lenyírt fű sárgán elterül. 
Látod, csak úgy tudlak érezni, ha vagy.
Nem tudom, miért van kőből a kezed. 
Az egész olyan, mint valami áttét. 
Ahogy mindennel téged érintelek. 
Mintha elém tennél egy csésze kávét.
Ha morog az ég és az eső szakad, 
abban bőrig elázva beszélgetek. 
Mint nagyanyám volt. Szólítgatom magam. 
S jólesik, ha folyton közbekérdezel.
Tudod, mit mutatnék szívesen rólam? 
Ahogy rajzollak. Hogy hajad fésüljem. 
Lassan csak árnyékod leszek. Valóban, 
untatlak így, s néha kilépsz belőlem.
Bármit is teszek, csak tárgyak maradnak. 
A végén kezedből hűvös lesz a kő. 
Ha olykor egy teljes órán át békén hagylak, 
nyüszítek, mint a kutya. Hideg a föld.

Cetli
Mindenkiben akad egy vékony cérna, 
amitől lelógunk, s egyszer elszakad. 
Ha ma születnék, ringyó lennék, céda, 
és senkinek nem mondanék igazat.
Üresen ásít elmémben az élet, 
megyek magam holttá nyilvánítani. 
Mától ilyen szabadságból nem kérek, 
váljon inkább minden olyanná, ami.
Mit tudok, ráfér egy keskeny cetlire. 
Az összes többi dolog kidobható: 
„annyit is ér, ki nem vitte semmire.” 
Lám, lám! Drágán kurválkodni volna jó.

Csigaszögön
Szöges bakancs, fényes csigaszöges, 
fel-felsértegette az utcakövet, 
ahol kő volt és nem csúszka, fagyott sár, 
amiben a szegényebbje szaladgált, 
belülre kapca, jó meleg lepedő 
a lábnak, orrocskája volt legelöl, 
aztán simult hátrafelé, a bokát 
körbenyalta, mint kötött sál a tokát. 
Akár a finom tökös-mákos rétes. 
Nyújtottuk és felcsavartuk két kézzel, 
vigyázva, nehogy a bőrtölteléket 
felsértse járás közben, ahogy lépked 
hajnali ötkor, felszántva a havat 
az állomásig, merre a nép haladt 
a sűrű, januári fehérségben. 
Ez mind elszállt a gőzmozdony füstjével.

Ébren álmodó
Ahogy öregszem, meztelen lányok 
potyognak ki álmaimból, futkároznak 
a szobában, csitítgatom őket 
megrémülve, felébred a feleségem, 
de ők nyugtatnak, semmi baj, 
ahogy téged ismerünk, egy pillanat 
alatt elbújtatsz minket.

Ego
Nemcsak mi vagyunk. Ezt úgy értem, 
hogy nemcsak az én. 
Tüzet sem tudnánk gyújtani 
egy másik anyag nélkül. 
Ötévesen már arattam, 
úgy néztem fel a rozs felnyúló 
szárára. Kis kezemben szorítottam. 
A gazda ott állt a gyepű szélén 
fényesre suvikszolt csizmában 
és nézte anyámat, ahogy hajlongott. 
Meg tudtam volna ölni. 
Hatvan év múlt el azóta, 
hiába a forradalom, a tudomány, 
mi lényeges, nem változott.

Egy perc
Mert meg is történhetnek a dolgok. 
Nem úgy alszik, mint mi, a gondolat. 
Megtehetem, hogy sálat nem hordok, 
s szégyellnem kell rekedtes hangomat.
Közel vagyok mindenhez. Kis titok 
a nagy folyók sodródó kövében, 
sziklákhoz ütődve felvisítok, 
de olykor a nagyobb a törékeny.
Egy perc tart meg egy egész életet. 
Nem az akarat, a hiány szállít 
a hátán óriási jéghegyet,
egészen le, a kiszáradásig. 
Sosem kívántam, hogy költő legyek, 
nékem a költészet, ami számít.

Egy pohár bor
Semmiségben, ma semmiségben élek. 
Úgy tartom magam fel, mint egy pohár bort, 
minek csillogó szemébe nézek, 
s több leszek, ha lecsúszik néhány korty,
csak véle jó, más minden dög és vétek, 
nincs hova változnom, míg józan vagyok. 
Ebbe a mocsokba? Mocsokba mégsem 
leszek hajlandó, inkább megfulladok,
ahogy a sűrű füstben egy kis mosoly 
elgörbül, s így válik láthatatlanná. 
Szinte elpárolog ebből a korból. 
Valaki itt körbe-körbe szaladgál.
Lehet, hogy én? Kergeti a gőg, a zaj. 
Elrejtem évezredes kövek közé 
ezt a kisembert, elrejtem önmagam, 
semmiségből a minden legyen övé,
nemcsak egy ölelés, nemcsak egy jó szó, 
széttárt combok és sóhajok nedvesen, 
hanem mit csókol a pohár, az óbor 
íze, zamata; édes szerelmesem.

Egyke
Kettőből vagyok összevakarva,
jobban értsem, merre jobbra-balra.
Kettő a szemem és az orrlyukam,
külön-külön is használni tudjam
a fülem, a kezem és a lábam,
emésztéshez két üreges járat,
kisujjam, nagyujjam, alul-felül,
a tomporom, ha az ember leül,
arccsontom, jobb és bal agyféltekém,
szívpitvar, szívkamra és a vesém,
máj-vese együtt, talán korábban
egy párban voltak, csak elpiáltam.
De szomorú, ha arra gondolok,
amiből egy van, az már csak lóg-lóg,
pedig ha az egyik pihent volna,
Gyuribá’ még folyton kupakolna.

Egymás mellett
Tegnap a kertek alján jöttem haza, 
eldobált embereket láttam sátrak alatt, 
a hidegtől reszketve egymáshoz értek. 
A közeli házak kéményeiből szakadt 
a füst a hirtelen beköszönt őszi dérbe. 
Fehérre ázott autószemek lecsukódtak, 
emlékeimben fagyott, véres sár fénylett, 
ahol toporogtam a tizedik életévet, 
és messziről néztem a ruszki tankokat. 
Kulcsra zártam az ajtót az előtérbe érve 
félelmemben, szerencsére a lakásban 
könnyű meleg volt, szeretet és béke.

Éjjel-nappal
Nézem az arcod olykor éjjel, 
sötétben egyre jobban látok. 
Nyugodt, lassú lélegzetvétel, 
hajad őszülő párnaráncok.
Valamiért gyűlölök mindent 
ilyenkor, ami már nem te vagy, 
földet, eget, a nincsen istent, 
bármit, mi csak holmi testet ad:
csillogó kavics, hamis ékszer. 
Vajon hova jársz mostanában 
nélkülem, amíg fel nem ébredsz?
Talán néhány szál virággal 
egy sírhoz, húszéves öcsédhez. 
Köztünk pihen az ő magánya.

Elkötelezetlenül
Beszélgessetek csak rólam, 
addig megyek a mosdóba, 
lefürdök tetőtől talpig. 
Ha tovább is folytatjátok, 
frissebb levegőre vágyok, 
elszívok kint néhány stanglit.
Egy valaki utánam jön, 
csak egy, apró kavics zörög 
talpa alatt, mégsem hallom. 
A távolba nézünk, messze, 
hol a szónak nincs értelme, 
de kezét enyémben tartom.

Emberi fájdalom
Nem számít, gazdag vagy-e, szegény, 
csak őrült légy a szerelemben, 
halj meg az egyetlen kalandért, 
ha vágyódsz. Szemembe nézz és merj. 
Mikor nagyon fáj a csalódás, 
mutasd meg azt másnak, ne dugdosd, 
érzelmeid égető csúcsán 
sose változzon át arcod,
onts tiszta fényt, nekem s magadnak. 
Élj részegülten, óvatlanul, 
táncolj, kacagj, pördülj nyakamba, 
s ne szégyenkezve, ne légy hazug. 
Ha mást is mondasz, nem érdekel, 
maradj hű-magad mindörökké, 
lássam, ahogy ütni-vágni mersz 
érte: a megbízható szépség,
ki nem csillog, veszíteni mer, 
elhallgatni és kiáltani, 
mint a Föld, mikor árnyékot vet, 
igent és nemet is vallani. 
Ki vagy s hol, emberi fájdalom, 
elvérezve vagy épp undorral, 
megtudni rólad nem óhajtom. 
Csak azt, mikor a teliholdat
bámuljuk sokan, vagy-e velem 
és adod-e, amit én adok, 
mindent, ebben a szűk éterben, 
hol sosem számít, mit akarok, 
de az igen, ha egyedül vagy, 
mikor kívüled nincsen semmi, 
öleled-e sebzett önmagad, 
szeretsz-e így velem létezni.

Érzékiség
Rendet rakok az őszi kertben. 
Gondosan. Kigyűjtöm a javát 
és megsemmisítem, mi nem kell. 
Gereblyézem a fű hajzatát,
finoman, mint nő bokájától 
juthatok el a vénuszdombig, 
lassú, gyengéd, de mégis bátor 
mozdulatokkal. A korom is
így kívánja, s nem sebezhetem 
fel a természet-test gyönyörű 
hosszú fehér combját meztelen 
érzékiségében. Hogy’ örül
az őszi nap nekem! Melegít, 
s felszárítja a falevelet. 
Már félgömb alakú mellein 
csillog hatvannégy év szeretet.

Esthalál
Ma meghaltam, nem vagyok egészen, 
csak állok itt, csak ülök, meg fekszem, 
ha elfordulva szemedbe nézek, 
látom benne, mennyire öregszem. 
Tépem magamból, mit néked adnék, 
te se légy könnyebb, cipeld e szívet, 
ha elfogyna, jaj, ne sírj, itt van még, 
bújj közelebb, ha pislogva intek. 
Józan ésszel nem bírlak ölelni, 
egy szebb halál kell, az a mámoros, 
csak az ifjú, aki még törekszik, 
nekem már koporsó a vánkosom. 
Ha fél vagyok, pótolj ki egészre, 
ha kétszer annyi, most vághatsz ketté, 
mint a gyermek a hazug mesékre, 
hangtalanul, csókoddal feleljél.

Esti séta
A baj mindig ott kezdődik el,
ha véletlenül jót is teszel,
s várod érte a jutalmadat.
Ez a világ arcodba kacag.
A csalódásnak nagy ára van.
Állandóan bajra száll a baj,
s aki egyszer megkeseredett,
őnála a só is édesebb.
Olykor én is elveszett vagyok,
elhiszem a hazug mondatot,
azt, hogy mindig győz a szeretet.
Így sírnak gyakran a gyerekek.
Barangolok itthon, idegen.
Szemem egy madáron megpihen.
Repülj velem messze, kismadár,
távolról szerethessem hazám!

Expozé
Reggelente napirendi pont van. 
Minden úgy helyes, ahogy álmodod, 
apró szellők lógnak a plafonban, 
kiléptem, bent a csillár tántorog. 
Így szeretem, ha kiszór az élet 
a járda mellé, hol megáll a busz, 
döcögve visz a Hozsanna-térre 
és valaki vén fejemre hamuz. 
Megértem ezt is. Sírni még szabad. 
Mint a többi élet, rossz átmenet, 
téged is épphogy kölcsönkaptalak 
ölembe, s máris elfelejtelek. 
Ez az a hely köztünk a szép szónak, 
beszélgetünk, mint a pultos-fiúk 
a vendéggel, búcsú nem látszódhat 
a szemünkben. Számunkra nincs kiút. 
Csak látod, de nem érzed, hogy fáj még 
ahogyan lassan elengedtelek, 
üres arcomon táncol az árnyék, 
hunyt szembe zárva viszem fényedet.

Felújítás
Csendes istenek félnek haragos 
emberekben. 
Zöldes nyelvű szellemkép lóg 
a villanyoszlopokon, 
itt maradt a forradalom 
titkolt-tiltott homálya, a szörnyeteg. 
A festék kiszárad a lő-nyomok 
elhanyagolt réseiből, 
kék hegyek felé nézegetnek a 
leomlott kémények, 
elvakító lámpák gyúlnak, 
folytatódik a felejtés 
és butítás tömeges terjesztése: 
a történelem. 
Kezünkben rozsdásodik a gránát, 
a füstös arcokra fagyott múltidővel 
a pincékből előkerült sárgult 
jegyzeteket meggyújtották. 
A bűz gyorsan terjed, e feromon 
felfokozza vágyainkat, 
a legfőbb tér kerítésén díszeleg: 
belépni tilos, építési terület. 
A költő is odébb ballag, 
kalapjával integet, 
kék hegyek, kék hegyek, 
átmenetileg a hupikék törpikék 
lépnek rá egy kőre, ne feleljenek, 
Pálháza eső áztatta cserepei 
alatt didereg a vakszegénység, 
töményebb a jóság, mint a vitriol. 
Emberszabású. Nem vicc, a Délibáb 
magasabbra költözött, 
rosszabbik felünk kergeti, 
nem vicc a harmadik évezredben 
a Simaságban göröngyökön hálni 
fagy és éh-halál között. 
A Jelbeszéd láthatóvá válik, 
magunkban dúdoljuk a régi dalt, 
félnek a csendes istenek 
haragos emberekben, szellemkép lóg, 
szörnyeteg, lő-nyomok, 
nézeget a kémény: kék hegyek, 
kék hegyek. Ismétli önmagát.

fénytelen
ma reggelre a fény is elhagyott 
tapogatózom, mégis hol vagyok 
üvöltenék boldog süketeknek 
megvakultam, mindenki keljen fel 
én nem látok, ők meg nem hallanak 
nem értem, kinek is süt fel a nap 
farkatlan ördögök hona honol 
szívemben, a földi langyos pokol 
cirkusz ez, nagy ünnep, fényes rablás 
hirdeti a felfelé hanyatlást 
anyák méhe, adjatok jó fiút 
hadd legyen ebből egyszer már kiút 
amit mondanék még, nem találom 
egy nemzet fekszik a betegágyon 
oda hullok, hol eddig is voltam 
veletek együtt, szegényen, holtan

Féreglyukak
A csönd megint megunt. Kiabál az élet. 
Talán elfáradtam. Épp aludni térek. 
Magam vagyok belül. Lassan megőrülök. 
A zsinór elszakadt. Mint egy újszülött.
Köhécselő párna. Fuldoklás az álom. 
Megérett bűnök. A nagy felrianások. 
Szűkülő folyosó. Nem vár senki, semmi. 
Rólad is elkéstem. Már nincs hová menni.
Asztalra lehajtott fej. Éji nyaktiló. 
A sötét nem szól vissza. Le is halkítom. 
A csönd megint megunt. Kiabálni kéne. 
Elszürkül a tér. És átbújik egy féreg.

Füstölgő
Nem tudom, erre-arra mi késztet, 
hisz majdnem mindegy, teszem, nem teszem, 
józanságtól lettem kicsit részeg, 
kis vérrögöktől szédül a fejem, 
el kell hinnem oly sokakról, másról, 
ma az ember jó volt, imádkozott, 
roncsolódva jövök ki a számból, 
magam vagyok magamnak átkozott. 
Itt állok az utca zavarában, 
látom, mindenki jön, mindenki megy, 
nekem nincs célom, követ a sárral 
jöttem ki egy helyben tiporni meg. 
Rágyújtok ott, ahol már nem szabad, 
inkább ő öljön, mint holmi bánat, 
gatyámban öreg tarka nyúl szalad, 
még kergeti lányodat, anyádat, 
néhány szent lélek fényével ütne 
agyon, ezt a gaz, mocskos állatot, 
ne kerülhessek többé felülre, 
nem baj, holnapra továbbállhatok. 
Földre hamuztam, köpve az égre 
egy sárga lepkét, azzal gomolygok, 
arcom körül ráncos világ térdel, 
vöröslő Hold szemembe mosolyog. 
Eltűnődöm, néha mért’ csúszik szét 
combjaid helyett ez az egész élet, 
érzem már a végső búcsú ízét, 
lehet, ma utoljára izélek.

Görnyedten
Egész életemet a hátamon hordom, 
guggoltam magamba, szakadt a derekam, 
szinte sehol vagyok, a házat lebontom, 
kint nagyon hideg, bent meg nagyon meleg van. 
Míg mások a tengervízen is átkelnek, 
én térdig süllyedek, felszántom a földet, 
nézem, e bolygó már más embert szerethet, 
boldogságnak túl jó, de kevés örömnek. 
Valahol lucsokban felsír most egy gyermek, 
majd magára marad és mélyen elalszik. 
Ha nem hal korán, ő is ilyen öreg lesz, 
árva szívem a markába kéne adni.

Gyalázat
Udvari költőnek lenni jó, 
dicsérni embert, jelent, rendet. 
Miért nincsen bennem ennyi bók, 
és kívánom az ismeretlent,
hisz lehetne sok új barátom, 
támogató párt és kiadó, 
mért’ tartom magam kutyaláncon, 
ha nyeríthetnék is, mint a ló?
Ne értsd félre, hogy megkérdeztem, 
ha kérdem azt is, mit jól tudok. 
Ez csak egy vers, és megérdemlem 
magamról ezt a gyalázatot.

halmaz
ez egy várakozás 
ki sem nézek az ablakon 
mégis látok mindent 
most kerekezik el a postás 
a ligetben taposott gyalogúton 
nem viselek buta elveket 
elég a világ árnyéka is 
szomorúsága, félelme 
hosszában kettévágott alakok 
egyik fele, másikat úgyis unom 
állva gyorsabban haladok 
bár tanácstalanul, hidegen futkos 
a borzongás mezítelen hátamon 
mint lerombolt falak romjai 
üvegszerűen, ahogy egy ház halott

Hasítás, rock
Mindenki nagyon-nagyon fontos. 
Ha összejönnénk, ahogy mondom, 
kutyáink a nyüszítést fújnák, 
mi nevetve utánuk nyúlnánk, 
ahogy a villám is eléri 
a túl hegyesen elrohanót. 
Rockosítanánk, aki szépít, 
s kinek jót tenne, feldughatná 
magába, melyik oda való. 
Ma ez a kedvtelen kényelem 
elszomorít. Jobban szeretem, 
ha a fejsze fényesen hasít. 
Szét tudnék vágni már valamit!

hernyókarácsony
még egy kicsit sánta vagyok 
holnaptól már kúszva futok 
rohangálok a világban 
eszem-iszom fűben-fában 
sülök nyáron, fagyok télen 
megbújok egy repedésben 
koppanok, mikor leesem 
jól érzem magam mereven 
aztán nyúlok, meg-megnyúlok 
esővíztől jól berúgok 
tekeredem, gömbölyödöm 
színes szárnyaimat szövöm 
s aláhullik fehér vérem 
az angyalkák szemérmére
vagy a törvény ellenére 
hontalanok kenyerére

hőségben
a mélyen szántó gondolatoktól
messze van a tikkasztó felszín
így húzzák magukra a sárga földet
a hiszékenyek boldogság helyett
pedig ebben a hőségben többet ér
egy pohár hűvös forrásvíz
a világ összes lagymatag igazságánál

Humán
Eltekintenék az okoskodó 
szóhasználattól. Inkább csak érzek. 
Nem baj, ha ez így sokkal fárasztóbb.
Úgy élek, dalolok, nem lehetek 
kéklő csalogány. Mégis repülök. 
Senki nem látja, honnan és hová.
Ezt a világot már rég feladtam, 
számomra üres. Nem vagyok benne. 
Emberiség. Figyelem léptüket.

Iga
Talán megtisztulok egyszer, 
mint anyám fehér lepedője. 
Bűnök rágják testem-lelkem, 
egyikről sem tudtam előre.
Mint a marhát, úgy tereltek 
egy idegen, magas karámba, 
tanítottak rossz szerelmet, 
maradjak hűséges és gyáva.
De nem a megbánás segít, 
hanem ifjúságomból a dac, 
rosszaságom fertőtlenít. 
Ma is lázadok, mint egy kamasz.

Inflálódom
Mit gondolok egy ideje, véges, 
csakis a számokkal foglalkozom. 
Bölcsek hosszan vitatkoznak azon, 
mi számomra cseppet sem kétséges.
Minek mellékdumákra figyelni? 
Kivonni, szorozni, osztani kell 
jól, s nem betakarni valamivel. 
Egyből látom, az eredmény mennyi.
Fogy a kenyér, a só, boltba megyek. 
Folyton cserélik az árcédulát, 
egy kicsit minden drágább délután, 
mint reggel, egyre korábban kelek,
ettől felkúszik a vérnyomásom. 
Legalább idejében meghalok. 
Zúg a taps, éljen, hajrá magyarok: 
folyik a lét egy kerékcsapáson.

Jogos védelem
Levegőt veszel a megdöbbenésre. 
Nem engeded be a Bírálatot, 
kint ácsorog ajtód előtt, fölény 
nő ki szemeiből. Így lóg a bele.
Félénkséged kiömlik a kulcslyukon, 
megtévesztve a hívatlan látogatót. 
Dörömböl. De jó, hogy süket vagy! 
Azt hiszem, bezártságod teszi.
Elkezdi szétbontani a házat, 
leülsz a géped elé és verset írsz 
valamiről, mit ő soha ne érthet 
meg. Mintha nem is lett volna itt.

József Attila halála
Ma hanyagul, zsebre vágott kézzel 
sétálgatok az őszi fák alatt. 
Egy tenyérnyi pocsolyához érve 
megállok, illesztgetem talpamat, 
ki járhatott itt hetvennégy éve, 
ki után, vagy épp ki elől szaladt.
Mezítláb a lucskos sárba lépek 
mosolyogva, bokám csupa cafat, 
hogy erős nyomot hagyjak, végtére 
nemcsak József Attilának szabad 
okot adni a kételkedésre. 
Néhány okos, ha törik, ha szakad,
a mai naptól hetvennégy évre 
lábnyomomból írja le arcomat, 
a szemet, mi Attilára nézett, 
s milyen volt fejemben a gondolat. 
Mind időleges. Semmit nem érzek 
abból, mi nékik számított adat,
csak halvány nyom leszek a térképen, 
kövület, talp alá való salak 
annak, ki erre sétálgat éppen. 
Lehet, hogy én is a vagon alatt, 
önnön hazug-akaratból végzem 
be érdektelen, szörnyű sorsomat.

kávé
keserű kávé az élet 
keserű élet a kávém 
keserű kávémba nézek 
keserű kávém is rám néz
fekete macska ölemben 
fekete álommal alszik 
fekete nagy szeretetben 
fekete dorombja hallik
szürke kis emberek mennek 
szürke kis dalokat fújnak 
szürke kis angyal a mennynek 
szürke kis ördög pokolnak
öreg vagyok egy ideje 
öreg de hát gonosz mégsem 
öreg életem kesereg 
öreg kávémban és nézem

Képtelenség
Mire visszatértem, hogy mégis kit találok 
itt a helyemen, te némán, egyedül, 
magányosan álltál az ablak előtt. 
Mint akik reggelente együtt ébrednek,
tányéromba merted a forró levest. 
Ez csak úgy történhetett volna meg, 
ha valóban hűtlen tudnék lenni 
hozzád. Ezek most képzelt kontúrok
egy végtelennek tűnő esti órán, 
a felhők álommá oszló foszlányai 
átszenvedett nyaraink szemeiben,
újszülött testem öregedett fájdalma 
halálközeli, szomorkás állapotban. 
Tudom, e dolgokon mindig nevettél.

Ketrec
Te úgy beszélgetsz, 
megrágod a szót, mielőtt kiköpöd 
a lábaim elé. A legyek emiatt 
elszaporodnak és félek, 
nyüvekkel lesz tele a lakás.
Én úgy beszélek, 
megrágom a szót, mielőtt lenyelem 
némán, undorodva. A legyek emiatt 
mind megdöglenek és félek, 
nyüvekkel lesz tele a gyomrom.
Némelyik túl hangos, 
ezért szeret bennünket a szomszéd.

kinek mondjam el
kinek mondjam el, nem ilyen volt az utca 
nem állt itt az x meg az y szobra 
nem jártak erre léhűtők, kiskirályok 
dolgozhatott a paraszt és a cigányok 
kinek mondjam el, az volt itt a szabadság 
a férfi és nő tehette maga dolgát 
épületek nőttek, városok születtek 
gyermeksereg töltötte be a tereket 
kinek mondjam el, hogy mennyire üldözték 
a gazdagokat, ne legyen nagy különbség 
ember és egy másik embertársa között 
még a gólya is, ide, visszaköltözött 
kinek mondjam el, nem bántottak zsidókat 
a járdán, sem fenn, abban a disznóólban 
nem robbantak fel a benzines palackok 
a főnök beosztottal is barátkozott 
kinek mondjam el, ha nem érti meg senki 
ha mindenki csak nagy magyar akar lenni
kinek mondjam el, minden május elsején 
munkás-zászló lenghetett tribün tetején 
nem szólt ünnepekkor döngölés és lárma 
nem utáltak érte szerte a világban 
kinek mondjam el, a régi iskolákban 
tanítottak és nem rendszert magyaráztak 
hagyták a holtat, nem dúltak fel sírokat 
virág volt rajtuk, s nem kő, márványburkolat 
kinek mondjam el, az újabb nemzedéket 
nem babonázta meg semmiféle ének 
kábszer és pia nem volt ekkora átok 
nem voltak sűrűn gyermek-öngyilkosságok 
kinek mondjam el, volt egy szegényebb ország 
mely vállán hordta kelet és nyugat sorsát 
közben bálok voltak, zene, ölelések 
vágyainkban másik, egy szabadabb élet 
kinek mondjam el, ha nem érti meg senki 
ha mindenki csak nagy magyar akar lenni

Kora tavasz
Széttárja szép combjait a hajnal, 
a fénytelen térbe minden bemegy, 
mint vasszög, azzal a nagy kalappal, 
összetűznek minket vérző erek,
aztán csak engem ölelve alszol 
még, nyugtató csend a szuszogásod. 
Valami hűvös fuldoklás markol 
belém, csuklód nézem, csupa árok.
Kiket így, fekve szülnek, boldogan, 
talán mind ugyanazért küzdenek. 
Március. Minek oly sok bokra van. 
Innen távozom, s itt lesz hűlt helyed.

Kőfelhő
Mára elfelejtettem, ki vagyok, 
hogy arcom is van, meg nevem, 
mint a gumilabda, ami pattog, 
vagy más, kedves játékszerek,
forgok kézen, ütődöm a lábhoz, 
de hintaként sem szédülök, 
nem szenvedek szeretethiánytól, 
süvítek, ha a szél üvölt,
igaztalan, hogy semmit nem érzek, 
csak titkaimban hordozom, 
színtelenül, ahogy a fa vére 
sem látszik meg a lombokon.
Hópehely az ember ablakára. 
De kőfelhőből esni le. 
S felszállani onnan, mint a pára 
a hajnalokat festi be.

Könyörtelen
Mindig gondoltam, hogy ez a világ 
nemcsak napfény, csillogás, kényelem, 
mindig gondoltam, hogy aki kiált, 
a szívében ott ül a félelem,
a bánatot, könnyet s a nevetést 
mind-mind gyorsan el kell felejteni, 
csak a pillanatnyi szerelemért 
érdemes születni, majd elveszni.
Nem kérek időt, se rangot, nevet! 
Egyetlen hitnek sincsen igaza, 
annak főképp nem, amely nagy lehet. 
Egy pillanat, s törik a kirakat.

Kukkoló
Néha csak bámulok: 
istenem, mennyi bohóc, mennyi bohóc! 
Pedig lehet, én vagyok 
egy kibírhatatlan, üresfejű bolond, 
ahogy nyikorog az ajtó a sötétben, 
elszenvedve a leírt körívet 
tétován, s elhajlik a szíve. 
Néha elalszom, ahol épp vagyok, 
fotel, szék, utcasarok, 
a házak vonszolják magukat utánam, 
függönyük nyílik szét a számban 
akaratlanul, s a csillár kileng. 
Tovább kéne mennem, de minek? 
Inkább figyel belőlem valami széles, 
tátongó űr. Elég, ha ő felébred.

Leltár miatt zárva
Ne törődj semmivel, ez ilyen világ, 
ehhez már nincs kulcsom. Naná, hogy nincsen. 
Húzd le a rolót, még valaki kilát 
és rosszul lesz. Elfogja a hányinger. 
Legyünk szegény magunk, mint a fejszenyél 
a pincében, de szép fejünk éles vas, 
elég lesz mára a megszáradt kenyér 
is, a bolti másban áfás méreg van, 
a képeket vedd ki a keretekből, 
nem kívánom látni, annyi hazug giccs 
tündököl, s kérlek, ne köss színes kendőt 
ma fejecskédre, lazíts velem, lazíts. 
Szóval, csukódjunk, mint az esti virág, 
kenjük be mind szurokkal a kilincset, 
ölelj meg, úgy ölelj meg, hogy ami bánt, 
kiszoruljon, szerelmed édesítsen.
Aztán csend. Oly kedves csend, mint a humor. 
Esik le a poén, de még nem tudom.

Lemondás
Maradj csendben. Nem hallgat meg senki. 
Tégy úgy, mintha nem akarnál lenni. 
Az oxigén arra való, égess 
magadban mindent, lélegezz mélyet, 
birodalmadnak ez a határa, 
ne beszélgess folyton a halállal, 
ha mélyen belegondolsz, mészárszék 
a Föld, s hogy holnapután mi vár még 
rád, legjobb, ha előre nem tudod. 
Nézd, a némák olykor mily boldogok.

Lény
Függőleges vagyok, ha állok. 
Középmagas, élő testoszlop. 
Gerincemben a porchiányok 
miatt olykor majd’ összeomlok.
Markom még akár vért is szorít 
ki abból, miben erek vannak. 
Néha viszont egy selyemholmit 
sem tud lehúzni, hagyja rajtad.
Szememből tűzcseppek mosolya 
megégeti a hölgyek arcát. 
De felhők jönnek, homályosabb 
a kép, és csak kusza kazalt lát.
Mi fent, állítólag egyszer lent. 
Egyre furcsább magamnak pőrén. 
Ahogy véres fejjel érkeztem, 
mintha azt a gyermeket ölném.

Létbizonytalanul
Nem voltam, nem leszek sem ez, sem az, 
de nekem sem lesz senki semmi sem. 
Bár az ember néha mindent megad 
másnak, mégsem alkuszik senkivel.
Rekkenő hőség a mocskos földi 
örökkévalóság, maga magát 
égeti, ki önnön magját költi. 
Oly sok kabátra még egy nagykabát.
Amit úgy féltettem, az már nincs meg, 
támadóim sosem oltalmazták. 
Vén, remegő kezemből a kincset 
uralkodók fegyverként forgatják,
csak azt látom, milyen bőkezűek 
önmagukhoz, amíg én elveszek, 
tarisznyájukban vastag csekkfüzet, 
én írom a kőkemény verseket,
s hogy megvethessek minden hatalmat 
embert nyomorító ügyeivel, 
először megbocsátom magamnak 
saját kisgyermeki bűneimet.

létből fakadó
lombja a jelennek, alom a jövőnek 
örök semmiség, a varjak kiröhögnek 
vakrepülés szárnya, lentről láthatatlan 
tűzfalakra kötött kemény, hűvös paplan 
egymáson és mellett a lyukacsos tégla 
gőzölgő levesek, pörkölt mellé cékla 
csontok kutyaszájban, kosz, szemét a járdán 
bal csuklókon idő, vad tilalomtáblák 
máglyatüzek, füst, a boszorkányégetés 
völgyek felett hegycsúcs, orom és szakadék 
reggel, délben, este, másnak nagycsütörtök 
ágyékodban a kéj, hamis sikoly, blöffök 
gyógyíthatatlan vég, az elfolyó rosseb 
ne áruljál el, de mindenkinek mondd meg

Macskaország
Az ember, mikor hízeleg, 
mint a macska, tűri a simogatást, 
de azonnal rossz kisgyerek, 
ha mégsem megfelelő a folytatás,
sarokba vonul és duzzog, 
a régi ismerősöknek nem köszön, 
mind lerugdalja az útról 
kavicsbarátait a hetyke közöny.
És ha macskaországban él, 
hol az ilyen hízelgés mindenre jog, 
ne sírjon a bocsánatért: 
az élet a macskáknak kilencet oszt.

Magunkban
Hajba túrt ujjak. Gondok és bánat, szűkülő szem. 
Az ablakon homály. Szivárgó ósdi eszmeillat, 
kibújt középkori sötét, folytonos mellé, ellene, 
a senkinek se jó, távolodó távlatok, 
elázott, lucskos lyukak a reményben, 
himbálódzó, leesni készülő rendi rendetlenség, 
világ-magyar, világnemzet, világbaromság, 
fekély a szóban, kifakadó, varasodó, újra folyó, 
beroskadó egység, különválás. Könyör-rothadás. 
Honnan, miért, kinek. Miből a semmi? 
Kitapintható élek a romokon, édenkert sárban, 
közmunka, közérdek, közös ködközök, 
ébredő gyilkos pillantása a törvény, 
töredező, régi nyilaink a kontinens hátában, 
visszhangok a toronyban, tűz van, tűz van 
babám, vizet ránk. De még nem ég eléggé!

Már múlik
Ő ott egy ember. 
Akinek a foga kijött 
gyerekkorában, 
ma viszont mindent magának 
akar, a másik kárán is, 
ha nincs, ellenséget kreál: 
mindenek felett a győzelem. 
El kívánja pusztítani. 
Az én szememben viszont 
olyan, mint egy kis papírcetli, 
melyet, ha meggyújtok, 
csak rövid ideig tartó, 
szürkés szélű, büdös 
lobbanás, nem lesz ideje 
a világot megégetni. 
De jó is a mulandóság!

Már nem tudom
Nem tudom már. Mert már nem tudhatom, 
egyáltalán tudom-e, hogy tudom, 
mi a nevem, és ahol most vagyok, 
az enyém-e, van e még otthonom,
egy fokkal hűvösebb van, avagy nem, 
mint tegnap. Nem tudhatom még azt sem, 
merre lehet valahol a nap fent, 
megengedték neki, vagy csak felment.
Lesz-e majd nyugdíjam, vagy éhezem 
és fázom holnap. Dolgos két kezem 
nem tudhatja már mit, miért tegyen, 
lehet-e a fejemben értelem,
gondolhatom-e, amit gondolok 
magamról, vagy az is tiltott dolog. 
Nem tudom, kik azok a boldogok 
és szegények, kikért imádkozok,
nem tudhatom, hogy akik ma tudják 
hordani zsebükben a telt bukszát, 
még meddig raknak vállamra muszájt 
ilyen sok-sok nem tudhatom után.
Nem tudom már. Mert már nem tudhatom, 
jön-e, talán elment a vonatom, 
várok-e még, vagy ma elutazom. 
Ácsorgok itt a hideg peronon.

Menthetetlenül
Nem tudom, ha tarkón lőnek is, felkelek, 
mi lehet bennem, emberek, jaj, mi lehet, 
utóbbi időben annyi romot láttam 
szétterülve e felgyorsított világban, 
lassan mindet ellepi a zöldes moha. 
Menthetetlenül eltévedtem, ostoba 
kicsi gyermek, ki nem nő fel, nem hazudik 
filléres célokért, hisz marad is, jut is 
az eső szagából, folyton combig ázom 
a szerelem csillogtató mosolyától. 
Amikor félek, mikor annyira félek, 
megbújok egy ujjnyi meleg repedésben. 
Nem kívánok gazdag, szögletes házakat. 
Dőljön csak össze mind. Kerüljön rá lakat. 
Ahol minden őszinte, szeretek élni, 
ha szét is szakadok. És nem, ha megéri!

Mindörökké
Tudod, ha darabokra szedsz, mint egy csirkét, 
ha rám rivallsz, tűnj el az utamból innét, 
ha csókjaidból kinő bántó harapás 
és nem kívánsz játszadozni papás-mamást, 
tudod, ha tányéromra kígyót-békát raksz, 
mindet felfalom nagykanállal, villával, 
ha elrontasz nappalokat, éjjeleket, 
ha meggyanúsítgatsz, mint egy rossz gyereket, 
én csak nézlek, én csak nézlek. Már úgy nézlek, 
mint egy magamba rejtett régi fényképet.

Mosoly
Ahogyan szemlélem a világot 
halálom előtt. Mit nem ismerek. 
A kiságyból ébredve kijárok 
már: anyám, adjál még egy kis tejet.
Az ajtó nyílik és megpróbálok 
mozdulni, jé, újra megyek, megyek, 
lassan hatvanöt, és még úgy állok 
előtted, akár az a kisgyerek.
Szél fütyül a temető sarkából. 
Talpam alatt barnuló levelek 
mosolya, hiszen itt állok, állok,
s látom, szeled nékem a kenyeret. 
Félek. Örömömben felkiáltok, 
és rám csodálkoznak az emberek.

Mulandóság
Egyedül vagyok, akár az égiek. 
Egy mélyen alvó, magamat hallgatom. 
Egyetlen sekély támasz, hogy senkihez, 
a világon senkihez sem tartozom.
Mezítelenül, hideg ágyban fekszem. 
Mi megérint néha, egy eltévedt légy. 
Szinte halottként nyugszik el testem, 
csak a lélek érez némi émelygést.
Mikor elfordulok, csak téged látlak. 
Fényes tükör vagy a szemközti falon. 
Már nem tudhatom, mit érzek irántad, 
hiszen nincs rá szó, nincs hozzá alkalom.
A vágyaim gyakran föléd emelnek. 
Igazából csak azok vannak fölül. 
Kiszolgálói elmúlt szerelemnek, 
mint ki már egy jó álomnak is örül.

Múlhatatlan
Miért hittem el magamról, amikor 
beléptél a szobába: megkívántalak. 
Mintha a fürdőben a párás tükör előtt
törölgetnéd melleidről a cseppeket, 
majd egy könnyű köpenyt vennél fel. 
Az ember néha azt érzi, amit mindig
érzett, pedig hol van már az az érzés. 
Túl fiatal hozzám ez a vágyakozás, 
mint a hazám sorsa iránti aggódás is.

Műbírálat
Gyakran eljutok az alkotásig. 
Hol a főkotás? Közben rímelek, 
mi nem divat, ettől aztán ásít 
az olvasó. Vagy épp félrenyel.
Rozmaringillatú gondolatok. 
Hát ha büdös, legyen nagyon büdös 
a valóság és mindig jóllakott 
a kutya az ajtóhideg küszöb
előtt, őrizze a régi házat. 
Kot-kot-kot, alkotja a tyúkanyó. 
De hogy mi lesz abban a tojásban, 
attól függ, a kakas hogy’ udvarol.

napraforgó
születni már késő, meghalni még korán 
sötét múlt és jelen, a jövő ostobább 
évek helyett számok koporsódra írva 
az lesz a nagy senki, ki leszáll a sírba 
nem beszél a fény sem, hallgat a sötét is 
ott ahol testeden vékony bőrkötés sincs 
társak, boldogság, szex, opera, ária, 
fehérmájú némber, szagos szűzmária 
ördögök, angyalok, meg nyakigláb isten 
becsület, szemérem haldoklik a sitten 
szabad élet, madár, szárnya törött hajnal 
lezárt szemmel érzed, se éjjel, se nappal

Néma lélek
Nem érdekel, hiszel, vagy nem hiszel. 
Én meg nem árulom senkinek el. 
A kételkedés a legnagyobb kincs, 
főleg abban, ami számunkra nincs.
Voltam már véres, mert verekedtem, 
s éltem boldogan is, idegenben, 
hazudtam, csaltam, mint minden ember, 
kit szerettem, véle is megtettem,
kinek bűnök nem terhelik lelkét, 
ő csak aludttej, szemernyit nem élt. 
Elszámolok. Persze, csak magammal. 
Véletlenül születtem magyarnak,
hordom és átadom a génjeim, 
s tűnődök más képtelenségein. 
Úgy megyek, mintha nem lettem volna, 
kár a könnyért, az elvész a porban,
akár a hit, remény és szeretet, 
a kukac nem eszik ilyeneket, 
s nem érdekli, mit gondolnak még ott 
róla, hol főzik a táplálékot.
Az ember egyszerűen a csoda. 
Nagy kár, hogy nem juthat el bárhova 
a világon, vagy mit annak képzel. 
De hinni, nem hinni? Ez elképeszt!

Oszló korszak
Seregélyek tűnnek el, majd lerontanak. 
A vetés mégis újra s újra üde-zöld. 
Közben úgy lélegzem, mint kiszáradt tavak, 
teljesen mindegy odafent ki elnököl.
Lecsúszom a hegyoldalon, inkább esem. 
Így az összes veszélyes kanyart kihagyom. 
Néha elgázolnak büdös interneten, 
hisz azt is beterítette a birkahon.
Mindez komoly érzéstelenítés nélkül. 
Mert soha nem desztillálom a szavakat. 
Szelíd barna szemem mély vadságba kékül, 
rezisztens leszek, mire felakasztanak.

Ölelés
Vitathatatlanul elfáradtam, 
amikor az erdő közepébe értem 
és feltettem a kérdést, 
vajon mit keresek itt. 
Hasonlít ahhoz, miért is 
születtem, jó-e ez nekem. 
A lombok hajtottak ki fölém, 
vagy én nőttem alájuk. 
Ha mindenre tudnám 
a választ, mit kezdenék vele? 
Majd otthon a párnámat 
ölelve végérvényesen elalszom. 
Mert ki kell pihenni, hogy éltünk.

Öreg szerelem
Esteledik. A madarak fiókákhoz 
tértek, szél a leveleken elhallgatott.
A felgyulladt sebek gyógyulni készülnek 
a meztelen levegő hűsítő testén.
Tudod-e, egy nappal öregebbek lettünk? 
A darabka élet ismét eltávozik.
Arcomon a barázda messzebb vándorol, 
hűtlenül igyekszik lehagyni tiédet,
szemeimmel takargatom szemeinket, 
mintha véletlenül érne össze ajkunk.
Zimankó közelít, csak még augusztus van, 
az édes nyár csepegteti mézét közénk,
de sejlik a havas táj, észre sem vesszük, 
bimbók hullanak, s többé nem nyílik virág.

öregek
oly gyenge, kismadár, reszket minden ujja 
tudom, egyikünk sem lesz néhány év múlva 
kinyiffant vasárnap, a hétköznap zárva 
bánat esik rájuk könnyű puffanással 
látszik ki van felül: törvény, nem az ember 
néhány slukkot leszívok, horpad a mellem 
elrejtem a fényt, hadd legyek én a foltod 
születni vagy szülni, vajon ki a boldog 
miért vagyok, ha már csak a hegem éltet 
ha seggbe rúgják ma szegény szerencsétlent 
kiürül a tér, inkább én megyek onnan 
műtét helyett vásott lelket darabolnak 
pertut iszom a véggel, hideg a teste 
oly, mint a kismadár, minden ujja reszket

Öröm
Van nyugdíjam, szelet kenyerem, 
gyerek, akit támogathatok, 
száraz párnám, nem izzad fejem 
éjjel, álmomban ébren vagyok,
áfám, közel harminc százalék, 
italba szennyvíz-alapdíjam, 
nem tudhatom, mi van hátra még, 
ürítsek, vagy magamba szívjam,
könyvek a polcon, barnállanak, 
újakra ma sajnos nem telik, 
hajlott hát, mit nem láthat a vak 
sötét, a Holdam is elveszik.
A spájz mélyén tavalyi lekvár 
tetejében barna-édes bőr, 
feleségem, fekete szempár 
csillogása, a szerelmes csönd.
Szekrényemben az a sok limlom, 
mának, holnapnak felesleges, 
utazótáska, ami kint volt 
nyugaton, mikor már lehetett,
nejlonban ing, sárguló, kicsi 
vállban, derékban, inkább hason, 
néhány elveszett jegyzet, mit írt 
régi énem, el nem olvasom.
Nézek tévét, lezárja szemem 
semmiért illetlen hű de jó 
hazugság, mintha tökrészegen 
káromkodna züllött hülye szó.
Verseim, amiken elnyúlok 
lágyan, lány a férfipázsiton, 
lassan, finom prózában múlok 
el, ha haltam, mindet átírom
és porból por lesz apró betűm 
a mélyben, de itt a föld felett 
őrjöng valahol bennem e tűz, 
amely ölelt, majd elégetett.
Néha megállok, hisz az könnyű. 
Elindulnom már nincsen hova. 
Dörgőn, rongyos viharként pörgünk 
és csapunk le, isten ostora:
egymásért, vagy egy másik másért. 
Születésem napján csillagok 
hullnak, folyton erkélyen állnék 
kint, és nézném, merre illanok
el, jaj, hát ez is mind az enyém, 
a közeli diszkó torz hangja 
sem zavar, zaj, zeneköltemény. 
Vibráló lézerfény takarja.
Elveszett út, ahol még járok 
kopott forgókkal, fájdalmasan, 
az ismerősök, mint képmások 
köszönnek, térdemnek lángja van,
ásott gödrök, csikkek, fűzfaág 
városszéli hepehupa járdán, 
öreg nénin kopott kardigán 
beszélget nyolcas buszra várván.
Gyakran a telefonom csörren, 
vegyél ezt-azt, menj ide-oda, 
hallgatom, mint halk víz a ködben 
hallgat, néki is szíve-joga,
beszélgetek a madarakkal, 
ki lát, úgy gondolja, ez bolond, 
én meg azt, hogy még tegnap van 
minden nap, itt senki nem szorong.
Mélyre nézve magamat látom, 
kút alján ég fekete mása, 
száradó lét öreg padláson, 
ölni tudnék, kötélre vágyva,
befulladni öröm vízébe, 
megtalálni, mi soha nincs meg. 
A sütemény diós ízében 
számban tartva mostoha istent,
szeretni, ahogy nem szerettem 
még az élőket s a holtakat, 
mosolyogva egy képkeretben, 
hol az emlékezés szomja vagy,
s nem égbe menni fehér falon, 
nékem ez nem elrendeltetett, 
örülni annak, mi szép nagyon: 
ember, múló ember lehetek.

Őszi borzongás
Elvagyok az ősszel. Lassú, hallgatag. 
Kora reggel állok a kitárt ablak 
mögött, párolog ujjaim közül 
az éjszakák szerelmes érintése. 
Lankadok a tájba.
A zöld sárgul, átfeslik vörösbe, 
űzi a szél a pergő levelet, 
gyűlik a halom, ahol majd a tél 
koporsószínűre váltja mind. 
Lassan bánat-szürke lesz a kék 
odafenn, és mintha erőszakosan 
egyre-egyre lejjebb szállna, 
mosoly helyett apró fehér 
csillagocskák fedik be 
a hajnalokat, becsukódom.
Indulok megállni. Csak ne halljam 
a csizmák ütemes csattogását!

Őszi reggel
Most ilyenem van, temetetlen halott, 
ki sem mozdulok, senkinek nem vagyok, 
sírnom, nevetnem sem kell, nem bántanak 
és nem szeretnek, magában áll a nap. 
Lehetnék feljebb, akár a Marson is 
egy gázburokban, ki már nem haldoklik, 
oldalaimra kinyújtott két kezem 
mutatná nulla, súlytalan mérlegem. 
Hiába forrtam össze földiekkel 
elevenen, ez a szép őszi reggel 
is csak azért vigasztal, mert öregszem 
veled, ahogy itt alszol az ölemben.

őszülő
ülök egy őszi padon, hajlottan 
régmúlt nyarat szorítok markomban 
viszket is tőle mindkét tenyerem
vállaimon, mint nyikorgó hinta 
rozsdás-vörösen folyik a tinta 
öreg fákról lehulló levelek
ligetkerítés, börtönön rácsok 
egyenruhába csukott virágok 
hallgatag, halott bogár a földön
vergődő s tovaillanó lepkék 
szívem szomorúságát keresték 
utolsó perceim velük töltöm

Piactér
Kifestve, szürke kis sátrakban gubbasztanak, 
leárazva kínálják új írásaikat, 
agyukba a félelem, a kínzó rettegés 
költözik be: mi lehet, ami ilyen kevés 
ebben a korban, ami csak számukra elég.
A nap némán nézelődik, senki nem siet, 
unalmukban székek lábukat veszítik el, 
egyforma minden, porosra hímzett burkolat 
hódol a csepp esőnek, szomorú zászlókat 
lobog a szél, elfolyik a napraforgómag.
A cukros italok jutnak eszembe erről. 
Mikor a vigyorban a zokogás dörömböl. 
Ismered az érzést? A bűn sikoltozása 
emlékezik asszonyok meleg bugyijában. 
Átöleli őt szelíd combok puhasága.

Pinceszag
Az összes írásom elférne három sorban, 
de azt a három sort sem tudom befejezni. 
Ilyen bolondériám manapság sokszor van, 
szeret a sötét, alja nyelt magába, ennyi, 
de ez sokkal jobb, mintha benned nyáladzanék, 
a zápos fogaid között, s hogy ne fulladj meg 
a büszkeségtől, forró gőztől fáradt fazék, 
sípoljál. Te lehetnél nekem egy furcsa jel. 
Ha a sarkon állnék, sem látszanék olyannak! 
Bár elmennék veled talán még ingyen is, 
magamtól nem vagyok prosti, másképp sírnak ma 
a repedtsarkúak. Ily rondák az ingeim, 
éppen a csatornából jöttem újra elő, 
persze, a fel-világ is csak annak szinkronja. 
Lefordítom: oda bújnék el inkább előbb, 
míg más itt a taccsot pöffeszkedőn kidobja. 
Ez van. Mi az arisztokratáknak kötelesség 
ma is, itt lent érezzük, és iszonyúan fáj 
a felfuvalkodott terpesz, az ölbe tett kéz. 
Három sor. Mielőtt egyiket megírhatnám!

próba
a kertembe kéne kimenni 
levetkőzni egy szál gatyára 
mindegy, mennydörög vagy esik 
állni mozdulatlanul a fák 
alatt, nézni, ahogy a méhecskék 
virágról virágra szállnak, 
várni, mikor hull alá a szirom 
és világosodik a sötétzöld embrió 
éhesen és szomjasan 
fehérre, tisztára hűlve 
legyen minden igazi, természetes 
majd visszatérni ebbe a fojtogató 
civilizációba és megpróbálni 
élni benne, mint kint a fák alatt

reggeli
nincsen éle a késnek, nem szelek 
a villásreggelihez kenyeret 
szám rágás közben is téged szeret 
attól tartok, torkomban elmegyek 
az éjszaka lányokról álmodtam 
kemény seggük volt, s mind bevállalós 
nem is sejted, ezért kárpótoltam 
hajnalban mindent, mi neked való 
nézegetlek, ahogy reggelizel 
eközben magunkról gondolkodom 
ha tudnád, mi van bennem, mit hiszek 
félnék, a tányért képembe dobod

Relatív
Mostanában errefelé csend van. 
Nem tudom. Lehet, hogy itt a helyem. 
Tartozásom a senkinek adtam, 
nincs elszámolni valóm, hitelem.
Nyugodt vagyok. És nem imádkozom. 
Ami jön, egyszer úgyis ideér. 
Vekni kenyerem, egy deci borom 
nem adom oda ócska hitekért.
Szálljon, ki tud! Féktelen angyalok! 
Mosolyogva bámullak bennetek, 
ha olykor kitárom az ablakot. 
Még nem értitek: minden egyre megy.
E világ csaknem teljesen üres. 
Mi anyag, csupán század-százalék. 
Ily kevesek vagyunk. A becsület 
és bölcsesség. Tán ez van hátra még.

Repülés
Ahogyan megéljük azt, 
mit nem akarunk. A napra 
vetül a tekintet és emiatt 
nem lát semmit. Az ünnep 
boldogtalanná tesz, hiányzik 
belőle amit vagy akit szeretnénk. 
A nappali rezdülés pont olyan, 
mint éjjel, csak eleven, kint 
a lucfenyők boglyai mögül 
kireppennek a galambok 
az erkélykorlátra sütkérezni. 
Hallom, ahogy a tojó hívja 
a párját. Folyton erre ébredek, 
esténként az jár a fejemben, 
ahova mi is távozunk majd, 
ott lesz az a minden, minden, 
amire vágytunk, csak nem értük el. 
Az előszobában megérintjük 
egymást és valaki árván itt marad.

Romantika
Szeress még kicsit, nem kerül semmibe, 
már nem kell túl sokat, minden múlik el, 
cigim is rövidül néhány centivel, 
lásd, a parázsért a füstnek nyúlni kell. 
Délelőtt aztán elmehetsz a boltba, 
pálinkát, bort ne hozz, tudod, nem iszom, 
vizet tégy elém délben mosolyogva, 
majd ezt az egészet versben megírom. 
Ne szólj, nem kell az ájtatos szeretlek, 
ringva járj-kelj előttem a lakásban, 
én bámulgatlak csillogó szemekkel, 
és ha nem bánod, ölellek az ágyban. 
Egy szavam se lesz hozzád, meg ne lepődj 
majd egy szép, szomorkás, álmos reggelen, 
hisz úgy kívánlak csak, mint a levegőt. 
Szeress még kicsit, légy a lélegzetem.

Rügyfakadás
Megetetsz, megitatsz, mint egy gyereket. 
Feleség vagy, anya, vagy a szeretet? 
Elsodor előled vers ingoványa, 
sikoly, panasz rejtőzködik a számban,
szőrömet cirógatod, alig érzem 
ki belőle, gyorsul a szívverésed, 
már nem kopogok, mégis beeresztesz 
félénken, és én törni-zúzni kezdek
a gép előtt, fekete billentyűkön 
rímelgetek. Inkább csak lebetűzöm. 
Féktelen természet. Kezdj új életet! 
Mint már látszó, márciusi levelek.

semmit se kérek
nem kérek szerelmet, sem keményet, sem puhát 
nem vágyom a szomszéd kislány csinos anyuját 
elejét, se végét, a mellét, vagy a hátsót 
igazit se kérek, ne reszkessek a frásztól 
nem kérem a halk-szavút, azt sem, aki ordít 
úgysem engedem meg a nyalókát leszopni 
lábaimról a szétnőtt, szakadt, büdös zoknit 
nem kívánok a semmiből meggazdagodni 
rabok legyünk, szabadok, nem kérem a verset 
ágyadból a meleget, fordítsd el a segged 
vizet, bort, pálinkát, az áfa nélkülit se 
faszobrokat, festményt, még ha nincs is leöntve 
nincs szükségem időre, az óra megállhat 
te is hamar rájössz, ha felkopik az állad 
teret, űrt, levegőt, ahol leszek, ott nincsen 
a nyelvet magyarul, a megutált bilincsem 
folyót, földet, eget, azt a nagyon jó istent 
nem kérek áldó imát, szétszaggatott inget 
se szikét, se papot, megrothadok nélküle 
új rendszert, szép eszmét, attól zümmög még fülem 
mert aki itt marad, az csak vessen magára 
nem bántom őt, bár ma a szónak nincs határa

Sicc!
Édes-büdös ez a környezet, 
nem érzem tisztán az ízeket, 
bajuszom megnyírva rímelek 
a falra, mint nehéz sittesek,
mert a zsíros nyakú hatalom 
bezárt, füllent az irodalom 
a felszínen, és én, a barom, 
a mélyben ezt tovább hallgatom.
Kérek egy sallert, hogy érezzem, 
itt senki vagyok, s nem véletlen, 
ha maradok, el kell mélyednem 
e romlásnak indult ételben,
bár igazatok van, borzalom, 
mit keres macska az asztalon, 
beszőröz mindent, kopaszodom. 
Rúgjál hát belém, vagy üss agyon!

Sírás
Az ember egyszer csak eljut odáig, 
nem érdekli semmi. Nincsen külvilág. 
A következő lélegzet sem számít, 
bele is vakulhat bárki, aki lát. 
Közömbös. Nem szeret, de nem is gyűlöl, 
inkább elege van, nagyon elege. 
Végképp érdektelen, mártír vagy bűnös 
e korban. Itatja az egereket.

Sóhaj
Sorompókra szeretnék festeni 
szabad jelzést, mint vérnek az erek, 
kapjon gyorsan levegőt az újszülött. 
Szobámba egy olvasólámpát, 
amit nem kell kapcsolgatni, 
hazug, csúnya beszédre függönyt, 
zsebórámba egy visszafelé 
kattogó, fiatalító mutatót.
Nincs nagy igényem, csak játszanék, 
feldobva a hitvány szószabdaló 
szaggatókat, akik szabályokból 
óhajtanak szülni vagy nemzeni, 
a nyughatatlan-igazú prédát 
farkasok elé vetni, egyszer ő is féljen, 
mint én. Nem a haláltól, az élettől.

sóhajtásnyi
arcodba harap néhány kötetlen mondat 
nem térdelek eléd, inkább megmosolygom 
őt, kit mindig a legújabb divat vontat 
kiintegetek rád a marhavagonból 
szerelmes vagyok a saját gyilkosomba 
cseppet se fájjon, amikor füstté válok 
lehunyt szemeidnek én legyek a pokla 
arcbarázdáidban a legmélyebb árok 
csörgedező vérem poharadba töltöm 
míg a világ súlyát hátamon cipelem 
lángjaimat árnyékaidba az ösztön 
szövi bele, mélyen, halott szívem helyett 
s ha bátor volnék, tudnék tanácsot adni 
hogy’ kell e korban embernek megmaradni

Stráfkocsi
Sárgára nyírta a füvet a nyár. 
A fuvaros szél kupacokba 
rakja a falevelet, mintha szívlapát 
lenne az őszeleji illatokban. 
Lassan a túlsó járdára érek 
és látom, szerelmet sugall 
valaki formás járásával, 
szomorú színű falak árnyékában 
egy felszerszámozott ló 
mintájára húzom az igát, 
és a nő minden gömbölyű 
lépésére eltáncolom magam.

Számvetés
Nem írnék már semmit, de félek, 
nélküle minden rám szakadna. 
Az üres lakás, a kémények, 
az utca színe és a hangja.
Az ablakom egy jeges eső, 
a fal riasztó viharkabát. 
Testem sehova nem meredő 
jelen, lassan öli önmagát.
Sajnos, hozzám bújni nem lehet, 
tele a zsákom öreg vággyal. 
Ha bepisilnék, hagynék jelet, 
tán fontosabbat, még utánam.

Szegénység
Emlékszem, krumplit loptunk hajnalban. 
Csendben keltem, nehogy megzavarjam 
szüleimet, kik egymást ölelve 
aludtak. Én egy zsákot öleltem. 
Egyikünknek csak az volt a dolga, 
a csőszt vigye a túlsó sarokra, 
mi közben a kiszántott gumókat 
felkapkodtuk a földön guggolva, 
s mire észhez tért a téesz pásztora, 
el is iszkoltunk onnan máshova. 
Csak félig, hisz gyakran futni kellett, 
átugorva árkot-bokrot, kertet, 
mezítláb, egy szál kis klottgatyával 
kopott zászlót lengve a világnak. 
Mikor anyám a kamrába érve 
meglátta, hát sírt a nevetése.

színek és szavak
barna az arc, rozsdabarna 
szürkésfehér a bajuszom 
a fehérnek van hatalma 
ők nevetgélnek a buszon
mindenki erős és bátor 
nőgyógyász meg manikűrös 
füstöt lehelek ki szájból 
tekintetem, az is büdös
megáll a metró, emberek 
várnak, senki nem száll ki-be 
engem néznek, s én nem merek 
megbízni barnán senkiben

szoborpark
ki porból lett és porrá lesz 
annak kavics volt az anyja 
ha még egy lapáttal rátesz 
seggét a másik vakarja 
beszív cementet és esőt 
keményre köt mint a beton 
vagy talál csalfa szeretőt 
plakátot festett malteron
kirakatként újraéled 
belőle álló ősanyag 
hónaljában fecskefészek 
vastag guanó a haja 
a talapzaton kis virág 
elszárad a kő ottmarad 
míg el nem jő egy új világ 
mi végleg szétporlasztja azt

templomok
az utcában tizenkét kocsmaszag 
soha ki nem ürülő szentélyek 
hol erős a vizelet illata 
és még a káromkodás sem méreg
összeölelkeznek a férfiak 
csörömpölve hull le minden kétely 
ütni, akár gyilkolni is szabad 
füstté válnak az úri törvények
mert a pultra csapják az igazat 
jól érthetően, még egy kört kérek 
fizetség nélkül nincsen szavazat 
nékik a kinti világ a részeg

Testvérek
Azt mondta nékem a kedves húgom, 
hű, mennyire öreg vagy már Gyurka. 
Azt válaszoltam rá, tudom, tudom, 
te is ennyi leszel pár év múlva.
Úgy vigasztalódott, sosem ér el, 
mert én aközben még öregedek. 
Kinevettem, hiszen a fenébe 
is, olyan vagy még, mint egy kisgyerek.
Vicceltem: most tartok a felénél. 
Na, erre hangosan hahotázott. 
Megígérte, ha mégis túlélném, 
visszajön értem a másvilágról.

Tűzben
Ma a költészet is beteg, 
immár álmodni sem szabad. 
Véletlenül elképzeled, 
a szíved majd’ beleszakad,
mintha elvesztetted volna 
vérben, kínban szült gyermeked. 
Hiába jársz-kelsz dalolva, 
s emelsz fel elesetteket,
olyan lettél, mint a lepke 
a hálóban. Más foglya vagy. 
Inkább a tűz fölött repkedj! 
Ha elégsz, megbocsátanak.

vagyok
vagyok ahol épp vagyok 
ma takarva 
odvas fa korhadok 
mint a szalma 
szobában és konyhában 
fekve állva 
repedt levesestálnak 
mély aljában 
kifli kemény csücskében 
pont a csücsök 
szabadszájú hülyéken 
a megőrülök 
a hal aki feléled 
hideg vízben 
bármi emlős-ebédem 
tejbegrízem 
hányás kuka oldalán 
szombat éjjel 
ötven méter bolhatánc 
szolgakészen 
rassz képviselőprogram 
hétvégéje 
gonosz undok alakban 
a szürcsölő 
mocsárba űzött vadkan 
makk a tölgyön 
barna betyárkalappal 
stefánia 
lábai között szappan 
s nem más lika 
galamb pelyhes seggében 
puha tojás 
szöges vaskerítésre 
vér robbanás 
kínálkozó alkalom 
kinek-kinek 
néző a domboldalon 
míg’ pisilek 
fekete vörös sárga 
állig fegyver 
a gizus kacérsága 
rám lihegve 
a szemetesek szeme 
szabadságon 
kortárslírában egyke 
badarságom 
csigaházban üresség 
szülte bánat 
árokszéli szürke kéj 
szűk gatyámban 
országban városban hol 
barom bankol 
és vagyok ahol vagyok 
elfeledve 
a vécé kisablakon 
légytetemmel 
már nem is akarok 
lenni sehol

Vándorlók
A néni, ki az anyósommal régebben 
jó viszonyban volt, 
egy hete odaállt a ház mellé 
és bekukkantgatott az ablakon, 
a szemetesbe is beleturkált, 
de nem találta, amit keresett. 
Tegnap aztán úgy tűnt el 
a környékről, mint akit csak én láttam 
valamikor, legalább tíz éve, 
hiszen akkoriban halt meg. 
Talán szólni akart, hogy a sírját 
már vastagon beborították 
a falevelek és benőtte a cserje, 
a lánya Svédországból nem jön. 
Azt hiszem, kimegyek a temetőbe.

Vezényszóra
Felállsz, de a derekad görbén hagy. 
Sikítanod kéne. Még hány lépés innen 
a halál, valódi szabadulásod? 
Ilyen hülye lélekre tojik a test, 
inkább egy folyosó fényét mutatja, 
melyet titokban már annyira vársz, 
a végén katonazubbonyos 
tisztek, angyalok pislognak, amit 
te kacsintgatásnak vélsz. Elindulsz, 
kapaszkodva ajtóba, falba, kilincsekbe, 
egy-kettő, egy-kettő, sosem több. 
Mert a három, az bizony még hátra van.

Virrasztás
Szürkébe öltötte az éjszaka 
a fákat s hűvös, lángos-szemével 
rám kacsintott: emberke, légy szabad! 
Félig-csend van. Valahol zenélnek 
maguknak, és ahol kettészakad 
ez az ütött-kopottas, vézna, vad 
világ, ott szól e virrasztóének.
Az apósom is nagyon sokat volt 
fenn, oly ifjan elhunyt fia miatt. 
Virrasztott, jaj, de sokat virrasztott, 
s a végén ő is gyorsan belehalt. 
Én olykor azt sem tudom, hogy ki az, 
és értelmét veszíti a miatt, 
csak fenn vagyok, mint az égen a Hold.
Míg aludtam, összekeveredett 
porszemecskék szálltak ablakomba, 
játszottak, mint a kicsi gyerekek, 
s mintha én is ott játszottam volna 
velük. Érzem, ébren már nem merek. 
Mert a szörnyű rács itt van, idebent 
élek, egy istenverete rabszolga! 
Fáradt vagyok, és ifjú-eleven 
lelkemben egy öreges Nap ragyog 
akkor is, ha a Holdat kémlelem, 
s keresem benne, itt lenn ki vagyok. 
Cica nem dörgölődik mellemhez, 
inkább a kutya harap szívembe, 
hisz kutyaságban mindegy, mit adok.
Adok percet. Kettőt, ha nem elég, 
a nyomorúságomból, kinek jól megy. 
Hunyorgat, látom, a szorgos szemét 
odakint, és durmolgat a fogdmeg, 
mit csak ő ért, kinek foga nem ép 
a szűkösségtől, s fémszilánkba lép. 
Fájdalmában sem szólhat egy szót sem. 
De csak az van, ami jól mérhető. 
Fűszálat keresni ostobaság 
a réten, mert ha a rét széteső 
egy szál, hát elviszi a korhadás! 
Hallgatok. Hallom, hogy’ bújik elő 
a hangya a résből, s ki legelöl 
van, mint szalad. Követik lábnyomát. 
Lásd, pont ebből tudom, hogy’ hazudik 
a jóság szemembe, s ellenére 
miként is válaszolgat, vajúdik 
a szegény kisember szenvedése, 
ki az, ki életekkel alkuszik 
itt a sötétben, de nem a kuvik, 
hanem rokonod, embertestvéred! 
Virrad, s mindenre lesz magyarázat. 
Egy szálig eltűnnek a csillagok 
fentről, és rálép a kényes gázra 
más, földi fennköltség, mi eltapos, 
agyagba döngöl, temet anyádra, 
minden ősödre, te buta, gyáva 
ember, ki érte is imába fogsz.
Kéne még egy órácskát aludnom. 
Nem lesz jobb, nem is lesz kellemesebb, 
ilyentől én soha meg nem nyugszom. 
Inkább szeretkeznék egy keveset, 
akkor talán kevésbé haragszom. 
Valahol most szép dél van. Harang szól, 
s árnyékában sírnak az emberek.

ILLEGÁLIS KÖLTÉSZET

A folyóparton
Ültünk a folyóparton és néztük a vizet, 
aztán néztük a vizet és ültünk a parton. 
Az arcodat láttam, ott hullámzott kicsiben, 
aztán hullámzó kicsiben láttad az arcom.
Fújt a meleg szél és suttogtak a levelek, 
aztán suttogtak a levelek és fújt a szél. 
Még gyerek voltam, félve fogtam a kezedet, 
aztán fogtam a kezedet, gyerek voltam még.
Amikor hazaértünk, adtam egy puszikát, 
egy puszikát mindig, amikor hazaértünk. 
Megvénült a nyár, külön vált két kicsi világ, 
aztán két kicsi világ, tovább külön vénült.
Ülök a folyóparton és nézem a vizet, 
talán nézed a vizet, ott ülsz egy másik parton. 
Az arcodat látom, ott hullámzik kicsiben, 
hullámzó kicsiben látod még gyermekarcom.

A galamb
Reggel egy galambot láttam meg először. 
Arra gondoltam, hol szunyókált egész éjjel 
halványszürke tollruhájában, 
mikor az ablakpárkányra repült. 
Még nem voltam teljesen ébren, 
ezért úgy közelítettem hozzá, 
ahogyan rólad álmodnék. 
Te is lehetnél ő éppen, 
legszívesebben megölelnélek, 
mintha egy másik galamb volnék.

A kór háza
Egy szép móka mára is véget ért, 
a bohócot leszúrták a páston. 
Ápolók szőrös keze varázsol 
lelaffant, satnya testből vérre vért.
Megkopott papucsok kicsoszognak 
és a koszos teásbögrékből kilóg 
a kiskanál, mindegy tegnap ki volt 
soron. Lassan isznak, ahogy szoktak,
igazi kínzás ez a remegés 
az elgémberedett életekért, 
közben a főorvos hátat fordít,
sok a beteg, a fizetés kevés 
és a délutáni semmitevés 
ebben a pokoli házban morbid.

A teraszon
A mocskos eső szép szürkére átmos, 
mint szemeimet a mindennapi kék. 
Sokakban élek, egy hülye magányos 
férfi, ki időnként teljesen kiég.
A pulzusomtól felgyorsul az óra, 
máskor holt időben, némán kattogok. 
Mióta már nem úgy szeretsz, azóta 
a könny sem folyik le barna arcomon.
Elvagyok veled. Ahogy mindenkivel. 
Egy jó kajától megnyugszik a gyomrom. 
Együtt sülünk meg a tüzes tepsiben, 
s válunk el e földi paradicsomtól.
Tetszik, ahogy ülsz és iszod a kávét, 
combjaid, kis halacskák egymáson. 
A világ egy nagy terasz, hova ránéz 
valami vén túlvilági diktátor.
Boldog vagyok. Mert ennyivel kevesebb. 
Ha több kéne, azonnal belehalnék. 
Átmos az eső, itt állok nedvesen, 
őrizlek, mint egy lopott, kedves szajrét.

Ajtó
Kiléptem az ajtón, lassan hetven éve, 
mit mögöttem hagytam, az a genetika, 
lélegzem, mi csupán egy ócska történet, 
felejthető, mint Évike és Erika. 
Felruháztak, aztán folyton megruháztak, 
olyan legyek csak, mint a másik, a többi, 
egy-két számmal nagyobb bakancsot a lábra, 
három évig tudjam szorosabbra kötni, 
etettek étellel, hittel és szellemmel, 
bár néha, mint a hal, furcsán tiltakoztam, 
ököllel, még nadrágszíjjal is megvertek, 
ha rám találtak egy félédes tilosban, 
ilyenkor végleg rohadt és hulla-büdös 
kölyök voltam fennkölten magas felnőttek 
szemében, tanultam a makacs, jó dühöt, 
vaddisznó módra, mint kit nagykéssel ölnek. 
Így lett egyre tisztább a tányér és bennem 
azóta felforrt hét évtizednyi moslék, 
a konyhaasztalt mégis megterítettem, 
mintha naponta egy gyermeklelket mosnék, 
de azon nincs zárjegy, nem írta meg senki, 
nem vehetik el és nem is eladható, 
honnan jöttem, oda kéne visszatenni 
és mindörökre rázárni azt az ajtót.

Alvilág
Most már minden jó lesz. (Talán megnyugodtam.) 
Félek, ahogy éltem. Agyamnak van pokla. 
Hogyha reménykednék, jobb akkor se lenne. 
Az ördögnek is van néha egy kis lelke.
Mi elszakadt bennem, össze többé nem forr. 
A diagnózis csak néhány halvány sebfolt. 
Hasítanak szikék, széjjel sose szednek. 
Ember erőszakkal nem faraghat embert.
Előre, se vissza, itt meg nem maradhatsz. 
Bolond túsza lettem halványkék szavaknak. 
Körülöttem villog a nagybetűs semmi. 
Tudnék egyszer innen más világba menni!

Anya
Szemében kék nyár, kenyérmeleg, 
és könnyek, földpallót áztató, 
kötényzsebéből filléreket 
csentem, kis cukorkára valót.
Parázzsal fenyegette nyelvem, 
mert én voltam az istentelen 
a családban. Meg kéne ennem 
azt a tüzet, ő még itt legyen.

Az ember megszokja
Az ember megszokja a hazugságot. 
Nem érzi a szó súlyát csontjaiban 
többé, nem jajdul fel a sánta hiba. 
Vaskos fűzfaárnyékot húz magára, 
közönnyé válik mások éhhalála 
is, s ha drága ideje megengedi, 
elcsodálkozik, senki nem szereti. 
Amit él, az hangos reklámokból van 
kilesve, ha halkabb, inkább kilopva. 
Mesekönyvként lapozza az újságot, 
az ember megszokja a hazugságot.
Az ember megszokja a hazugságot. 
Érintése is szürkés-fehérre sül. 
Ha élvez, arról másoktól értesül, 
úgy érzi, minden vágya pótolható 
lesz utóbb, mint levesbe a konyhasó. 
Kesztyűbe bújt páncélos ölelése 
csupán átpolitizált öreg érdek, 
az sem számít, a becsukott ablakon 
bejön bármi, legyint, az az én zajom. 
Alkudozni kezd, mint a gaz kufárok, 
az ember megszokja a hazugságot.
Az ember megszokja a hazugságot. 
Sebaj, előbb-utóbb nyugaton virrad, 
a hold éjszaka villámokat pislant 
és válogatás nélkül agyonvernek 
bárkit, legyen az férfi, asszony, gyermek. 
Amikor a hangyák is megijednek, 
langyos borogatást tesz a szívekre. 
Mert a hideg szív olyan, mint egy köldök, 
leszáradva kismadarat költött, 
felrepítik sárkányszárnyú plakátok, 
az ember megszokja a hazugságot.

Azok a régi esték
Az a régi este kéne 
egymással mind elvegyülve, 
az a régi este, s még egy 
pohár vörös bor kezünkbe,
éjféli őszinte szavak 
az összeért vállak fölött, 
az a mámoros szép harag, 
mivel szidtuk a főnököt,
az a jó szoros kézfogás 
a pult füstös homályában, 
ahogyan koccan két pohár, 
mielőtt a kocsmák zárnak,
az a régi este kéne 
a mai sok józan vaknak. 
Hát volna mit elmesélnem 
egy igazi bódulatban.

bárhogy
hát most ez van, együtt kell vele élni 
a bárányfelhők már a földet érik 
holnap szél lesz, pirosas az ég alja 
de az is olyan kelekóla fajta 
hogy én élek itt, nincs jelentősége 
az is mindegy, te vagy a feleségem 
átugrom-e még a saját korlátom 
vagy elég lesz e negyvenkettes lábnyom 
te csak nyugodtan értékeljél másképp 
ha nem teszed is, elég a szép szándék 
s hogy ne várd tőlem el a lehetetlent 
legyek mindenki másnak keresetlen 
hát most ez van, csak a pad alá csúszva 
tizenkilencre még egy lapot húztam 
azt elárulhatom erről a lapról 
vele ugrok ki hozzád önmagamból

Birkatürelem
Lám, a csonkok újra egyesülnek. 
Összeér a kéz, a láb és az agy. 
A csorda dülöng, megkönnyebbülve 
köröttük terelő kutya szalad.
A józan érvekre emlékezni 
vagy elárulni őket nincs erőm: 
csak a hideg részeg remél, ennyi. 
Szárad a fű a honi legelőn.
Jaj, velem cseppet se törődjetek 
barátaim, én meg nem állhatok. 
Más, égi álmokat szövögetek, 
hol bárányok élnek, nem állatok.

Csendélet
Mikor divattá válik az édes gyűlölet 
hőn évelő mezei virágaink között, 
a macskagyökér kemény patája is törött, 
a százszorszép a pipaccsal összeütközhet,
haragjuk és mérgük illanó harmatcseppje 
pedig úgy fáj, mint a legirigyebb pillanat, 
hazug szeretetek és emésztő irgalmak 
ráncosodnak napra-néző katángközhelyre,
a mindent beborító pénzlevelű füvek 
meg elhiszik, csak ők lehetnek egyszikűek 
egyedül, akkor a bogánccsal telt hegyháton
a gyermekláncfű sárgán meggyújtja a tüzet, 
hogy a békák elvégezzék szükségletüket 
rájuk. Egészségtelen életmód, belátom.

Csiklandozó
Nem csodákra, csak egy kis fényre vágyom. 
Laza járásra, hol a felismerés 
olyan szabályos, mint a fürge lábnyom, 
mely fölött még nincsen súly, nincs szenvedés.
Kitárt karjaimra fehér galambot. 
Egy másik szimfóniát a fülembe, 
amitől este altatódalt hallok 
és elringat szép álmaim türelme.
Egy kedves asszonyt, ahogyan a tenger 
csiklandozgatná negyvenes talpamat: 
hoztam a reggelit, kérlek, ébredj fel,
adjon nekünk nyelves csókot ez a nap. 
S ha nem mozdulnék, az égen kék legyen 
a csillagkrétával felírt éjszaka.

Csupán mosoly
Évtizedek hoztak s egy perc visz el. 
Mint a fal melletti titkos mosoly 
barázdái, némán tollászkodom 
a szembejövő örök senkivel.
Kocsik zúgnak. A járda langymeleg. 
A lányok álmomban átkarolnak 
esténként, bármi hiába gyorsabb 
és nagyobb itt, elől már én megyek.
Kedd, szerda vagy csütörtök, nem tudom. 
A naptáramról régen lepergett 
minden színes betű és minden szám,
órám rossz megszokásból felhúzom, 
majd csodálkozom, megint reggel lett. 
Rá a madárdal kintről fittyet hány.

diéta
ez a vers felér egy nyugtatóval 
indulat helyett tízig számolok 
a kettőspont azt jelenti: jól van 
a sorközökre vállat sem vonok
az utcazaj szimpla mellékhatás 
levessel veszem be a gyógyszerem 
nem élvezem a füstölt hús szagát 
mert hús nélkül is nagyon jó nekem
hisz alig vagyok, csupán túlélek 
a csészealjban pár citrommagot 
lélekkel, akár a denevérek 
árnyvilágunkban mindent láthatok
nyugtatónak itt még ez a versszak 
ha semmit nem mond, úgy is tisztelem 
rajtam kívül bárki, te is bent vagy 
bár hús nélkül is nagyon jó nekem

Díj
Szügyétől a fejbúbjáig 
átlátszó, 
a többi része színarany, 
bele is vésték, vigyázz, 
mert gyorsan kopik. 
Ezt a művész magára vette 
és mielőtt teljesen lefogyott volna, 
fellógatta magát a két ház közti 
vadalmafára, a hó fölé. 
Már rég elfelejtették, 
de telente egy anyóka 
madáretetőt rak pont arra 
a helyre, és amikor beszélget 
a madaraival, 
simogatja a láthatatlant.

Egy korty élet
Citrom levével csillapítom 
a szomjamat. 
A borocska is jó volt, 
de jöttek ilyen-olyan dolgok 
és elmaradt. 
Némán elüldögélek, 
aztán naphosszat csak járok. 
Fájdalmasak a reggelek, 
túl rövidek a délutánok, 
az estéket már alig-alig bírom 
tartani magamban, megvetem, 
hogy minden napnak gyorsan vége lesz. 
Halk a könyörgésem és halk a szitkom, 
az életből nékem ide termett a citrom, 
a borocska is jó volt, 
de úgy alakultak a dolgok, 
hogy elmaradt.

Eljátszott vagyonom
Hiába adtam és kaptam, semmim nincsen, 
ha átölelnél, egy koporsóban fáznék. 
De legalább nem voltam soha bilincsben, 
mi fehérré tett, az néhány sötét árnyék. 
Rojtosult zászlómból kikoptak a színek, 
hangjuk sincs már, csak örök lobogásuk, 
olykor illatos zúzmarát reggelizek, 
itt mindenki hideg, vagy teljesen fásult. 
A új hangokhoz meg szinkrontolmács kéne, 
vagy hetente három-négyszer jól berúgni, 
hogy a sírást, a könnyű halált megértsem. 
Különben marad minden hazug és uncsi.

Ellenérvek
A hűtlen kutyát élve dobják 
a tűzbe és a vörös láng megégeti 
névtelen gyilkosai képét. 
Árnyainak éle ott marad arcukon, 
a lét kontúrjai ki nem törölhetők. 
Közben virrad, a napsugár kifehéríti 
a poklot. Mind angyalként tér haza, 
haza van ott is, hol gyűlöletünket 
feledjük, majd idővel újrateremtjük. 
El kell döntenie, segítsen-e nekik 
a máglyára vetettet eltaposni, 
vagy ő taposson az üres lelkekbe. 
Fehér vagy fekete? Nem tudom. 
A macska sem, akit vízbe fojtottak.

Elzáródások
Nem kérdezek, így hát választ se várok, 
igazán mélyen lenni nemcsak veszély, 
időnként virágba borul egy árok 
szemnek láthatatlan tenger fenekén.
Itt nincs tükör, nem is láthatod magad 
reggelente. Züllötten kőborostás 
a pillantások mögötti barna arc, 
vénámban örvénylik kettő korosztály
hemo-ja, de szűk artériák miatt 
válik a lélek a halódó testtől. 
Rájövök, alig vagyok már emberből
és alig egyetlen Éliás fia, 
lassan kihull a kanál is kezemből, 
csörömpölve a halálig Teremtőt.

Esőben
Elázom, esőkben kóborló kabát, 
szemeimben felhők bánata szorong, 
ki kerítésen felejtette magát 
s egyre öregebben csillog rajt a gomb,
álmodom emlékekbe takarózva 
szemétre kidobott, törött fogason, 
ha valaki most visszamosolyogna, 
boldog-kék lenne bennem a horizont.
Feslettek ujjaim és gyűrt a gallér, 
de még mindig elringatsz, ma is látom, 
torz arcomba lebbenti hajad a szél,
egy idegennel jársz és új barátod 
didergés fogja el, elfogja a félsz 
ettől a levetett, rongyos kabáttól.

Evangélium
Vidámvasárnap van. Persze, szójával. 
Erre mondják azt: így egészséges. 
Ez sajnos nem növeli a honvágyam, 
a bukszám sem lesz tőle mérlegképes.
Éhgyomorra havazik és fúj a szél 
odakint a koszos árkádok alatt, 
ki meg nem fagyott egészen, útra kél 
és megtámasztja lapáttal a falat.
A porzsák tartalma a fejünkre hull. 
máriamagdolnák és szentjózsefek 
bujdosnak, új istállóban szülnek új 
Krisztust ma egy választott Heródesnek.
Néhány pásztor követi a csillagot. 
A misekönyveknek sem kell nyílnia 
a hívők szentélyében, hisz itt ragyog 
a szemünk előtt egy modern biblia.

fekete
sose láttam ily sötétet 
ahol a korom is éget 
mintha minden bűnbe esne 
s ez a világ pokol lenne 
szájakból a füstös árnyék 
szinte szögesdrótba zár még 
sose láttam ilyen rosszat 
mi rabságot halált hozhat 
bezárt lyukban körbe járunk 
háború lehet minálunk 
olyan évszázadban élek 
sose láttam ily sötétet

Félárnyék
Folyton tudom, de mégis elfelejtem, 
illik nem felismerni társaságban, 
egyébként se, mert elég, ha kicsit félre 
nézünk és úgy nem tudunk semmit róla. 
Csak van. Jelentőség, ok-okozat nélkül.
Csúnyácskának mondható, mosolyogtál 
rajta, hisz folyton mosolygunk mi ketten 
titokban, ahogy néma titkok szoktak 
észrevétlenül ilyenkor egymásra. 
Szóval, félárnyékban ültél a padon
combközépig érő kék szoknyácskádban, 
ha nem közép, akkor most elképzeltem, 
és nézlek, hogy mosolyognak a titkok 
a kéket gombolva, egy szót se szóltunk 
senkinek, ma sem mondunk egy kukkot se,
hazafelé tart velem a délután 
és persze te valóban ott fogsz ülni. 
Kedves, hogy amit oly régóta tudok, 
de elfelejtem, az pont olyan, mint te 
azon az képzelt padon félárnyékban.

Gettó
Albérlet, néni kezében kávé, 
a koles két félévre kidobott. 
Rossz voltál, a levegő is másé, 
már úttörő sem vagy, sem kisdobos. 
Az ágy alatt macskák egerésznek 
szabadon, folyton nyitott kis-ablak, 
a városban sok jókedv ebédel, 
te meg azt eheted, amit adnak. 
Éjjelente összeragadt kutyák 
vonítása, úgy forgolódsz magad 
a világban, mint síneken tuják 
kanyarognak kint unos-untalan, 
nem tanulsz, csak galambszar az élet 
innen nézve, ha felmész a lépcsőn, 
a pótvizsgán mindezt elmeséled. 
Mire ők is rájönnek, az késő.

Háló
A rossz vélemények tesznek jóvá: 
saját édes húsa a vegetáriánust. 
Néha rád köhögnek egy felhőt 
ruhástól, legyen mit szárítani, 
az összetépett képeken általában 
fájdalmasan ketten vagytok 
lengetve, akár vizes függönyök 
a nappaliban. Külön ráncaitok vannak. 
Félsz? Jöjjön már be, aki kopogott! 
Az éjszaka csak kamuzik, mert 
nem biztos benne, nélkületek, 
a sztorijaival is korom sötét van, 
kurvák shoppingolnak a mobilodon 
néha, de a szám rejtett marad. 
Ezért ülsz felhúzott lábakkal 
a fotelben, baromi jó a tartásod 
a turkálók lógó melleihez képest; 
valódi vagy, jól kipróbált drog. 
Most már kirúghatnak és akkor 
nem kell kimenteni magad 
a bestialitásból, mit szépségnek 
hisznek, kik halálra verik maguk: 
zsebhokizás helyett ideálisabb 
a nőt hosszan és keményen keresni. 
Talán használhatnád olykor 
a megbocsájtás egy-egy szavát, 
hogy ez zsír, szuper, vagy naná. 
Oké, de mi lesz az öreg hárpiával, 
aki folyton a nyakadon ül? 
Modern modemet készíthetsz belőle, 
kedvedre működjön. Számsorok 
helyett pontozd zöldre a szemeit.

Harmónia
Semmire nem vágyom. 
A gazdagság nem finom: emésztő. 
Formái vannak, mint az üres 
hordóknak. Egyik jobban kong, 
mint a másik, nincs bennük élet.
Siratnám én a szegényt, 
a szomorút, a bánatosat, 
céljukat nincstelen jövőbe mentik, 
mégis, őket hívják úgy: 
az emberiség.
Normális nem lehetek, 
mert a normákat bolondok 
hozzák fejemre, bilincseket. 
Elég egy elejtett megjegyzés 
és már sínen vagyok.
Csak hempergőznék veled itt, 
hol már se kultúra, se igazság. 
Élvezeted maradna, 
fáradtan pedig kielégülten 
néznénk, hogyan nőnek a füvek.

Hátulgombolós
Éjjelente inged kigombolom, 
lejjebb van minden, minthogy gondolom, 
te lehetsz felül, mert azt kívánja 
fájdalmaim elriasztó virága.
Reggelig legalább itt vagy velem. 
Megtagadom énem, nincsen nevem, 
holnap járok a világban újra 
vánszorogva, ez a sánta útja.
Így élek kettőt, egy jót, egy rosszat, 
már a kígyó marása sem bosszant 
fel nappal, roncs testem viszem érted,
bár tudom, egy napon valahol 
szép sorsom pengéje lekaszabol. 
Magamon hordozlak, így nem félek.

Hazafelé
A hegyre menvén sántuló lépések 
sora fejtegeti az igazságot, 
úgy, mintha előttem lenne még élet 
és mögöttem, amit ott fent majd látok.
A szomszéd udvarból kutyaugatás 
jelzi a közelgő emberi árnyat. 
Néha megállok. Kapkodó fújtatás 
ütközik rövid rosszullét falának.
Egykor laposabb volt ez az út. Régen. 
Futva, szinte suhanva látom magam, 
kísértet bújik át ablaknyi résen, 
fürgén. Valahol itt voltam fiatal.
Homok vagy sár. Ma nemtörődöm aszfalt 
zárja a múltat, zárnak be kisboltok, 
mintha ez a hajnali köd a nappalt 
zárná le, fejem fölött a sírboltot.

Hentes és mészáros
Megértelek, legyen neked igazad: 
fülledt délután, hálás tanítványok. 
Kipirosodtál, jól klopfolt húscafat, 
arra ébredtem, mindenedtől fázok.
Olvastak a műveidből, két diák 
ott versengett a legfinomabb szóért, 
én ittam volna egy korty erős piát 
kint a kocsmában helyette soronként.
Azután rájöttem, mégis illene 
gratulálnom, bár utálom e stílust, 
mosolyogtál rám, azóta nincs helyem 
magamban, lógok, üzletedben színhús.

hideg reggel
csendélet konyakkal, melindával 
szőke napocska ragyog az ágyban 
elhagytam a tavat, partot értem 
macskaszag, gyűrött meztelenségben 
fagy virít az ablakokon kívül 
párkányra hótekintetet hintünk 
fényhuzatban rágyújtunk egyszerre 
szeme csillogását hogyan vessem le 
indulni kell, kitörölni mindent 
nem tudom, hová hánytam az ingem 
jól nézek ki, mint egy képkeretben 
göröngyös arcvonás, haj se lebben 
a hidegtől félek, mit rá hagytam 
ketten vagyunk, mégis egy darabban 
jó volt ez a mínusz tíz fok láz is 
a harmichatöt úgysem normális

Hinta-palinta
Tragikus alaphangot perget az ősz. Susog. 
Valamitől rezzen az idő és félúton 
arra gondolhat, én ezt oly régóta tudom.
Már vakon írok. Ebben hibázni nem lehet. 
Egzisztenciám vár két-három évet, hetet, 
vagy egy napot: számolja a tűnő perceket.
Hűs emlékestet rendeztem magamnak tegnap 
a kocsma vécéjében. Oltár, vagy mégsem az. 
Csak részeg november. Sár és eső, de nem fagy.
Aztán minden kiesik, szó szerint diktálok 
az utcán halkan, megfontoltan. Bár nincs rá ok, 
eltűnök a holtszáraz alomban. Hintázok.

Honfoglaló
                       („Árpád hazájában jaj annak, 
                       Aki nem úr és nem bitang.” - J.A.)
Miből élek itt, vagy miért, nem tudom. 
Fél lelkem átszáguldott a Tejúton. 
Úgy van meg mindenem, hogy semmim sincsen. 
Másik felem rongyban lóg, a kilincsen.
Ha itthon vagyok, messze kéne mennem. 
Ha kívül, hazám jobb felét szeretnem. 
Ezt az úriast nem érzem enyémnek. 
Soha nem kaphattam meg az egészet.
Elpárolgott e föld gyermekillata. 
Kiszáradt benne sok ezer kis patak. 
Dunának és Oltnak már más a hangja. 
A császár ma Buda várát akarja.
Meg is fogja kapni, halkan megsúgom. 
Miből élek itt, vagy miért, nem tudom. 
Látom az ujjongó, fáradt sereget. 
Messze kéne mennem, fájtam eleget.

Illegális költészet
Csak ott létezhetek, ahol szabad, 
kidob magából a rabszolga lét, 
és szakadok, hol az élet szakad, 
ahol az elszakad. Szakadna szét!
A jelölt utak nem érdekelnek. 
Ha járok néha, ott nincsen tilos, 
ott semmi sem szép a kényes szemnek 
és a majmok segge ingyen piros,
hol a fű illatát érezni még 
nem bántja gonosz törvény vagy erkölcs, 
EMBEREK-ből áll az emberiség, 
a költő csak ír, semmire nem költ.

illúzió
a dicsőségfiókokban sorra gyűlnek 
az örökkévalóság zálogkötetei 
kiscsoportok néha összevesznek 
a használt csomagolópapírra rajzolt 
egyenfigurák lelógó frufruiba 
csíptetett rímraglepkék szárnyain 
repedéseket tömködnek tele 
együttkülöncködési nyilatkozatokkal 
majomseggszájú bizottságok 
ez kisebb a bolhánál 
ez magasabb nálam 
ezt kiválogatom és hátrateszem 
dicsérd meg azt a maflát 
globálisan posztmodern dialektussal 
örülgessen a gyenge lélek 
a megoszthatatlan semminek 
mek: mek kell mondanom 
azt is kecskéje válogatja 
kétségbeesetten figyelem mi lesz velük 
mikor rájönnek és megírják 
kirablásuk rövid amatőr történetét

Játék
Mit szólnál, ha én most néma volnék. 
Elnézegethetnénk a kék eget. 
Hogy vagyok még, talán nem otthonlét, 
nyarat álmodhatnánk a tél helyett, 
nappalokból forró éjszakákat 
ölelhetnénk, sose lennék fáradt.
Tőlem vagy szép, ezt régóta tudod. 
Vagy eljátszod ezt is a kedvemért. 
Hallom, a régi slágert dúdolod, 
mit rajtam kívül más már meg nem ért, 
esélyt sem adsz női félelemnek, 
hiszel abban, örökké szeretlek.
Mit szólsz majd, ha én már nem beszélek. 
Ha miattam nézed a kék eget. 
Eljátszod, még mindig veled élek, 
eljátszod majd azt is a szép helyett, 
nappalokon forró éjszakákat 
játszol majd el, sose leszel fáradt.

Játszótér
Játszik a labdával a szél, 
oly könnyű a labda megint. 
Ha megkérdik, mondom, azért, 
mert az ember balga, legyint.
Nem látja, hol van a távol, 
a távolban mit fúj a szél, 
lehet a labda akárhol 
és az ember így újra fél.
Hol félelem van, az élet 
kis elszálló léggömb csupán. 
Játsszon a labda a széllel, 
hogy lássuk, mi lesz ezután!

Jó estét!
Szép, öreg este van. Vagy húsz éve. 
Eddig nem jött össze az imádat, 
hiába estem miatta térdre. 
Hiszékeny, roppant ócska világ van,
ahonnan jöttem, az is szürke volt, 
mint a honi, híres szarvasmarha 
tőgyén fejés közben egy üde folt. 
Itt voltam és ide is rohadtam.
Bennem tiszta, mégis, mint a moslék, 
jár itt az idő: büdös, zavaros. 
Olcsó kávé, mintha én tartoznék 
a hűséggel és nem lennék hajlamos
zárt ajtó mögött a hiszekegyre: 
csak egy sovány életet okoztam 
magamnak bátor kis ingerekkel, 
de ahogy tartom, az is elposhad.
Vigyáznom kell. Zakatol a szívem. 
Éjszaka jön, csak a holdfény lángol. 
Ennyi lettem, még pár nap kicsiben 
jöhet. Nem vetek azzal se számot.

Jó reggelt!
A boldogságot tedd a hűtőbe! 
Majd ha jókedved lesz, előveszed. 
Vele sem vitted semmivel többre, 
annál jobban zavart a herpeszed. 
A reggel, mintha ablakot mosnék. 
Szédelgek átlátszó élet előtt. 
Várom, legyen az, ami nem volt még, 
ami bennünk ébredt, mindent benőtt. 
Vigyázat, a múlt jövőt okozhat, 
mosolyunkból kivési a jelent, 
asztalomon hatvanöt év poshad, 
mit abból kimerek, az szerelem. 
Jó reggelt! Ezt alig hallja bárki. 
Rám köszönni, az mégúgy sem divat. 
Csak, mi a hűtőben van, az számít. 
Ugye örülsz neki: keményre fagy.

Jó szívvel
Adnék én beöntést a szimulánsoknak, 
ja, legalább kicsikét megtisztuljanak 
és mielőtt a rossz szóra visszaszoknak, 
süsse őket csontkemény szárazra a Nap.
A piócáknak. Nekik annyi-annyi vért, 
hogy túl-zsíros gazdagságuk tetőfokán 
a jóllakottságtól pattannának mind szét. 
Röhögne rajtuk sok vézna, szegény sovány.
A haladóknak. A szép ma-haladóknak 
nem díszes kampót, hanem egy furkósbotot 
pöfeteg hátukra, ha még egyet szólnak 
arról, hogy már a holnapután is jó volt.
Kastélyok márványoszlopos udvarába 
fekáliát, szagoljanak az életből. 
Legyen a gyomrukban őrlő murvajárda 
és az ő fejükre essen önkényeső.
Miért? Miért csak nekem kell elviselnem 
ezt a szörnyűséget, mi ma iroda, lom? 
Odaadnám én az egész egy mindenem, 
mielőtt szerényen magam letiltatom.

kakukk
szerezz magadnak barátokat 
ápolgatva édesítsd őket 
tejjel-mézzel, ígéretekkel 
óvatosan hordozd kettéosztva 
bal és jobb zsebedben 
papír-zsebkendőbe csomagolva 
össze ne vesszenek 
bármelyik bármit mond 
csak bólogass, csak bólogass 
de úgy, a többi ne lássa 
aztán nyáladdal rakj belőlük 
puha fészket az eresz alá 
kikölthesd kakukktojásaid

Kémia
Mondd, mit szeretnél agyba-főbe? 
Dicséretet? Még egy kis mosolyt? 
A fehér foltok mind kilőve, 
lepedőnket megrágta a moly.
Lakmuszpapírra írnék. Lehet? 
Savba-lúgba rejtve látszanék 
a hamiskás boldogság helyett. 
Szemed szemeimbe mártva kék.
Hátulról nézlek, így is szép vagy. 
Nem mint fogalom, forma inkább. 
Kéne hozzád egy hosszú létra,
elérjelek még, karcsú hintát, 
s ha itt feküdnél elalélva, 
nyílnának rajtad virágminták.

Képeslap
Királyok, hercegek, grófok. Más a nevük. 
Nyögdíj. A postás csenget (néha kétszer is). 
Az utca kemény: a közbiztonság leüt. 
Minden olyasmi, mintha lenne. Mégse nincs.
Villamos. Buszok. Úgy kékülnek, mint az ég. 
Mama vigyázz, megint egy új útlezárás. 
Utasok arcán lágy, búskomor szimpla-szép. 
Aluljárók. Vakondok és pinceszállás.
Óriásplakátok. Csak épp egy másik kopasz 
tekint le róluk. Ez már eurót fogyaszt. 
Zsebünkben szégyenkezik a kétszáz forint.
Szürke levegő. Mondják, kevés a gyerek. 
Helyettük futkosnak Fordok, Mercédeszek. 
Ha ez is tetszett, gyere hozzánk máskor is.

Kérelem
Fekszem, a pázsitot ölelve, 
mint a vihartól gyökerestől 
kiborított fa. 
Jószagú ez a föld, hallgatózom, 
nem üzen-e valamit apám 
odaátról. 
Vidám női léptek távolodnak. 
Erről a helyről érezni 
a hullámokat, szívem dobbanása 
lassú lankák a tájon, a tetőn megáll. 
Fölöttem, a cseresznye lombján 
vöröslő édes csillagok világítanak. 
Nagyon szép. Ne állíts fel, uram!

Kertvárosi gettó
A sarkon néhány percre megálltam. 
Néztem a szőlőhegyet, hó fedi. 
Pár ezer méter. Ez bizony számtan 
már rossz lábamnak: legyen jó neki. 
A buszsofőr az ablakból intett. 
Ilyen egy mozgó érzelem talán, 
tegnapelőtt is erre keringett 
és ma örült, itt újra megtalált.
Nem remélek. Csak muszájból járok, 
mint ki elvált, s új életet keres, 
vagy esetleg egy csinos szolgálót- 
és talál egy törött seprűnyelet. 
Délelőtt szerelmes belém a szél, 
hiszen utánam fordul délután. 
A gallérom felhajtottam, ma még 
pontosabban tudom, ki, mért’ utál.
Mivel a bűnt nem lehet feledni, 
annak jó, ki egy másikat ráönt, 
s nem mer kettőt egymás mellé tenni. 
Nálam ebben ma is a magány dönt. 
Mert a házak egymás mellett állnak, 
merre járok, megférnek oly sokan, 
bár itt-ott az udvarokban sár van, 
bent fűtenek és élnek boldogan,
idekint leülepszik szmog gyanánt 
a tüdőnkbe, ütőereinkbe 
a becstelenség és a gyávaság. 
Verjük egymást, s büszke melleinket, 
egy-egy kutya vakkantása jelzi 
a reszkető időben e szégyent. 
Jól esik, ha nem köszön rám senki, 
ha saját magam vagyok egészen.
Ez a nap is eltart egy ideig. 
Gyűlik a pet-palack az árkokban, 
tavalyi szemétre az idei 
csak úgy, jó megszokásból rádobva, 
a felsózott járda mellett madár 
fekszik, egy halott fekete varjú 
tetemét szagolja, ki arra jár. 
Merre egyébként sosem akarjuk.
Szegény utca. Mellette a gazdag, 
hol már nem is oly szívesen látnak 
engem. Tán senkit, ki arra ballag. 
Látszik, náluk ikergarázs van 
és a kerítés magas, kovácsolt 
fém. Villogó riasztók mindenütt. 
A függöny mozdul, ha ott megállok, 
bár a torz alakoknak nincs szemük.
Nevetek. Néha rájuk bólintok, 
ki kapcsol, visszabiccent félénken, 
lám, egy fura ember gyaloghintón 
jár hintó nélkül, a fagyos télben. 
Azt kívánom, mind bújjanak össze 
gondjaikkal, más az én bánatom, 
lehet, nem járok itt jövő ősszel, 
ha nem leszek, akkor is vállalom
mozdulatlan kis atomjaimban 
a játékot, hosszú métereket, 
kihűlt szobámban, jégkarjaimmal 
ölelni mindenkit, az szép lehet. 
Ha ébredek, már minden nap ünnep, 
bármi is lesz, itt örökké vagyok, 
fölöttem mások benépesülnek, 
szemem fényében az övék ragyog.
Beszélgetek. Bár nem tudom, mi ez. 
Őrült vagyok, vagy csak boldogtalan? 
Néha élesen fáj, hogy járni kell 
a holnapért, hogy te boldog maradj, 
hogy nevess, hogy legyen kihez bújnod 
és megölelj kedves, esetlenül. 
Házak. Egyszer ti is megmozdultok 
utánam, mert mind egyfelé megyünk.
Félrenevelni engem nem lehet 
már, sejtjeim kidobják a rosszat, 
nem segít rajtam majd a kegyelet 
sem, s ez még életemben sem bosszant, 
köphettek is utánam, nem bánom, 
nem bánom, túl rövid ez a séta, 
inkább magam vágom magam szájon. 
Bár sírok, szomorú vagyok néha,
mert járok, s látom e furcsa, durva 
kapitalizmus áldozatait, 
egy szegény portát, nincstelen udvart 
és ez még mélyebb alázatra int. 
Egy lépés. Vajon, mennyi van hátra? 
Lesz-e egyszer minden jó magyarnak 
kenyere, munkája? Lesz-e háza? 
S ott feljebb, a hegyek mit akarnak?

Kezdet és vég között
Hétfő reggel van, álmos és mosdatlan. 
Rendetlen a szoba, az is miattam. 
Térdelnek a székek, az arcom gyűrött, 
hiába kérlelgetsz, némán csücsülök, 
egy falat lecsúszik, szád a poháron, 
mindörökké veled, ez volt az álom. 
Csak csend örül, velem mindent megtehetsz, 
eltűnődve nézlek, mint egy gyereket, 
idegen vagyok, jaj, de mégis itthon, 
a mosolyodban magamat megkínzom, 
egy huzatszálon lóg ajtónkon a fény, 
felsírok magamban, nagyon sokat ér, 
szögesdróton túl nincsenek emberek, 
hiába várom, ma is szeressenek, 
most, most kell valamit túlélni újra, 
mintha boldog lennék, öledhez bújva.

Ki vagy a mennyekben
Nincs rám ideje az itthoni nőnek, 
szíven ütött a tehetség ököllel, 
a forgalom megáll és körbe-körben 
undok fehér egerek kiröhögnek,
sőt, prima primissima díjak járnak 
az éjszakában, koszorús sovány nap, 
ma egyedül játszik, saját magával 
cirkuszosdit arisztokrata-pálma.
Üvegszobrok, hideg, csupa fülszöveg 
idézi fel a rám uszított hősöket, 
úgy érezni már, utasít, söpröget, 
ki talán holnapután belém lövet,
vigad az úr, ős-nagy-magyar mániánk 
ugrál rajtam, egy kopasz pávián, 
s mint kinek apja-anyja mást kívánt, 
halkan elkezdem az imát: Miatyánk...

Kikapcsol
Ennek a világnak már lóg a bele 
kifelé és a dobbanás is kihagy. 
Nem számít, ki voltál, ne törődj vele 
mit szólnak hozzá, lényeg az, aki vagy. 
Talán legjobb, ha sehol és senkivel. 
Vétlenül bekúszik a küszöb alatt 
az önmegadás. Ilyenkor menni kell 
otthonról is, büdös a püspökfalat...
és a kávé, mit a csészédből ittál, 
már réges-rég eltűnt a lefolyóban, 
az ember, az ifjú ember, ki itt járt 
egykoron, a csatorna egy bolondja. 
Jó! Nem kell semmire igent mondanod, 
de nemet sem, csak zümmögni, mint a légy 
a tányér felett a nyálkás oldalon. 
Ha volt is lelked, a patkány rágta szét.
Véres vatták száradnak csontkeményre 
a szemeidben, vékony csíkokat látsz, 
lilát és sárgát, zöldet és fehéret. 
Már jobban érdekel, mi lesz odaát. 
Nem lesz semmi. Nemcsak tudod ezt, érzed. 
Elveszítesz fényt-szemet, hallást-fület, 
az ellottyadt, romlandó emberséget, 
és még azt sem írod ki: adásszünet.

Költő
Ott fekszik. Mélyen a fű alatt. 
Versei nehezek, mint a föld. 
Bús emlékét láthatatlanul
viszi a szél, mossa az eső. 
Fekszik. Csendben, mint a többiek. 
Fölötte pocsolya nevetgél.
Amikor felnéz, a látványtól 
felsír, mintha ma születne meg. 
Fekszik. Öleli a néma föld.
A pocsolyánál egy kisgyerek 
könnyű papírhajóját viszi 
a szél, majd mossa el az eső.

környezet
van egy nő, akit szeretek 
a postaútnál öregebb 
szürke galamb az erkélyen 
hozzám menekült szegényem 
szomszéd, folyton gitározik 
esténként tud tíz számot is 
éhes őztehén a kertben 
a mángoldot lelegelte 
ott mindenki tulajdonos 
északi szél folyton pofoz 
jól leverem a karókat 
fácán lopja a babomat 
hat almafán három fészek 
a Mari gyakran mélyrészeg 
egy keresztény, rohadt alak 
körtefám alól kiszalad 
ha váratlanul érkezem 
még eltöröm rajt a kezem 
kis bolond, mindig üdvözöl 
ismeretlenül rám köszön 
és mindenről tudni akar 
azt hiszi, velem van a baj 
hű sanzonok a fülemben 
hallgatom nagy türelemmel 
házmester avagy megbízott 
az unalomtól meghízott 
lakók, kik nehezen bírják 
az égi madarak piszkát 
kerekesszékes féllábú 
a négy emelet rég ráunt 
minden héten hangos hétfő 
felfelé meg százhúsz lépcső 
mitől szakad a derekam 
ettől sem iszom le magam 
hideg, szűk függőfolyosó 
hol támadnak a tolvajok 
alattunk rokkant diplomás 
úgy vedeli a pálinkát 
mint ló vályúból a vizet 
de másnak soha nem fizet 
tévéje maximum hangon 
éjjel kettőkor még hallom 
kint önkény, megbolondított 
tüzes szavak, koromszitok 
sznobok, úrhatnám betegek 
köztük én csak rossz lehetek 
van egy ember a szobámban 
arctalan, vagyis pofátlan 
kit csak tükörből ismerek 
de mégis csak én lehetek

macskabolha
hintaszékünk se zongoránk 
apám a fastokedlin állt 
félt felakasztani magát 
így álmodtunk fürdőszobát 
gatyámban macskabolha járt 
kihúztuk egymás rossz fogát
pislákoló petrollámpa 
huzat útját végigjárta 
számtanfüzet egérrágta 
kemence konyha sarkába 
szorulva házunk oltára 
kenyérsütés mesztélábbal
azóta sem éltem jobban 
fastokedli macskabolha 
mintha mind ez mindegy volna 
eljárok a sarki boltba 
fizetek és meg van oldva 
csak egy kicsit több a morzsa
hintaszékünk se zongoránk 
apám a fastokedlin állt 
pislákoló petrollámpa 
huzat útját végigjárta 
azóta sem éltem jobban 
fastokedli macskabolha

Macskafejek
Nyers macskafejeket ettem ebédre. 
Az első kemény volt, hosszú a bajsza. 
Narancsot cseppentettem a nyelvére 
és hazai dinnyét a fogazatra.
Kicsit szabódott. Nem akart lemenni. 
Ezért a nemzeti együtt-izélés 
villájával megböködtem, s egy szemnyi 
sem maradt, rá is kérdeztem, ki kér még,
mert úgy lecsúszott a rühes gyomromba 
nyávogások, karmolászások nélkül, 
mintha egérke után ugrott volna. 
Ki meri azt mondani, nem jól élünk?
Kíváncsi vagyok, hogy’ fognak kijönni 
belőlem, ennyi torz fejnek súlya van 
és jól felpuffadva másfél ökölnyi 
egy-egy. Gesztusok nélkül gusztustalan.
Nyers macskafejeket eszem ebédre. 
Már nem is tudom, egyáltalán hogyan, 
miről juthat ez az ember eszébe. 
Egy hete rágódom rajt, megfontoltan.

Májusi viharok
Virágzó fák. Aztán megtámadta 
őket a vihar, az eső, a jég. 
Felfeslett ágaikon fáradtan 
csüng a kopott, bánatos maradék.
Talán nem lesz fagy, s ez nagy kegyelem. 
Bár a szomszéd Alpokban hull a hó, 
minket jobban fenyeget a jelen, 
a holnapra tervezett durva szó
és frissre mázolt görbe lámpavas. 
Öreg vagyok. Emlékszem a sikoly 
gyermeklelket megrázó, vágytalan 
múlására. Hallom. Cseng, ami volt.
Ma kedd. Kinézek, esik, csak esik. 
Azt mondják, májusban aranyat ér 
minden cseppje, örüljünk hát neki. 
De ne ily gyűlölettel, szanaszét!

Március-2013
A tavasz elhagyta szeplőtlenségét. 
Gyümölcsfáim idegenként néznek rám. 
Idegen ágat metszek, 
kezem is idegen az 
olló fogságában, idegen féreg rág.
Énekeket hallok: mámor, diadal. 
Alattam a talaj némán megsüpped. 
Ez itt már nem az a föld, 
nem az a férfi vagyok 
aki voltam, nem enyém ez az ünnep.
A hús és a bőr lassan külön válik. 
Sötétre alvad a kerti uralom. 
Új hajtások indulnak, 
új szerelem virágzik 
szabadságát féltő, vérző ujjamon.

Másfél
Mikor alszik, csendben van. Csak nézem. 
Így gyönyörű a test, nem érzékeny. 
Talán nem lenne rossz, ha sokáig 
maradna ilyen, ahogy most látszik.
De felébred és a hangok jönnek. 
Égetik közhelyes gyertyakönnyek. 
Ugyan, nem kell kimondani mindent, 
szóltam utána, de erre legyintett.
Szeretném fésülgetni a haját. 
Indul. Lóg rajt a megunt nagykabát. 
Én meg egész nap, mint a vándorok, 
mögé harmóniát varázsolok.

Megszokom
Hogy nem szeretnek, lassan megszokom. 
Nem segít rajt barátság, alkohol, 
az éjszakai csönd torkomra lép, 
saját hajába markol ronda lét. 
Játszik velem hatvanöt év magány. 
Itt senki nem segíthet önmagán, 
hiába kéri ember és egyisten, 
nem hiszek én már, talán egyikben.
Hogy nem szeretnek, lassan megszokom. 
Úgy sírok, mint egy eldobott koton, 
mit mocskos eső éppen megtalált, 
átélvezem a romlott szexhalált. 
És egyformának tűnnek emberek. 
Én, a koldus, arcokat kéreget, 
de érdek nélkül senki sem vagyok, 
az ártatlanság méhében lakok.
Hogy nem szeretnek, lassan megszokom. 
A pénz beszél, a gyorsvonat robog, 
a bárpultnál a kurvák szeme kék, 
ha simogatnak, még az sem elég, 
semmi nincsen ingyen, megtanultam, 
bármi történik, üres a buksza. 
Körülrajongnak, család meg rokon, 
hogy nem szeretnek, lassan megszokom.

Mennyország
Talán van még egy hely, hol nincsenek vánkosok, 
csak belém égetett lágy combok ölelése, 
ahol nem kell elmélázni hazug számsoron, 
s félni sem, néma szárny-szegetten földet érve, 
lágy a zaj és vége sem lesz semminek sehol 
abban a féktelenül nedves csapongásban, 
mert két test és két lélek együtt mindent megold. 
E hittel küzdhetek meg élettel-halállal.

Mit ér
Már évtizedek óta élek, 
bármi lesz, az egész mit sem ér, 
bár lehet, hogy az idő téved, 
fut, rohan sosem volt kincsemért. 
Senki nem tarthat az ölében. 
Minek? Nem jár érte fizetés. 
Egy tárgy szeretnék voltaképpen, 
kispárna, avagy virágcserép, 
kit átölelnek puha kézzel, 
vagy ápolják, legyen üde, szép, 
nem zavarna a világvége, 
mást meg ez a buta költemény. 
De lettem sok nappal és éjjel. 
Ezt most mind magamra költeném.

mutatvány
ma reggel megint több tonna a súlyod 
hogy „kösz’, jól vagyok”, folyton azt hazudod, 
tüdődből feltör a kannányi láva 
szakasztott olyan, mint romlott hús mása 
szemeidben vibrálnak szürke foltok 
hulla vagy már félig, ez a te dolgod 
feküdni vagy állni, egyik se könnyebb 
ebéded, vacsorád csupán egy könnycsepp 
a rendet széttéped, rongyot az állat 
ha madár lennél, letörne a szárnyad 
ez nem egy mese, már nem hiszel benne 
józan észnek pedig ma nincs értelme 
nézzétek emberek, ha kicsit láttok 
az ingyencirkuszt, a mocsok-világot 
hol mulatságtól puffad szét a gazdag 
s a szegénynek kötelet osztogatnak 
üvöltenél, jaj, nem hallaná senki 
jobb lett volna ide meg sem születni

Nagyanyám
Celofánba csomagolt, apró, kemény savanyúcukorka 
zörög a zsebében. Az unokáját keresi. Meggyűrődnek 
a minták bő parasztszoknyáján, ahogy a fejőszékre 
ül, tekintete mosolyogva fel-felvillan. Megmeríti a 
mérőt és odanyújtja: gyorsan idd meg, az Imre bácsi 
észre ne vegye. A szűk, földes járdán alig férnek el 
a nagy kannával. De szépen tud köszönni ez a gyerek! 
Aztán hatalmas, jó puha teste besötétedve csonttá 
aszalódott és elment. A fiú szívében betölthetetlen 
űr tátong azóta is, fehér köpenybe burkolt kérdés 
hangzik el: hogyan tudott ezzel ily sokáig élni? 
A savanyúcukorka és a meleg, tehénillatú tej volt 
a gyógyszerem, doktor úr.

Nehéz álmaim
Álmomban derengő temető voltam, 
hol minden síron ezer szál gyertya ég. 
Nyugszik alattam hatvan meg hat év 
elvérezgetve ebben a hős korban.
Meghízott az ég e fénytől, elmaradt 
dolgaim fent barnálló kávéfoltok. 
A félelemként átélt csillagpontok 
kósza felhők mögött, mint ördöglakat
zárják el a csapot, hisz a könnyeket 
felissza ez a háborús környezet. 
Nézem, a fűszál görbén imádkozik.
Az értelem néha mélyen földbe vet: 
vajon miért lettem ilyen szörnyeteg? 
Már a lelkiismeretem álmodik.

Nem szerelem
Fogódzom beléd, ne gyere vissza, 
inkább vigyél ki csúf álmaidba, 
mint a felhők tűnnek fel az égen, 
lehessek tebenned hófehéren, 
a szél, aki szoknyád emelgetem, 
susogva azt, ez még nem szerelem.
És ahogy combjaid körbejárom 
fennakadva egy kis gyönge szálon, 
a hűségemet virágos ággal 
fogadd tüzedbe, csak rám vigyázva. 
S mikor a viharok elszaladtak, 
engedd, örökké pihenjek rajtad.
Ha szomorúan tükrödbe nézel 
reggelente, imádkozzál értem 
behunyt szemekkel, ahogyan szoktad, 
s én eljövök hozzád angyalstoppal 
vagy az ismerős, kóborló széllel, 
ahogy felhők tűnnek fel az égen.

Nyomorultak
Egyre sűrűsödnek a rácsok 
a homályos börtönablakon. 
Acélajtó becsapódások, 
a szél jajgatását hallgatom.
Vallatás. Paragrafusokkal. 
Fal tövébe hányt negyvenéves 
öreg ember, nyakán hurok van, 
kéregetni is alig képes,
lábán a rongycipő keményre 
fagyott, morzsát eszik a földről, 
hasonlít egy ázott verébre. 
A veréb tudja, merre szökjön.
Adjon az Isten! Mit is adjon? 
Vidám karácsonyi éneket, 
omlós kalácsot búzamagból, 
miből gyermekmosoly nézeget,
a házra áldást, Horthy szobrot 
a templomok bejáratába, 
nyomort, hősöket, friss kiontott 
vért, éhhalált a fagyhalálra
és megszentelt hazai rögöt 
a névtelenre, mindig lássuk 
meg az emberben az ördögöt! 
Újratemetünk, újra ásunk.

Nyugtató
Még írok, azt hiszem, ez kész csoda. 
Már alig vannak éjek, nappalok. 
Vicsorog rám az élet fogsora, 
azt sem érzem, élek avagy halok.
Ha asszony ölel, az is megszokás. 
Állok ugyan, de legfeljebb térdig. 
Elviselek minden mellékhatást, 
a fájdalom egyre jobban szépít.
Próbálom magam jól beosztani. 
De nullával, sajnos, azt sem lehet. 
Egy más világban fogom folytatni 
összes befejezetlen versemet.
Azt tisztelem, mi másoknak marad. 
Megcsókolom a múzsák homlokát. 
Nekem nincs olyan, ezek csak szavak, 
mint billentyűk egy törött zongorán.
Kimondjam? „Ha kell, embert is ölök.” 
Nem haragudna József Attila. 
Egy ember, kinek emléke örök, 
ezt ifjan, tiszta szívvel írta.
Az öreg már könnyebben elszédül. 
Jobb, ha kardját a falra akasztja. 
Morog kicsit még, megnyugszik végül, 
haragját az utókorra hagyja.

Oldás
Öleljenek a kisvárosi utcák. 
A gombhoz találj jó meleg kabátot. 
Úgy légy rossz, hogy mindened jónak tudják, 
a síromra sose küldjél virágot. 
Szeressenek. De másképp, mint az isten, 
ne kérjék számon asszonyi bűneid, 
üvegpohárként csörömpöljön minden 
körülötted, mikor vágyad születik. 
Már elvagyok nélküled. Van pár percem, 
tessék, ezt még combjaid közé hintem, 
nem tudom, szerettelek-e, szeretem 
inkább, ami már oly régóta nincsen.

Ózonlyuk
Csodásak vagyunk. Mert vannak itt csodák. 
Látok, hallok, s lám, mindez egy nagy csoda. 
Talán csak a kavics, ő még ostobább, 
feldobod és visszaesik pont oda.
Vitatkozunk, ennyi-annyi százalék, 
s arisztokraták születnek, cselédek. 
Manapság csupán a sasok szárnya ép. 
A többségből halványszürke veréb lett.
Évmilliárdokból ez sikeredett. 
Lépkedünk tovább a saját csapdánkba, 
az embrió is hajt némileg fejet, 
előre öröklődik az anyjában.
Ne félj tőlem, ne szidj. Nem szitkozódom. 
Szeretek én, szeretem ezt a csodát. 
A felismerés viszont, mint az ózon, 
megvéd és mérgez. Aztán nincs tovább!

ördögűzés
pici magyar demagógia 
hogy lusta a fehér ló fia 
idegen hitelrontás az is 
hogy néha megárt a cannabis 
ferde uszításnak gondolják 
a szép szenterzsébet utalványt 
az meg ócska gyűlöletkeltés 
hogy egyre csak nő az ellentét 
rejtett tiltakozásnak számít 
ha nem veszel sonkát, szalámit 
és hazafiatlan pártrontás 
ha nem főzöl otthon pálinkát 
végtelenül magyarellenes 
ha a szex még így is kellemes 
ám fulladásos kirohanás 
utcán a kollektív fagyhalál 
mert átkozottul nagy-nagy buli 
a bűzölgő nemzeti trutyi 
miben sok szóvirág rötyög 
űzi belőlünk az ördögöt

Őszi metszés
Míg metszegetem a fát, 
mint kis ablakokon át, 
egyre nagyobb szeletén 
átcsillan, ragyog a fény. 
Esik, zuhan a sudar, 
nézek rá szomorúan, 
tetejét tőre fogom. 
Valami összeomol.
Takarítani évet, 
kinőtt bűnt, ami éget, 
port, pelyhet ágyam alól? 
Egyszer mind hátrahagyom. 
Égni, mint annyi rossz ág, 
sötét gondolatfoszlány 
takarja el az eget: 
nem élhetek eleget.

Padlás
Gyerekként gyakran a padlásra másztam. 
Ott jó meleg volt és nem veszekedtek. 
A gabona poros illata áradt 
az orromba, mikor belefekhettem 
és az apró bogarak sem bántottak. 
Nem foglalkoztam másokkal, senkivel, 
csak egy kis biztonsággal, nyugalommal 
töltöttem meg kiürült zsebeimet, 
éreztem, vagyok, ott nem voltam mégse 
senkinek a gyereke, osztálytársa, 
testvére, barátja vagy ellensége. 
De talán nem is éreztem semmit sem. 
Ma hideg lapos tető van felettem, 
nem dughatom el magam a padlásra.

Párbeszéd az idővel
Csendben ül, órákig mozdulatlan 
teste elhomályosul a széken. 
Nem parolázik többé urakkal, 
s nem akad fenn gúnyos semmiségen.
Szemeiből a tűz rég’ kipattant 
az ég felé és sárgán énekel 
a messzi, mélyen hangtalan Napban. 
Haldoklása senkit nem érdekel.
Erőtlenül kiemel a múltból 
valamit, akár egy tükördarab, 
ráncos ujjait elnézve kuncog 
magán, szájsarkában külön a hab
és külön az elfeledett mosoly. 
Ahogy a hang elér a füléhez, 
úgy gondolja, érte imádkozol. 
Talán válaszol még ma ültében

Pohárszék
Nem azon a nyelven beszélek, 
ez a társaság-köz, ha megfordítod, 
lehet koronás, címeres, nem az. 
Sznobnak lenni ma édesen könnyű! 
Azt a savanykásat szeretem, 
ami leült az üvegpohár aljára 
rövidre sikeredett ittlétünk során. 
Akkor talán ne is beszélgessünk 
honfitársam, légyszi’ lökd közelebb 
azt a nedűt, kiszopogatom.

Posztmodern
Mi érdekes ma: az a közhülyeség. 
Amit az ember nap mint nap elfogyaszt. 
Az üveggolyó gurul, fényes seggét 
koptatja, estére éles kocka az.
Jelrendszerek, torz virtuális érzet 
a beképzelt, őrült kivagyiságon, 
szoborpark a temető, a szó vésett 
márványoszlopokba harapva lángol,
virágot sem ültethetsz rá, pár szálat, 
a koszorút lesodorja alpesi szél, 
az emlék, mint az őszi zápor, szárad. 
Tán addig se szeretted, ameddig élt.
Fekete listák, kőlapon látható, 
pokollá tett, elcsúfított életek. 
Zakatol. Az állomáson áthatol 
a gyors, érzelmet hazudó képzelet.
Erre mondják: urak, gyerünk, beszállás. 
Hát nem röhej? Amikor már nincs hova. 
Felettünk díszeleg egy üres bálvány 
gőgös, mélyen undorító fintora.

Reccs
Minek így, minek úgy, ha úgyis vége lesz, 
sötétben vagy, nem látsz, rinyálva érzelegsz, 
néha jobb egyedül, ne történjék semmi, 
rá gondolva se tudd más ölét mérgezni, 
tegyél rá kalapot, akkor nem szalutál: 
előtte, utána, ezelőtt, azután.
Ne nézz a szemembe, mert az olyan durva, 
mintha két lyukba lennénk ma odadugva, 
hagyd abba, inkább főzz helyette, más helyett, 
egyél és igyál, lesz egy kupac látlelet, 
amit hátrahagysz, folyik, mint a kirakat: 
ha feltámad Goethe, ezen majd kiakad.

résen
meztelenül sétálok a szobában 
kókadt testem semmi irányt nem mutat 
nem úgy szégyenlem magam, mint korábban 
azt hazudom, az ablakból lezuhant
a hölgy, akiről olvastam délután 
és kilépett hozzám abból a könyvből 
az övé lehetett ennél még puhább 
és könnyesebb a sikongó örömtől
gatyámat keresem, magával vitte 
bőszen lobogtatva, a tömeg bámul 
egy gyilkos magyar, kiabálnak minden 
nyitott rés fölött, pedig csak kiájult

rímek a túlvilágból
bizony, ma inkább féltened kéne 
a zavart és az értetlenséget 
rímeidről lehúzni a háncsot 
a fáról, mi régen elvirágzott 
letörni, mi túlerőre tévedt 
zuhanjanak koronás fejére 
gyümölcseid, s ha így is megérik 
tán újra tudsz tiszta szívvel élni 
s nem azt teszed, mit mások engednek 
kik örökké érdekből szeretnek: 
fölötted még annyi bíró járhat 
érezd jobban, soha nincs bocsánat

Rongyos élet
Szakadjon meg, ha fáj, nem bánom, 
ha süt, ha esik, csak fejen találjon, 
az örök, hazug szerelmet nem kérem, 
nincs különbség nők között e téren. 
Ha elüt a vonat, csak egy pillanat, 
mindegy, hol fekszik egy sápadt alak, 
szakadjon meg, ha fáj, nem érdekel 
a szívem, mikor kivérezve énekel.
Ne tanítson senki! A koldus is él 
valahogyan, jobb, ha porig ég 
ami már meggyulladt, el ne oltsd, 
legyek láthatatlan, renyhe pont 
mellbimbókon, a száj sarkában. 
Ettől se legyek sokkal vidámabb. 
Ha látom, megvetem a nagy nagyot, 
lekísérem, mint a hullócsillagot 
az égről, ott is, ahol nincs is ég, 
mert akkor a legjobb, ha porig ég,
s mikor a gőg rettegve nevet, 
rávetem mind rongyos életemet, 
ledöföm a lényeggel, a titokkal, 
őrjöngő dühvel, kemény farokkal, 
és vizet adok a szomjas csibésznek, 
ne legyen köztünk ez a rohadt kivétel, 
hogy amit hatalommal kőbe vésnek 
naponta, ezzel az emberi öleléssel 
öljem ki: a gőgöt, mikor nevet, 
rávetve mind rongyos életemet.

Sámán
Lengetted a zászlódat megkopott 
viharkabátban, nem voltam hajlandó 
belépni hozzád, mert az ajtón belül 
csupa véres szájú angyal sétálgatott 
az asztal körül, ahol a te istened 
osztogatta az észt, megkoronázva. 
Pedig vittem a zsebemben cukorkát 
meg egy laposüveget, gondoltam 
csinálunk egy olyan görbe estét, 
mint a megszédülésed előtt. Álltam 
a folyosón és a lakók a hasukat 
fogva röhögtek rajtam: ez egy idióta. 
Na, többet nem látogatlak meg, 
hiába mondják, gazdag beteg lettél, 
de mire bánatosan hazaértem, volt 
a zsebemben egy vastag boríték 
a cukorka meg az üvegecske helyett: 
jé, hiszen ez jó kis kapitalizmus. 
Banánköztársaság mégsem lehet, 
mert nem korrupció, az biztos, csak 
véletlenül felejthette nálam valaki, 
hátha legközelebb én is véletlenül 
arra járok, hogy véletlenül belépjek 
azon a ronda ajtón és véletlenül 
körbejárjam azt a fényes asztalt 
véres szájjal, a te istened körül. 
Mégsem! Hiába dohányzok és iszok, 
nem kapok ilyen angyali szélütést!

Szalonspicc
Nem tudtam, mi a baj. Csak most vettem észre, 
az ólombányászat a kutya heréje 
ahhoz képest, amit zsiványként én teszek. 
Néha trükkösen le is tiltatom magam 
a jó puha életből és egy társtalan 
szőrősszuka meleg farára tévedek.
Négyszer-ötször háromnyolcvanra pisálok 
legalább hetente. Égett, aki látott. 
Ha nem állsz így ellen, csak ólomkatona 
vagy a betonátkondicionált téren 
három seggnyaló közé bavacakolva 
fehér kőből, márványból, sárból, vagy éppen 
téged fertőz meg az a puhánykalányka 
micsudija s világít benned a sárga.
Hallottam, azért nem kell mindig kaviár! 
Node édes tudok, olyan nagyon édes, 
minden szavam telisteli mézzel, 
szíveket borít be virágos lavinám. 
Dicsérni magam jó. Jó-jó-jó-jó hamis, 
eltéveszti ezt még öreg Parti Nagy is.
És vadászat van. Róka. Észre sem vetted? 
Szülőpartot terveznek a Balatonra 
jövő nyáron, mert fogyunk. Rongyseggel. 
Éjjel meg pecázhatunk a gyerekekre. 
Mellkasomon dolgát végzett csókok 
díszlenek, bábaárbocok a hajókon. 
Groteszk, groteszk! Mi a kő! Ez is mi vagyunk 
kistücsök! Rókavadászaton ez a luk.
Aztán majd jön ám az alkonyat. Mert bizony, 
mint a váratlan huszonegy, hej, kinevet 
bennünk az Európára telt horizont 
alján szálldosó, vöröslő panírszelet 
darabkája, egy roppant élhető ország, 
hol a tűzijátékot törvénnyel hozzák. 
Kicsit fényes, egy kicsit árnyalt és büdös, 
hogy hagyjam abba e jókedvű nyelvdühöt.

Szegénység
Dobtam egy fém kétszázast a koldusnak 
a bolt előtt. Ott ült a hideg kövön. 
Azt hiszem, én voltam, aki koldultam 
és ezt néki utólag megköszönöm.
Nézelődök. Megfojt az emelkedő 
hazafelé, valamit elhibáztam 
abban a régi, gyorsan menetelő 
koromban. Most aztán minden hiába.
Emlékezem. Ott nem voltak koldusok? 
Apám az udvaron járkált, nevetett 
rám, egész délután ivott, csak ivott. 
Aztán dülöngélve beesteledett.

Szerelem
A konyhakövön ültél, a falnak háttal, 
végül is, nem tudtad, mit kezdjél velem, 
mi legyen ezzel a nagy szabadsággal, 
arra vártál, mindentől megvédjelek. 
Azt jól tudom, mit nem szabadna tudnom, 
amit illene, az meg nem érdekel, 
egy kút mélyéből kéne már felhúznom 
azt a fiút, ki még eléd térdepelt, 
kit szétszeltek asszonyi hazugságok 
a szeretet nagy álomudvarában, 
hiszem, ha ilyen gazemberré válok, 
jobb leszek, mint isten gyermekkorában. 
Tök mindegy már, az életemnek annyi. 
Egy sikolynak tartozom, vagy a csendnek? 
Kár, még magamnak sem tudom megadni, 
mi neked jár, és bármelyik embernek, 
nem bírnám, csak érted lennék önmagam, 
sírnék miatta minden áldott éjjel, 
inkább ölellek nappal is, nincs szavam 
hozzád, az összes virágod letépem. 
A konyhakövön ültél, a falnak háttal, 
megéreztem, szinte rohantam haza, 
szemedben könny, mégsem takarta bánat, 
csak a tekinteted volt roppant laza, 
karjaimban, mint elfelejtett emlék, 
súlytalan voltál, az ágyra tettelek, 
egy óra hosszat szorosan öleltél, 
aztán jó volt látni, ahogyan nevetsz.

Szittya
Ácsorgok egy mosdatlan megállóban, 
de nem jön semmi, se busz, se vonat. 
Épp nem járnak itt árpádsávos zászlóval 
és nem ülik meg a nagy fehér lovat, 
de oszlopokon plakátok laffognak, 
a város alszik, fogak csikorognak. 
Már hajnalodik, elindulok gyalog. 
Néha az ember magában oldalog.
Fáradt vagyok és a zsebem is üres, 
nem lóg ki belőle a whiskysüveg, 
bár így se jó, mert mindenem csak fázik, 
hát elvihetne valaki hazáig. 
Mi a haza? Vajon mi az én hazám? 
Az erkélyemen a két szürke galamb, 
vagy a négy roskadozó faszék talán? 
Csinos nővel egy röpke futó kaland?
Áh! Nem lehetek én jó itt senkinek, 
kinevetnek fénylő villamossínek, 
látom, az eső elkezd cseperészni, 
legyen valamiért még kicsit élni. 
Nem vagyok jó nekik. Sehol se várnak 
sírva, aggódva, merre is lehetek, 
híre-hamva sincs itt a boldogságnak, 
egy hazám van, s lám, jól mégse szeretek.
Nem vagyok jó kereszténynek, zsidónak, 
de szép hazámban roma se lehettem, 
más mondja meg, hány deka, vagy kiló vagy 
és kiknél érek egyre kevesebbet, 
hisz vágyaimból nem származik haszon, 
az én áfámból nem lesz túl nagy vagyon, 
értem már egy lyukas fillért sem adnak, 
hiába is születtem meg magyarnak.
Régi, kopott ajtó, kilincs nyikorog. 
Megjött a csőcselék, öleld át kincsem. 
Ölelek én is, nem tudom, kit fogok 
szeretni ma éjjel, ha senkim sincsen, 
az ágyamat is a szívem nyitja szét, 
ott alszik benne egy öreg szittya nép. 
Nem vagyok jó már nekik sem, zavarnak, 
úgy alszom el, befordulva a falnak.

Szivárvány
Írok, tehát vagyok. Különös ösztön. 
Mint a nehéz fák állnak a gyökerükön, 
megfoghatatlan, láthatatlan öröm 
táplál. De fentről fertőzik a tüdőm.
Börtönök, kussok, újabb kivándorlás. 
Nézz jól szét ezen a kiszikkadt tájon, 
reped a föld és roskadnak lajtorják 
a zivatar utáni szivárványtól,
esélyt sem ad a zsendülő reménynek. 
Mint száraz kóró, hervatag levéllel 
hullok alá, így pusztulok el árván.
A mag, melyből kihajtott ez az élet, 
egyszer utánam még sarjadni képes. 
És fent, ott ragyog egy másik szivárvány.

Szorongás
Amikor érzed magadban a szuvasodást 
és nem kerülhető ki, hogy eltávolítsanak, 
akkor hajszálaid kétszer gyorsabban nőnek 
az átlagosnál, befelé, befelé az agyadba 
védekezésül, mert veled sem történhet 
ez másképp, mint a többi halandóval.
Most nem. Semmire nem vagy készen, 
rohangálsz, hátha a sebesség legyőzi 
az időt, de minden nagyobb távolságnak 
külön aurája lesz végleg berozsdásodott 
lábaidban. A végén képtelen vagy az 
utolsó lépést megtenni, jön az magától.
A hangmagasságban újjászületésedet 
tervezgeted idegen nők testébe hatolva, 
meglepetéseket kérsz még éjszakáidtól 
szeretkezések közben, csak egy hörgés 
szalad ki a szádon, hogy érlelődhessen 
e mustból nélküled is élvezhető nedű.

Szunnyadó
Öreg lett bennünk a nyár, a tél is, 
ha ölelünk, tán azért, ne fázzunk, 
mint cédrus, hajlok feléd le térdig, 
mit tegeztünk, lassan lemagázzuk. 
Mellettem vagy, de mégis csak magad, 
valahol csendben hal egy kismadár, 
kint visít a világ, te hallgatag 
szenvedéssel élsz bent, rohansz tovább. 
Ne félj, semmi baj, nem én kesergek: 
többezernyi édes éj énekel 
fülembe el nem múló szerelmet. 
Csak immár lehunyt szemmel érlek el.

Takarítás közben
Seprű a kezedben, de nem félek, 
pedig hozzád képest madár vagyok, 
úgy bánsz velem, mint ponyvaregénnyel, 
tisztul tőled a belém zárt sarok.
Mondtam a szomszédnak, nem cserélek, 
mert az övé még jól főzni sem tud, 
kisdiákokat, szétültetnének 
bennünket, oly halkan, ügyesen súg
az ajkad, a vállad, ágyékodban 
ott zümmög negyven év méhrajzása, 
seperj csak, táncoló árnyékodra 
mozdul meg néha még béna lábam.

Társasházban
Egyszerre nyitnak ajtót 
és megbocsáthatatlanul egyszerre köszönnek 
egymásra, egyik sem érti a másikat, 
agyukban az állandóra fagyott 
megszokás kezd elkocsonyásodni. 
Akad köztük egy, de csak egy fiatalember, 
aki az idős nénik motyóját szívesen 
felsegítené vinni a lépcsőn, 
még soha nem sikerült neki, 
kikosarazzák, mint a felesége, 
aki tavaly hagyta magára szegénykémet. 
A piacról hazaérve kirakják 
az éretlen paradicsomokat az ablakokba, 
az utálatosabbak pedig a szemeteszsákot 
az ajtó elé, szagolgassa csak mindenki, 
aki erre téved, vagy a kötelesség hozza. 
Nincs lakónévsor kifüggesztve, 
a postaládákon pedig alig olvasható. 
Mindig megriadok, ha becsöngetnek, 
a gyerekeimnek van ide kulcsa, 
az idegenek érkezésekor pedig 
folyton egy régi-régi kor emléke 
jut eszembe. Utálom azt az érzést.

távoli jövő
kormos tűzeső a kőfalon 
részegségtől rekedtes szél 
vér és arany 
arany és vér 
keményre száradunk 
lapos békaemberek
megérzi minden évszak 
nincs kedvünk észrevenni 
perverz az úr 
az úr perverz 
bűnné vált szerelem 
szüljük a véget
idegen jelek az éterben 
a túlvilágból kutatnak 
volt de nincs 
nincs de van 
röhögniük kéne 
ők már nem olyanok

Te mindenem
Nem kell meghalni. Nem élni is elég. 
Kell hozzá egy jó meleg, puha fészek 
teletojva, s onnan várni a véget. 
Bekötni szemek legfényesebb szemét.
Óriások. Nem tudom, hova nőnek! 
Itt a lábujjuk, de hol van a fejük? 
Pedig baktériumokat szeretünk 
szánkkal, egyenlőek vagyunk a földdel.
Névtelenül. Tán úgy kellene mindent, 
ahogy nem teremthette meg az isten 
saját, tudatlan akarata szerint.
De lehet-e harc nélkül élni, hittel? 
Haza mentem. Még a haza is rímel 
e hazában, ha kinyitom szemeim.

Téli esőben
Sűrűn hull az éji zápor, hűvös könnyei a tájnak, 
sötét földi sáros fészkek égi bablevest zabálnak, 
dobolnak a fémcsatornák, házak ablakai félnek, 
vágtat a szív is, emléked közelebb hozza a széllel. 
Az útszéli pocsolyákban fodrokat rajzol az arcod. 
Cikázó villámok mondják, talán még mindig haragszol, 
hallod, hogy’ zúg ez az élet, gondolva rád, bőrig ázva, 
ha nem tenném, légzésemmel ez az eső is elállna.

Téli séta
Sétáltatlak, ahogyan jólesik, 
idegen utcákban, egymagam, 
csak gondolat vagy, a hó szerint 
alakod árnyékként feldagad,
olyan, akár fehér házfalon 
növő sötétfoltos olvadás. 
Lábaim, két nehéz fájdalom. 
A metsző szél válaszodra vár.
A fenyők tövében pár toboz 
őrzi a korhadó levelet. 
Ahogy múlok, úgy is változom 
meg, ennél nekem jobb nem lehet,
nincs ki elől és nincs ki után 
vánszorogjak én, ketten vagyunk 
csak és ez a kusza délután. 
Fákon a dér, őszülő hajunk.

Téli sóhaj
Látod-e a kertet? A csupasz, mezítelen fákat. 
Vékony, hosszú ujjacskáikkal a hajnali ködnek 
feszülnek, rajtuk a harmatcseppek pókfüggönyt szőnek. 
Látod-e? Barna testükből ma szomorúság árad.
Látod-e a vihart? Ami kergetve letördeli 
a már elszunnyadt, cseperedő kis hajtásvégeket. 
Úgy érzem, nem jó ez. Az én szelem csak jó szél lehet, 
megsimogat, ha félsz, és ha fázol, meleg ölbe visz.
Látod-e az almot? Az ősszel színesen lehullott 
levelet. Egyik még sárgul, a másik barnul ott 
alant, ahol egyre-egyre kevesebb a szeretet.
Látod-e az arcom? Cipelem a ráncosan nyugodt 
éjjeleket, amikor ágyamon lassan elnyúlok. 
Velem ne törődj. Csak ápold, gondozd tovább e kertet.

Túllövés
Nem kérdez semmit, így hát választ se vár, 
tekintete fénylő sikló, tekereg, 
alvó tükrében egy kislányarc megáll, 
miként az árnyék: fekete szeretet. 
Nehéz a teste, lyukas vénájából 
kilóg a tű, elnyugszik hamarosan 
egy piros felhőn, nevetve téblábol 
falakat nyitó, színes alkoholban. 
Halványzöld sárkány ugrik a nyakába, 
az a jó kis tündér, a mesebeli, 
érzi, most már magától jár a lába, 
pedig a fehér halál környékezi.

uborka
alázatot tanulni az uborkától 
amit bébikorában leszakítanak 
harapják, szelik, savanyítják 
üvegekbe, kádba tömörítve 
keser levében is táplálja 
a fogak között ropogósan 
gyilkosait, csak néhány 
kiválasztott öregedhet meg 
sárgásra felpuffadva a gének 
átörökítése céljából 
de azoknak kikaparják a beleit 
száradni, testüket ganéra hányják

Úri majális
Mikor az egész világ hazudik 
és börtön járhat az igazságnak, 
a Majális már csak dölyfös úri 
nemzeti zászlókra festett látszat,
a szemünk egykedvűen mosolyog 
a súlytalanul kiürült térre, 
újból rabok lettünk, ez egy dolog, 
eltitkolt a munkás kifolyt vére.
Mély álmainkban a barikádok 
fölött leng az öreg vörös zászló, 
a levert csillag helyén kivásott 
gödrökben a szegénység bántó,
a rend, az új rend mindenek felett 
visszatért a maga szűk medrébe, 
zsarnokság van a zsarnokság helyett, 
csak ezt ma sokan nem veszik észre.

Utazás egy József Attila kötettel
Megosztott minimálbér. A dinnyék 
rózsaszín belsejéhez túl kevés. 
Látni menet közben: domborodnak. 
Nem tudom, a kötetnek, vagy annak 
van ekkora súlya, mi benne van, 
átszáguldok vele a jelenbe.
Hátranézek: elhagytam magam.
Ölni, tiszta szívvel. Van ebben 
a gondolatban valami örök jézusi 
megbocsátás: a keresztutak elvéreznek, 
ahogy a vonat gyorsul. Egy macska. 
Nem ütöttük el, de emlékszem 
a szeme csillogására.
Azután pólusozok. Ölni-Szeretni. 
Ötvenezer-Százmillió. Plusz költségtérítések. 
Ö-Sz, Ö-Sz, Ö-Sz. 
Egyre nehezebbé válik a könyv.
A közelben a színek elmosódnak, 
látom, a távoli tanyán egy asszony 
hajladozik a betevő falatért. 
Tisztán látom. Tiszta szívvel.

Utóirat
Csomagoltam a holmimat. Elfért egy táskában. 
Esteledett. Hosszú, komor árnyékot vetett rám 
a félig kamasz, félig fiatalemberré váló idő 
a szoba sarkában. Alig hiszem ma, én voltam.
„Kopott a cipőd.”- mondta anyám utoljára. 
Egy év múlva eljött a húgommal utánam, 
egyáltalán megvagyok-e, mosnak-e rám, 
bár tudom, a szemem érdekelte igazán,
ahogyan nézem, mennyi a szenvedés benne. 
Ettől megnyugodott. Nem érzékelte, mily nagyon 
bánt, ismeretlen asszonyok adják az ebédemet 
a gyorsban és minden szeretetben ott az az
átkozott megértés, a szánalom. Utáltam. 
De hát a családban mindig én voltam a 
verekedős, az izgága, ki nem fogadott szót 
sosem az apjának. Odaadtak az életnek,
verjen belém némi alázatot. Nem tudott. 
Elképzelem magam egyedül. A nem otthonban. 
És a többieket, ahogy célzatosan menetelnek 
a válás és az örök harag vezérlőcsillaga felé.
Idegen nők ágya is lehet puha, jó meleg. 
Különváltan évekig veszekedtek értem, 
melyiküké vagyok, kit vigasztaljak meg 
a végleg elrontott, tündéri életük miatt.

Utószó
Nézegetem magam egy múzeumban, 
ki a franc tehette ki ezt a képet, 
amíg voltam, addig is úgy meguntam 
arcomat, hasonlítok egy verébre,
néhányan folyton meghatódnak, engem 
emiatt kékes libabőr tart össze, 
irtózom, ennyi nagyon boldog ember 
hogyan születhetett ide a földre,
kiegyensúlyozottan érzékenyek 
a nagyszerűség humuszos talaján, 
jó illatuk van, langyos pékség-meleg 
férfiak kiöltözötten, baj van ám
ezzel a kiállítással, azt hiszem, 
inkább túlélem és küldetés nélkül 
lötyögök a teremben: valakiknek 
sok emberi bűnt hagyok itt emlékül.

Véleményem a dolgok állásáról
Jobb lenne, ha a gólya hozná 
a gyereket. Így nem lennének szülők. 
A disznó enné meg a sonkát 
és mi lennénk az istállóban üszők.
Ha még több szabadidőm lenne! 
Egy nagy kotont húznék az országházra. 
Nem kapna levegőt őkelme, 
amikor ott zsidózna, vagy romázna.
És még egyet! Ezt érdemeljük. 
Mert nagy ember csinálja a kis embert 
nemi szervvel, szájával együtt. 
A gólyát fogadnám el szívesebben.

világkép
ötéves koromban 
közölték velem 
folyóba fulladt a barátom
mégis, kamaszkoromban 
jöttem csak rá 
hogy én is meghalhatok
évtizedeket töltöttem 
el azzal, hogy azt a fiút 
elfelejtsem, hiába
ha néha unatkozom 
próbálgatom a fürdőkádban 
milyen lehetett neki
nincs benne semmi 
különös, nem is fáj 
de nem vagyok elég bátor

Viszony
Játszhatnánk? Mintha nem is mi lennénk. 
Konflisba foghatnánk a két lovat. 
Balra a reggelt, jobbra az estét 
kötnénk be. Ez újabb változat. 
Különben is, ki vehetne észre 
minket zebrán elgázoló 
gonosz világban? Vagy talán mégsem? 
Ha nem kell, én ezt is feláldozom 
érted, csak a holnaptól ne féljünk 
az úton, ne lehessen lábnyomom 
ott, ahol ez az ország megszépül 
az én öreg, szerelmes káromon. 
Szolgáljunk mi ketten egy jó ügyet 
a lángoktól ölelt éjszakában, 
kikocsiznánk, s ahogy a ló üget, 
integetnénk a rossz társaságnak.

ÍGY A VÉGE FELÉ

a csinyát város
csatornázni kéne a várost 
az új rendszer mindig eldugul 
belelökték, ki régi sáros 
hülye a hű okos, s elbutul
margókat húztak, az a járda 
szép sárga margók, becsináltak 
az út közepén virágláda 
még a mentők is meg-megállnak
minden évben újra kövezés 
elterelik a buszforgalmat 
ha reklamálsz, előbb tönkremész 
hisz olyan válaszokat adnak
hét közben erőltetett ünnep 
fesztiválokra körmenetek 
amíg ezek itt meg nem szűnnek 
még vécére is körbemegyek
„a csinyát város”, ezt mondják rá 
a szorgalmas kanizsaiak 
mondják csak, ezek meg kontrázzák 
azt is, ami minden nap igaz

a konyhaszekrény előtt
a szekrénynek dőlve 
rendezgeti a bögréket 
az idő és a vágy lassan 
beleeszi magát a bőrébe 
néha köhint egyet 
tűnjön el a piszok 
a kanalak villák 
mint apró kavicsok 
zörrennek a langyos 
szomorú csendben 
alsónemű nélkül 
egy kis pendelyben 
végzett de mintha 
valamire várna 
elindulna lassan 
nem bírja el a lába 
mikor a férfi mögé 
simul mint az árnyék 
ekkor sóhajt a szeme 
a vállai a halánték 
zörgő kavicsok közül 
engesztelő szél sípol 
elhagyja fénylő ajkát 
a remegő szép sikoly

A láthatatlan ember
Vánszorgott az úton, 
kilyuggatta a karácsonyi forgatag, 
ő csak ment, a kirakat előtt 
átnéztek rajt. 
Egy nő keresztülnyúlt a mellkasán 
ölelés közben. 
A buszon ráültek, 
nyújtotta kezét az aluljáróban. 
Elaludt. Egy másik koldus 
mellé ült, de már hiába szólongatta. 
Csak az idő járt tovább, ő ott maradt 
piszkos, rongyos ruhában. 
Egy halom por. 
A takarítók fekete zsákba seperték.

A nappal elviselhetetlen sötétsége
Mikor a fény eltakarja az eget. 
Nem látsz mást csak a Napot 
és néhány kóborló felleget. 
Lábaid előtt hever az élet, 
átlépsz rajt, látni sem akarod, 
de árnyékod olykor beletéved. 
Nagy halmokban áll a város 
megannyi ékesített szennye, 
s te, a büszke ígéretgyáros, 
ott bűzlesz foszladozva benne. 
Hozzászoktál. Hogy fuldokolnod kell, 
elnyelni azt, ami még ma van, 
egy utolsó légzésre tolnod fel 
a tegnap vetését, mint a sáskaraj.
Vér fröccsen, szétröppenő madarak, 
a légszomj és hörgés titka csobban, 
újra felreppensz, utánadkapnak 
kezek, kik már egyszer visszahoztak. 
Ma még túlélted, a lassú múlás vasfoga 
csiszolgatja ki bölcsebbé elméd. 
Szeletel rákollója a szálló alkonyban. 
Eszi benned, mit életedben ettél.

a szörny
torkodban él nyitva a szája 
a friss levegőt nem találja 
éjjel felébreszt nappal altat 
föld feletted és ég alattad
szúr vág aztán jó szorosra ölt 
lent krokodil mérges kobra fönt 
felbontja tested és a lelked 
kiröhög magadnak kerested
hallgat a szörny és nagyot ásít 
mielőtt még a falhoz állít 
kiguvadt kerek szeme mondja 
enyém lettél önmagad foglya

Az élmény ideje
Karácsony napján a hó helyett 
születtem fehér és nincstelen 
talicskán, a trágya jót nevet 
árnyékomon, hogy oly hirtelen 
fekete lettem, mint a sertés 
farka, ki alól őt kitoltam, ól 
laptat papucs orrán, s a lejtés 
büdös benne, mint irodalom.
Durva traktor pöfékel fennen 
az égi fényben, derűt zörög 
csontjaival a szegény ember. 
A gané még jobban füstölög. 
A malacoknak nincs hazája, 
születnek, meghíznak, ellenek. 
Tolom a trágyát, mint a gálya- 
rab és fent nőnek a szent hegyek.

Besétált az ősz
Már ősz sétálgat a ház melletti 
avaron. 
Besétál talán még hozzám is, ha 
akarom. 
Karjában tart, mint ma született 
gyermeket, 
mint én tartalak, mielőtt végleg 
elmegyek. 
Ez az ősz ringat el, vagy a tavasz, 
nem tudom, 
vagy épp eltemet a hó a télen 
félúton, 
szoríts szorosan, szárazon és 
nedvesen, 
ringass-ringass tavaszi-őszi 
szerelem.

Bevetetlen ágy
Remélem, szép estéid lesznek, megenyhült arcod 
mosolyog, nem fog sokáig keseregni értem, 
üldögélsz a szomszédokkal az árnyékos gangon 
a mindig rám emlékeztető, recsegő széken, 
míg a békülékeny estében a víg társaság 
kacaja emlékek hadát vetíti a holdra, 
a te szívedben észrevétlenül is áll a bál, 
vénülő kezed titokban a kezemet fogja. 
Ha mindenki hazatért, s ott maradtál kettesben 
az egyre mélyülő fekete csönd árnyékával, 
mintha ölelne azzal a régi szerelemmel 
a szoba érintetlenül bevetetlen ágya.
Mihez oly nagyon ragaszkodsz, többé nincsen, 
csak ő marad veled, akit elengedtél. 
Ne keresd távoli csillagokban, hidd el, 
visszatér ő fészkébe, akár a fecskék.

bogaras
na, most akkor én kit válasszak 
magamnak olvasásbul barátul 
ha meghalt a juhászferi is 
udvarostul, szarvasostul, anyástul 
meg ahogyan még annak idején 
és még annak ideje után láttuk 
na, akkor most én lovakat rajzolok 
neki szekerestül, bakástul 
ne unatkozzék már akárhová is 
vitték, ahol vagyon ő, akárhun 
és szíjat hasítok ellenfeleiből 
csattogjon a világ a csapástul 
ostorozok, ostort faragok vele 
barkavesző hajlékonyságú fábul 
na, akkor hadd szaladjanak 
vágtassanak azok a lovak hátul 
és elől, míg ki nem dőlnek az 
árkokon át az egész világbul 
bajuszával kifestem fehérre az 
eget, a hold legyen a mi lányunk 
belenőtt alul és felül mindenhova 
már a mi retkes kis lomha lábunk 
megpenészesedett nélküle bíbor 
színű ablakaival az országunk 
és egyeseknek ilyen-olyan díjra 
pártürülékes lett kódrímes szájuk 
na, akkor én most kivel haljak 
éhen, ha nincs közös halálunk 
na, akkor én most mit csináljak 
ha ide-oda, ki-be szaladgálunk 
és úgy döglök meg magányosan 
pókhálóban a légy, ha magábul 
kiadta nedvét hangtalanul 
ismeretlen költői bogarábul

Boldogtalanság
A boldogtalanság sokat elmesél, 
kamerával jár erre a szembe-szél, 
a kegyetlenül pontos hazugságok 
filmre veszik az aranyszavúságot, 
talán a gyalogút, az még szűzies 
a fák közt, de tréfálkozni túl kies 
a mögötte szétrombolt, korhadt falu, 
hol üresen, dohos ágyban horpadunk 
és a hátrahagyott penészes kenyér 
sok-sok boldogtalanságot elmesél.
Sokat mesél a boldogtalanságról 
egy aszalódott gyümölcs üvegtálon, 
az ablakokon pókhálófüggönyök 
dúdolják a csendes zárótűz mögött, 
az udvaron túrás, a senki-járta 
fűben motozza halkan, nemhiába 
keresgél, és a magányos szembe-szél 
már az új boldogtalanságról mesél: 
távolban terebélyes terepjáró 
fuvarozza a boldogtalanságot.

Dísz tér 
(a magyar nemes szobrához)
Nincs nyelve a történésnek, 
ott feszítek köztesként 
felizgult nemesi testtel, 
és duzzadok felfelé, 
mint az úri középosztály, 
elfeledve, hogy tegnap 
még velem haldokoltál. 
Jobbat vártam, de megértem, 
amit a városok kiizzadnak 
magukból és a téren 
két kő között kikel a bab. 
Elég ennyi, túl sok a vak, 
vasráccsal pótolja 
a sarlót és kalapácsot 
a hatalom ízlés-pofonja, 
indulás, zenét is kérek 
a tribünre, meg zászlót, 
megmutatom magamat, 
nézzed meg a hátsót.

díszmagyar
haza-udoznak korrupt állva 
tubim ül ők a guanóban 
viszik edzik az orrunk tája 
mondó kamra a durva jól van
stadion város szőr államon 
félékes őrnagy úr díszelegy 
pancsosra be mázolt tábla hon 
sassá avatott tubin lebeg
dunna folyik a költő bajsza 
csupa toll és ha a héj a toll 
magyar mellen török-lő hablaty 
így vizezi néni kém a bort
süvegcsöcsös kalpag karima 
ünnepies zsinórral fajtál 
selyem ezernyolcszázharmincban 
már móka volt ez az aranylánc
banduk-okolva bólogatok 
elfogy az út meg elfagy az út 
agyam kitépett lógó barokk 
tubim-tubim ez a haza múlt

Dráma
Ha kibontom lejárt szavatosságú 
életem, mint egy konzervet, 
fel kell falnom, zabálnom kell 
undorral, bármilyen büdös. 
A hascsikarás még semmi, 
befejezni sem tudom: 
ma vége van, tegnap vége volt, 
holnap vége lesz. Így rohadnak 
gyönyörű pillanataim 
a történelem hazugságaiban. 
Bennem kétségtelenül 
van valami hideg és romlandó.

Egy éjszakára
Este hozták be, letették, 
mint egy talált tárgyat. 
Beszélgettem vele, 
sem inni, sem enni nem akart, 
csak köhécselt és megsajnált 
a bajom miatt. 
Reggel sehol, 
a nővér a mellékhelyiségben 
talált rá, azt mondta: 
történt egy kis baleset. 
Talán tíz évvel volt fiatalabb nálam. 
Amikor jöttek a szállítók, 
csodálkoztak, egyedül voltam 
vele a négyágyas szobában. 
Ott maradtam kérdőjelnek.

Egy kert
Az Erdész utcában délutánonként 
gyomlálgatja egy asszony a kertjét 
pongyolaszerű zöld-mintás ruhában, 
úgy látszik, teste sincs, csak a ruha 
ide-oda lengéséből következtetek 
az alatta lévő folyamatokra. 
Gyűlik a gyom a kosárkában, 
néha villan meg csak az ujja 
vagy a bokája. Halad, mint a rák, 
hátrafelé tolatva, ettől a kéjes 
farmozgástól jobban nőnek a növényei, 
egy idő után már eggyé válik 
a zöldbabbal meg az uborkával. 
Ha véletlenül nincs kint, 
akkor is őt látom, ahogy a szél 
fújdogálja a szárakat és leveleket, 
a zöld minta ugyanúgy riszál, 
mert gyomlálni akkor is kell.

egy kupa sör 
(egyik barátom emlékére)
egy ember a fele hajával 
duplával ezer éve láttam 
sétálgat kezében kalappal 
fitymálva szemével a nappalt 
sört kér a sarki kocsmában 
szomját mint a föld úgy utálja 
nézésében haragos barna 
de nevetve jól eltakarja 
a pultnál áll soha nem ül le 
büszkén mint neon zöld betűje 
bajsza hadakozik a habbal 
gonoszság nem rejtezik abban 
továbbáll eltűnik a ködben 
követik egyre-egyre többen 
egyformán komótosan lépnek 
mint ki holnap vissza se térhet

Ellenállás
Csak így érdemes. Egyedül. 
De mindig valaki mellett. 
Mozogni, ahogy egyszerűbb, 
érinteni nemi szervet.
Beszélj magadban. Úgy érted. 
Csukott ajtóval, mint a busz. 
Körbevinni a húsz évet 
négyszer-ötször, ha újra tudsz.
Leejteni fáradt kezed 
rád jellemző, hosszú ívben. 
Nem lenni több, nem kevesebb. 
De az is mindig szelíden.

ember a kútban
valamikor a kis falunkba’ 
belenéztem abba a kútba 
ember fejét láttam meg benne 
gyerek feje volt, inkább gyermek
anyám azt mondta, nem szabad 
felhúzni, a kötél elszakad 
a vödör a vízben benn marad 
az ember gyereke megfullad
de akkor én, mint egy kis hörcsög 
leengedtem érte a vödröt 
hiába, csak a vizet mertem 
még mindig lent van az az ember

Ember a parton
Azt álmodtam, élőket 
vet partra éjjel a Duna. 
A kőcipőkön mosolyognak, 
majd elsírják magukat. 
Meztelen lábaikat egymásba 
csavarva sétálnak a parton, 
elrettenve nézik, a két fél 
még mindig egymással harcol. 
Biciklisek súrolják hátukat, 
néha rájuk esik egy kabát. 
Megszáradva befestik vérrel 
a folyó mindkét oldalát.
A senki emberei. Az arra járók 
már meg sem lepődnek. 
Talán azt se hallják meg, 
amikor a különítmények lőnek. 
Csobog a víz, nagyapáink 
rongyolódó képes-albuma. 
Elsüllyedsz, felbuksz, pöfeteg 
hassal vet partra a Duna. 
Kemény, hideg, közönyös 
emlékezet-kövek, ez a rakpart. 
Ott várod meg a reggelt, 
de a hullámok betakarnak.

Épphogy befér
Szerencsére még emlékezem, 
így tudom, hogy lehullott 
a levél a kertben a fákról.
Az emlék szélébe épphogy 
befér a szomszéd integetése. 
Hagyom, hogy kiabáljon.
De alig pár méterre az úttól 
örömében egy őzgida 
morran, aztán ficánkol.
Mintha egy kopott festmény 
lenne előttem, amely 
alig látszik a fényhiánytól.

esztendőre
már hallik október szava 
a madarak szüretelnek 
édes gyűlölet illata 
tele pincék, üres vermek
kezemen még halvány tavasz 
kopik, kopog és körbe jár 
az émelyítő hullaszag 
a kis szúnyog is ölne már
felettünk a tél világol 
lehull a hóval e szégyen 
év végére térdig járok 
az enyémben, ha megérem

Európa ege alatt
Nézem, mennyire van már ősz. 
Egy kutya fáradt tekintete 
rozsdálló arcomon elidőz. 
Akkora vagyok, 
amekkorának lát. 
Mosolyognak a fakoronák, 
velem ellentétben 
ők túlélnek több halált.
Már nem nyüzsgök, mint a bor 
a pincében. Forrtam valamikor 
Európa Göncölszekerén. 
Annak kellett lenni, 
különben nem érezném: 
feleseltem a harmattal, 
lássam, minden nap tavasz van. 
Azóta néhány évi termést elittam 
és csak dülöng, zörög az a szekér.

farsangi fánk
dobálja magát mint hatos 
meg tizenkettes villamos 
megforgatják a hólyagos 
olajban legyen szalagos
körbe körbe kivilágos 
mint egy kis pökhendi lángos 
alakja gömböc kis vánkos 
melybe süllyed a világ most

Fatönk
Korhadó fatönk, egy játék darabja, 
elmosódott krétarajz a flaszteren, 
árnyékban pihentem egykor alatta 
és figyeltem, ahogy rajzokat terem 
koronája, egy kislány szoknya-lombja, 
ahogy sóhajtozik, s nagy izgalomba 
lengi szőke hajtincseit a szélben. 
Az idő könyörtelen hatalommal 
elsodorta őt a múlás vízével.
Egy madártollat sepreget az este 
a falhoz. Málló, idegen vakolat. 
A madárnak már sehol nincs a teste, 
megette a nyű, emlék az arcokat. 
Lassan lépek, a levegő tüdőmbe 
egy kis lyukon forog körbe-körbe, 
hát alig-alig tud beférkőzni már. 
Lásd, semmim nem maradt, a hűvös földbe 
kívánkozik egy korhadt fatönknyi nyár.

Félálom
Látod, bennem rég meghalt a költő. 
E vers is olyan, mintha menne el. 
Lehajoltál, ne végy fel a földről, 
takar az álom, s néhány hópehely. 
Engem nem kell fényre polírozni, 
meztelen vagyok, sötétszürke matt, 
lábaimon koszos, kopott zokni, 
még az ítélőszék is ülve hagy. 
Énekel a sötét, szemem behunyom, 
nem meghalok, csak békémbe esem. 
Itt vagyok-e? Vagy leszek? Nem tudom. 
De örülök, ha még észreveszel.

Felháborodás
Nem érdekel. Az érdek érve. 
A lámpa kihunyt, a virágok kékek 
a csillogó ablakban. 
Rongyokra tépik az estéket. 
Beöltözök abba. 
Nem érdekel, hogy kint a táj 
felhajtott garatján 
sok ezer beton- és drótakadály. 
Lezuhan képzeletemben 
a búgó fémmadár. 
Nem érdekel, ha fáj a gyomor 
bennem, bokámat nézegetem, 
zokni nélkül szebben 
lüktet a valódi nyomor, 
mint meggyűrt papíromon. 
Zsebembe söprök mindent 
és ki, ki a térre, nem érdekel 
ki utánam, ki előttem, ki veszi észre. 
Fordulok az ajtóban és visszaérzem 
éjszakáim szerelmes illatát.

forgács
olykor az ember iszik vizet 
bár ott a bor, hordóban a bor 
kínálgatja, nem kell senkinek 
tán meg sem éri a holnapot 
részegen áll, lángokban nyakig 
vaskályhákban száraz fahasáb 
ez addig űzi-hajtja, amíg 
végig elnyeli a nyalka láng 
szerelme, mint szeme, szép kerek 
csikorog benne marék homok 
dalolja a rettegéseket 
és ölelés közben szétforog

Forradáspont
Élek? Minden káprázat, 
pedig testek vesznek körül. 
Hónapok óta vitatkozom 
magammal, folytassam-e. 
Szikrák születnek belőlem, 
lásd, fájdalmakkal érkezem. 
Csak miattad! Most már tudom. 
Mintha két folyó 
egymásba ömölve szeretkezne. 
Kiszáradnak, ha abbahagyják.

Fuldoklások
Zihál a vöröslő test, az eldugult 
torokban a lég egy kis darabkáját 
keresi, aztán ég, sistereg, robban a hegy 
és ott fenn füstölögnek a versek.
Mintha az árnyék és a fény 
egybekelt volna, 
ne legyen többé nappal s éjszaka.
Elnyomottként tudott a fagyos télben 
meleg boldogságot szítani, 
de ezt a csendet már nem töri meg 
az egyetlen kedves asszonyi hang.
A keresztről senki nem jöhet le.

Gyilok
Az ajtón kívül, az már a vadnyugat, 
haramiák festik zöldre arcukat, 
ajtón belül, ez pedig a vadkelet, 
ami nálunk van, minden csak nagy lehet, 
nagy párt, nagy város, nagy falu, nagy futball, 
akad némi gondom fura hangjukkal, 
titokban lehetek cigány és zsidó, 
a fél farkam a zöldhatáron kilóg. 
Ajtót nyitok, a huzatban tömeg szól, 
minek ide az uratlan szögesdrót, 
úgy látszik nem ért véget a háború, 
kisfiúk vagyunk, közben meg lánykodunk. 
Járkálok, zsebemben kötéllel, szöggel, 
magyar álmaimban embert ne öljek.

Gyűlölet
Gyűlölöm a mondatot, 
hogy „az a szemét apád”, 
amikor ordítják gyerekeik 
szemébe az anyák. 
Gyűlölöm a rendet, 
melyet urak teremtettek, 
engem a váratlan káosz 
soha meg nem rettent. 
Gyűlölöm az élőt, 
ki másnak rosszat akar, 
megszerettem a holtakat, 
hol csend van, s hull az avar. 
Gyűlölöm persze magam, 
még mindig itt vagyok, 
el kellett volna mennem, 
de bevetem szerepemmel 
a hétköznapi színpadot.

Hajnal
Rövid lett a harag, és a mosoly 
magába zárkózva még rövidebb. 
Lassú, visszahúzódó tövisek 
tompán puhulnak a néma torkon.
Eloszlik a magas és győz a mély. 
Minden lélegzetet magába fal 
ez a nyirkos, fullasztó bányafal, 
s bugyborékol benne a költemény.
Fürtökben lóg az élet, s a tájon 
átlibeg még egy utolsó álom, 
a szobában a férfi táncba kezd,
mint levél a fán, libeg az ágon, 
túltesz a vak, szemtelen halálon, 
a mozdulatlan hajnal árnya lesz.

Hey, My Lord
Hát már nem tudom, mi volt, 
traktort láttam síneken, 
nem baleset ez My Lord, 
így tolattak hirtelen. 
A kukoricaföldön 
szelte tegnap a silót, 
és a magyar göröngyből 
répát vágott ki, My Lord.
Holnap mozdony lesz szegény 
az M0-ás körgyűrűn, 
My Lord ön egy nagy legény, 
de ha szembejön, ühüm... 
ühüm, ühüm, nem My Lord, 
nevet e furcsa szitun, 
mert ma megtudtam, mi volt. 
Azt mondják: hungarikum

hó úgyse lesz
verseket írok 
fulladozva 
törlöm a váladékot 
ez a saját tulajdonom 
mint egy zálog a lakáson 
a mellemre folyik 
percről percre élek 
a rokonok elvannak nélkülem 
mindenki más is 
karácsony jön szilveszter 
majd elborzadva 
körülülnek 
legalább egy macskám lenne 
hó úgyse lesz

Hóasszony
Még mindig szórakoztató vagy, Irén! 
Pókháló-neved fonákján vagy színén 
néha te vagy a melegítő párna, 
amikor zimankós, fehér vasárnap 
üresre szellőztetem ki a fejem 
egy sötétbe nyúló, könnyű sétával. 
Gondolhatom-e, öregecske lehetsz 
te is, mint sokan? Valaki mást szeretsz, 
szelídült szemeiddel szólítgatod 
a számomra örökké ismeretlent, 
vagy éppen az eldugult mosogatót 
teszi lefolyóvá duzzogva kezed.
Vörös macska ugrál lábaid között 
nyávogva, az ablakodban légy pöröl 
a piszkos síküveggel, és hallgatod, 
simogatod, hallgatod, simogatod. 
Augusztusi est aludt melleiden. 
Itt most tél van, kint hull a hó, hull a szó, 
hóember vagyok, te meg a hóasszony. 
Álmosan lábaimat nyújtogattam. 
Lásd, nálad rejtőzködik egyik szívem, 
keressél meg fogmosó poharadban.

Holdfogyatkozás
Éjjel a Hold 
beleesett a tóba. 
Akkora, mint 
egy nagyobbacska csónak. 
Könnyen siklott, 
tündérek ültek benne. 
Csillogott rajt 
az egész Föld szerelme. 
Reggelre eltűnt, 
már nem látta senki. 
Kénytelen volt 
az égre visszamenni.

Holdra járók
Jó lenne már fájdalom nélkül 
élni legalább egy napot, 
melyik napban szelíd fény ül, 
ha kérem, mégis felragyog,
birkózni fűben kiskutyámmal 
az estéli szürkületben, 
hogy a levegőt az orrába 
én adjam, ahogy születtem.
Felsírnánk. A boldogság sír is, 
ha elveszti szüzességét, 
figyelnénk, ahogy a Hold hízik 
és tennénk rajt néhány lépést.

így a vége felé
az ember így a vége felé már mindent megért 
nem hajol le lába elé a gyűrött ezresért 
bátrabb, mint volt bármikor, éles fegyverek előtt 
szemeivel már úgyis annyi gazembert megölt
emlékezik a házra, ahol ütötték, verték 
mert lopott a szomszédból egy kistányér cseresznyét 
a jó szóra, mi kihúzta őt a nyakig-sárból 
hogy abba a nyakba vehesse a fél világot
az ember így a vége felé már jobban tudja 
kiábrándultan szerelemre mért’ lobbant újra 
mitől is lett egész, mi a részletekben semmi 
hogy életét mosolyogva merje zsebre tenni

Játék a tisztességgel
A gonoszoknak is, mint a mérleg, 
pontosan mérem a tisztességet 
és nem engedem, hogy eltemessen 
a gyilkos idő, legfeljebb testem 
ernyed fehér, halálos ágyamon, 
hol e bűnt többé nem vállalhatom, 
mert emlékezni arra, ki bántott, 
vissza, az örökkévalóságból, 
érzem, az nékem meg nem adatott. 
Úgy élek ma, mint egy boldog halott.

Jutalom
Ahogy a bőr elválik a hústól 
és mégsem serken a vér. 
Így leszek halhatatlan, 
megnyúzva a költészetemért. 
Kissé akkor is megváltozom, 
a haj és a köröm még megnő, 
de már előre az vigasztal, 
nem én voltam s leszek az első.

Kajavers
Mióta nehezen nyelek, 
kacsát ennék libaszárnyon. 
A szárnyat azért, 
a szegényeknek ne fájjon, 
kacsasültet: 
nekem egy gazdag se dirigáljon. 
Almát mézzel és dióval, 
disznót, ki még 
bent röfög az ólban, 
három pulykát, 
betömködve a disznóba, 
madarakat, halat, 
aranyos bikatökét sósan, 
mindent, ami ehető 
még ezen a világon van. 
Mióta nehezen nyelek, 
azóta a jó szóra, a jó piára 
és a jó kajára éhezek, 
ezek a jók hol lesznek, 
amikor én már nem leszek, 
nem leszek, csak eszek, 
eszek, éjjel-nappal eszek.

Karácsony
Tóni bácsi kilencvenkettő. 
Ott áll a kapu mögött és vár. 
Néha fiamnak szólít, rekedtes 
hangom emlékezteti nemrég 
elhunyt egyetlen gyermekére. 
Amúgy is csak árnyakat lát, 
a rácsokba kapaszkodva 
reszket a keze. Suttog. 
Gyér haját borzolja a szél, 
mondom, sapka kéne rá, legyint. 
Vittem neki egyet, kezében 
forgatva elmosolyodott: 
jó lesz Karácsonykor a fa alá, 
édes fiam. A ház felé botorkálva 
viszont már illesztgette kobakján 
az utolsó meleg ajándékot.

Katasztrófa
Tengerek ellen lázongtak az erek. 
Nem gyűjtöttek nekik vizet, eleget. 
Erre amazok nem párologtattak 
és az erecskék mind-mind kiapadtak.

kell
kell a te nézésed, az a gyönyörű 
mitől márciusban nőni kezd a fű 
hogy ez a vacak tél is véget érjen 
mellecskéd, az édes, az a gömbölyű 
amely harmatos hóvirágokat szül 
a téged köszöntő tavasz kezébe
kell a te szép szemed, legyen örömünk 
fellobbanhasson kertünkben az a tűz 
amely minden régi almot eléget 
kell az a csók, miben egy a köldökünk 
bennünk szerelmes emberré összefűz 
és megóv a gonosztól ölelésed

Kerítés
A vezér háta mögött 
acélkerítés élei, 
tekintetéből 
visszanézve vér csöpög.
Kialszik a kép. 
Ahol zöld mező volt 
és színesedő tavaszok, 
most merev, mint az üveg,
körbejárja 
a förtelem és szégyen 
katonája. 
És a dicsőség. A díszmagyar.
Visszanézne 
máskor is, de terméketlen 
éléskamrát zárt be. 
Hogy éhezzenek itt sokan.

Kétéves zseni
Amit én tudok, 
azt az unokám még nem tudja. 
Fordítva viszont 
ez ugyanúgy igaz. 
Odasétált a függönyhöz, 
határozott mozdulattal 
megfogta, aztán csillogó 
szemekkel eldicsekedett vele. 
Egy molylepke. 
Nekem ez egész életemben 
nem sikerült.

Kislány a tükörben
Nem köszönök, intek felétek, 
a lábam, akár a lánctalp, tapos, 
torkomba a kígyónehezéket 
vattaként köpi be a haragos 
tükör. Kislány táncol, szemén 
felhőket vibrál langyos árnyék, 
nem szól ő sem, se te, sem én. 
Többé már haza nem találnék. 
Elvesztettem. A szót, tündérmeséket. 
Esteledik, tüzet okád a sárkány 
mellemben, lassan eléget, 
vércsepp világít a lámpán 
és a falon át messze menekül 
a lélek, az a picike eretnek. 
Édesem, ugyanoly veszettül 
halok meg, ahogyan szeretlek.

Kondenzcsíkok
Reggel van. Az ég alján látszanak 
a repülők kondenzcsíkjai. 
Távolodnak és oszlanak, 
mintha mennyekbe mennének. 
Nincs bennem nosztalgia, 
oda se nézek, pontosan tudom, 
mitől, mi fáj. Valamelyik 
dimenzióban azért elindulok, 
teljesen nem kizárt az sem, 
hogy átlépek. Csak mindig későn. 
A szobában egy angyal is járt, 
tiszták a bútorok és a szőnyeg. 
Hiába, megvédeni nem tud, 
távolodom és feloszlok, 
mint a repülők nyomai.

konform
ha légypapír vagy, nosza, ragadj magadhoz 
esti testi pesti kelme és szabadkozz 
alul-felül, de vajon mit ér, mondd mit ér 
lapockádon, derekadon a kombiné 
vad szempár pislog, mintha bárgyún ringana 
a kövér test, hát nem egy karcsú impala 
zsírszagú flörtök, nagy dunnapuha zsákok 
között kacarászva, vígan megteázok 
rötyög a csésze is, az asztal bal lába 
is sokkal szebb, mint a mester kaptafája 
mikor a papírlégy ragad, s ragad papír 
az ma a keménybe kötött anyag: szakir

Kongat
Üres minden. 
Lényegében a bajon kívül 
semmi sincsen. 
Hideg, sötét lehelet játszik 
a kilincsen. 
Szétmarja arcomat, amiben 
eddig hittem, 
fölöttem a fű is kiszárad, 
szemét szisszen, 
lyukas vödör lóg egy faágon, 
meg-megbillen 
benne életem kis harangja: 
kong a szívben.

Korai ősz
Öreg, már szabad lelkű ősz, fáradtan 
terül rám, halkan gyengülnek a fények. 
Míg nyár volt, a meleg ellen lázadtam, 
ma bicegősen, megfontoltan lépek. 
Megpihenek a kirakatok előtt, 
nézegetek gőgös próbababákat, 
akiket diadalviasszal benőtt 
az új örök szépség, hazug szavával. 
Sárgöröngyök a felbontott utakon, 
köztük üresség, mint védelmi árok. 
Rágyújtok. Csak ezt az időt múlatom, 
s kinevetek egy óriásplakátot. 
Szállingózó levelek az estében. 
Most bújnak elő fészkükből a ringyók 
és billegnek a koldusok helyére. 
Ahogy emlékszem, ez nyáron is így volt, 
mégis szomorúbb, a kocsmák csendesek, 
mi sírunk csak fel és nem a hegedű, 
régi szelek újra felmelegszenek 
bennem, dúdolgatok egy dalt egyedül. 
Nem fázom. Valami mástól didergek, 
mint a rab, kis cellája sötét sarkában. 
Talán ezt az őszt érzem idegennek, 
hogy fojtogat ölelő két karjával.

Korszakváltás
Egy keskeny kis földútról indultam 
a szennybe, a panelsorok közé, 
szomorú búzatáblák bódultan 
sárgállnak emlékeim köldökén, 
ma szűk kapualjban fehérlenek 
a madárcsontok, ott virrasztanak 
felettük dölyfösen kevély legyek. 
A kutya féltében sírva szalad. 
Torz, kialvatlan arcomra szárad 
a szürkeség, a bitumen pora, 
a maszkot, bevehetetlen várat 
rögzíti egy kamera szemfoga, 
kávém keserítik a rémhírek, 
nagypofájú közhivatalnokok 
levesemet átsózzák néphitnek. 
Tetovált bűnözők a bajnokok. 
Nem ismerhetem fel a pusztulást, 
pedig jön szembe velem, mint a szél. 
Futok a bűzt árasztó busz után 
és porlad alattam a csigahéj.

Köldökzsinór
Másfél kilométer után a játszótéren 
pihenek meg. Ugyanazon a padon. 
Az anyukák már tudják, az az enyém, 
mindig szabadon hagyják nekem. 
Figyelem a gyerekeket, miket mondanak 
játék közben. Ha tudnák, zsebeimben 
hazahordom a gondolataikat, 
nevetve a hajamba szórnák a homokot.

Kuszaságok
Feledésbe merülő, ma tiltott 
írók könyvei a polcon. 
Összeomló házak faluszerte, 
kacatok között elnyűhetetlen 
életeket visszaidéző apró kerámiák. 
Meztelenül támaszkodó öregúr 
a pokol tornácán. Féltérdre ereszkedve 
beleolvas az omladékba, 
mosogatja menthető játékait. 
Nagyapja vigyorog rá a gerendák 
árnyékából, úgy hasonlítanak egymásra, 
mint két tojás. Megfejthetetlenül összeér 
a tér és az idő a márciusi jégesőben, 
áthatol a mellüregen a vezeklés, 
elhagyja a testet a lélek, vagy valami más.

Külvárosi romantika
Rozsda ölelkezik a 
korhadással a parkban. 
Ezek a párok eszik a padokba 
vájt jeleket. A bokrok alatt 
rongykutyák énekelnek 
a hajléktalanoknak, belepi 
őket a zúzmara. 
Borotválkozni készülnek. 
Pár méterre az úton parkolóőr 
zongorázik egy kocsi szélvédőjén. 
Még mindig rombol, ami épül.

Lili Drágám!
Pa-pa. Alig fér ki. Engem látván 
rögtön mutat. Ártatlan szeretet 
csillog önzetlenül felém vetett, 
mosolygó körmű kis ujjacskáján.
Ugrál rajtam, dögönyöz, rúgkapál 
örömében, mikor megcsikizem. 
Egy ördög bújt el benne kicsiben, 
kacagásunk, mint két őrült madár,
száll a szőnyeg fölött ágról-ágra, 
sír a világ, mi meg lángos szájjal 
szárítjuk fel ólomsúly-könnyeit.
Lilikém! Taníts még bátorságra, 
tűnjön el az élet távolsága 
köztünk, nőj nagyra meleg ölben itt!

Madárkák
Egyfolytában tétova vagyok, 
mint a madár, ki nem tudja odafent, 
mit kezdjen a Földdel. 
Mire megfészkel bennem a gondolat, 
már rég eldöntöttem, mindenáron 
veled maradok, tört szárnyaimmal 
addig körözök, míg be nem fogadsz. 
Sosem ujjongtam a sikernek. 
A ma emberének keresztjét már 
nem vállakon viszik és az arcokról 
leolvasható sírás sem fojtogat, 
hisz minden elintézhető mással. 
Elég a bankszámlákra utalnom. 
Mi mindketten szegények 
maradtunk, halálos bűneinket 
nem visszük isten elé, elérhetetlenül 
öleljük egymást és ha szomjazunk, 
iszunk a másik tenyeréből. 
Míg tétován le nem zuhanunk.

Majd
Gondold, csak a gyerekekhez mentem 
és nem jövök, mert jól érzem magam. 
Képzeld, kint sétálgatok a kertben 
és örülök, hogy mennyi alma van.
Esővízzel mosakodom kádban, 
melytől arcom egyre-egyre szebb lesz. 
Ha eluntad magad, ne kockáztass, 
gyere utánam a gyerekekhez.
Útközben beszélgess mindenkivel, 
dicsekedjél, mily szép az unokád, 
ki rajzolt neked egy színes szívet,
egy nagy-nagy házat és egy új szobát 
azokkal a csöppnyi kezeivel. 
Azt szorongatod egész úton át.

Manapság is
Az utóbbi időben is, 
igen, sokan kinyírták magukat 
értékvesztés, megaláztatás 
vagy aljas számkivetettség miatt. 
A szabadság, ez a gyönyörű 
asszony, nem könyörült, 
sok halott felnőttet fialt. 
Szétnézek, ki a következő. 
Hiába szirénázik a mentő 
sietve, önkezű az áldozat.
Tönkrementek, széthullottak 
jártak-keltek, élő hullák, 
a tegnapi átkozott rosszat 
még valahogy átugrották, 
aztán nagy dolog lett, nagy dolog, 
torkukon akadt ez a horog. 
Megdöglesz! - szólok magamra. 
Ha nem, legfeljebb megölnek. 
És aki most röhög rajtam, 
annak is szívébe döfnek.
Ha elkezdődött, nincs megállás. 
Gyerünk, gyerünk, tovább és tovább! 
Már elkészítették a szállást, 
ki nem látja, nálam is ostobább.

Már nem az igazi
Mi értelme a télnek? 
Nincs benne semmi érdekes, 
csak félelmek és szenvedések.
Mi értelme a nyárnak? 
Ha a szerelem elveszik 
a frissen nyírt fű illatában.
Tavasznak és az ősznek? 
Kinyílnak, majd elhervadnak 
a virágok a temetőkben.

Mászóka
Nem haragszom, csak szenvedek. 
Amit megmásztam, meredek. 
Szem sarkában a pillanat. 
Combjaid közt, hogy írva vagy.
G pontod egy függőleges. 
Gyönyörgyöngyök, ütőerek. 
Túl vastag a hálóinged. 
Felismernek bárhol minket.
Mászok hozzád, mikor vérzek. 
Úgy folyok át, minthogy kérted. 
Túlsó parton visszhang voltam. 
Öleljél át irgalommal.
Ha itt hagylak, el ne szédülj. 
Sose menj el feleségül. 
Legyek rajtad örök teher. 
Másoknak az örömtelen.

Mint a szurok
Már csak átmenetileg használja az utcát, 
a lépcsőházat és a lakókat. Pár emberrel 
áll szóba, hang nélkül beszélgetni sem tud. 
Mindenki megérti, látják, hogyan mállik 
le róla a vakolat és ölelgeti a rothadás, 
a penész, a csend. Amerre jár, a kutyák 
bevonulnak ólaikba, nem bírják ezt a 
nyirkos pinceszagot. Ő sem, lassan olyan 
sűrű és sötét lesz a vére, mint a szurok.

Mosoly
Ott a sarkon mindig megállt 
és nézte a bal oldali házat, 
az állványozott emeleteket, 
ahogy dolgoztak a festők. 
Az erkélyen egy asszony 
kombinéban. Mit csinálhat? 
Mintha rá mosolygott 
volna, így látta lentről. 
Szemerkélt egy kicsit, 
aztán hamar abbahagyta. 
Az a részeg sovány alak 
már megint erre bolyong. 
Nem messze tőle bámult 
felé egy szürke macska, 
nem nézte kutyának, 
nem is volt semmi gond. 
Aztán elindult újra, már 
teljesen kilazult a lába. 
Nem tudta, ezzel a körrel 
most fuldokolni megy. 
Kapkodta a levegőt 
a szomszéd utcában állva, 
szólt volna, de nem tudott, 
és nem is volt kinek.

Múlik a nyár
Kezd kitántorogni a nyár a konyhából, 
elviselhetőbben állsz a tűzhely mellett. 
Rövid alsógatyában ki-be ténfergek 
tőled-hozzád, azután a szegénykórházhoz
öltözök be gézzel, no meg ödémával. 
Mi a francnak vagyok ennyire ideges? 
Szeretsz, és ha még szeretsz, jó, ha hitegetsz 
azzal: e finom rendszer is köddé válhat.
Filigrán, hű kis elmém beteg, öreges 
mozdulatokkal próbálja karcsú tested 
megölelni. Gőzölög az erőleves
a tányérban, szívedet is beletetted, 
a mosolyt, a mindenképpen merőlegest. 
Pedig ezt a nyarat örökre elveszted.

Na, van ilyen
Van olyan, hogy meghal az ember- 
bocsáss meg. 
Eltűnök, mint ki minden reggel 
korán kel.
Hidd el, azután még ugyanúgy 
szeretlek, 
engem is egy másik hazug 
nevelt meg.
Gyönyörű a bomló, rothadó 
őszi táj, 
mikor egy unalmas szombaton 
köd szitál,
és akkor látod, neked minden 
ott maradt. 
Fák alatt az emlékek szinte 
oszlanak.
Egy kis tárgyamon este kezed 
elidőz. 
Arra gondolsz, oly messze nekem 
meg ki főz.
Egyébként jól vagy. Folyton vasalsz, 
teregetsz. 
Nem kéne. De ily módon vallasz 
szerelmet.

Naivitás
Vigyázz, a test, az jobban tudja! 
Csak kócos fejjel gondolkodom 
hozzá képest, én, ez a lusta. 
Közben meg a combodat fogom.
Kint megint esik. Kellemetlen. 
Igaz, nem mehetek sehova 
egyedül, jobb is veled lennem. 
Így leszek majd végül letojva.
Nem vagyok senki, ami itt van, 
csupán szürke kis jelenlétem. 
Csörgedezek meghamisítva 
a hasadon és szerencsésen
zizegek el a félhomályba, 
mellém szegül egy sötétbarna 
kutya lehulló szőre-szála. 
Játsszunk tovább: széna vagy szalma?

napi feltámadás
ahol abbahagytam, ott folytatom 
csikkek és por ülnek az asztalon 
néhány lusta gondolat, egy tucat 
egyet most söpört el a szent huzat 
szájal velem külvilág-papagáj 
harácsolva, szegényít gaz szabály 
tollam hegye mellett egy buta tok 
ahogy karmolászok meg ugatok 
millió ízes szivar füstölög 
szívemben, lassan belekürtölök 
még várom azt a percnyi ünnepet 
mikor vakon szeretni születek

Naplemente
Oly sokunkat megihlet a naplemente, 
soha nincs az aktus végleg befejezve, 
elmúlik majdan több ezer emberöltő, 
s ha lesz még, róla ábrándozik egy költő.
Hiába mondom, ne nézzed, nem ment el, 
ha nem mozdulsz, pont mögötted reggel felkel, 
éjjel-nappal azt a hazugságot költöm: 
minden égi csoda itt marad a földön.

Nyár
Fényes haraggal 
éget a nappal, 
lángban állnak az ablakok. 
Kutya sem ugat 
most körbe udvart, 
hűs árnyékba szaladhatott.
Az Alpokalján 
a szél sokat jár, 
rázkódik, zörög a szekér, 
elvárnak vissza, 
hol bánattiszta 
szemekkel megszülettem én.
A szélből jöttem. 
Azért zörögtem, 
vihar dobbant, ha itt vagyok. 
E másik tájon 
meg nyár világol. 
Így karolnak a csillagok.

Összebújva
Egerek összebújva alszanak 
valahol a hűs kerti pincémben, 
vidáman múlik el nappalra nap, 
ahogy ott kergetőznek kint éjjel,
én hajlongok, hordom be a diót 
nekik, sötétben felét elcsenik, 
aztán csend van, azt sem látom, ki volt 
a tolvaj, világosban egy se nincs.
Így élünk mi, egy igazi család 
a természet termékeny, lágy ölén. 
Ha őket én gyarlón kiirtanám, 
kivel bújnék össze, öreg bölény?
Akinek ily szép nagy családja van, 
annak a megélhetésre gondja nincs. 
Öltöztem át. Elakadt a lábam, 
ugyanis a cipőmbe hordta mind.

Pókfonál
Hová is menekszünk, mondd, hová, 
ha feldúljuk egymás otthonát, 
megfordul velünk a szembe-szél, 
az ember csak gyilkol, nem beszél,
milyen lesz a hús, a jó leves, 
ha mindenki bűnbakot keres 
és előveszik a bárdokat, 
az ártatlan gyermek áldozat,
dicsőséggé válik köpködés 
és fojtogat majd a drótkötél, 
különbek lesznek az állatok, 
mint mi, az útszélen száz halott
bűzlik ázottan, temetetlen, 
ha gondolkodni lehetetlen? 
Hová is menekszünk, mondd, hová, 
mikor elszakad a pókfonál?

Reggel
A reggelnek, mintha ébredése lenne, 
fehér kóchajába fonja az elmúlást, 
a reggel, mintha mindenben kételkedne, 
egy forró kávéért feldúlja a konyhát, 
talán hite is lenne, ha puha száján 
nem hemperegnének száraz kenyérmorzsák, 
cipőjébe dugná meggémberedett lábát, 
ha cipője nem volna egyre gorombább. 
Szívében még tavasz, de mozgásában ősz. 
Reszkető félelemmel néz a jövőbe, 
hisz beteg torkában megalvadt vért hörög, 
hogy szemeiből álmait kitörölje.

Rím-bitang
Kiírtad magadból, egy ideig kitart. 
Legfeljebb rád sózzák: áruló rím-bitang. 
Aztán várhatod, jön a szokott tetszhalál, 
miközben bámulod a pártos seggnyalást
undorral, fényes szelek gyötrik az orrod, 
szagát vasrácsos éjszakáidba hordod 
és e börtönben kábultan elszenderülsz. 
Szép álmaidban a haza fényre derül,
hiszen ő olyan neked, mint édesanyád, 
ki a rongyos ruhában is szépet talált. 
Olykor érte vagy bitang, kitárt szárnya van, 
akkor is, mikor minden kilátástalan.

Sebek
Ennyi seb, kráter, gödör, mi rajtam! 
Egy kupac ürülék vagyok, 
mivel kenegetem a világot, 
sajnálom, nincs szemetek előtt, 
az egészet egy újra nyíló 
tavaszi virágnak gondoljátok. 
Minden ordít, éjjelente hüppög, 
panaszkodik jajdulva. Magában, 
mert hangja, az már nincsen. 
Nem érezheted, ha megölelsz, 
a remegést az elkerülhetetlen 
szörnyű elmúlásba vittem. 
Sötét van, nincs mit tenni, 
a sebek láthatatlanul némák, 
hang nélkül kel ágyából a nappal, 
csak a szemem beszél, többnyire 
könnyek nélkül, de az is 
egyre homályosabban, halkan.

Séta
Aki nincs, csak sétálni ment el. 
Ezért van az, még el sem köszönt. 
Ő a délután és az este, 
bennük a sötét, üres bőrönd,
egy autó nyoma az úton. 
Nem haza, mindig csak elfelé 
jár ő már igazából hazulról. 
És falevelet hord szerteszét.

Sugárkezelésen
Itt mindenki félhalott, vagy már egészen az. 
Szemeikből egyformán jön a bánatsugár, 
a boldogság törölközője fehérre fagy 
már csak dísznek számító régi vágyak után.
Meggörnyedve, fáradtan körbeülik a fényt, 
mint szép arcú, kopott kabátú utcalányok 
árulják az életüket, fonnyadt rózsaként. 
Tekintetük őrzi az örök, furcsa lángot.

Szabadság
Egyre fontosabbak a gondolataim, 
kiröppennek a térbe és belemondják 
magukat a szörnyű valóság talajába, 
kiszáradt almafák nőnek belőlük, 
korhadó karjaikkal átölelnek, 
nem érzek semmit. Fertőtlenítő szag, 
tea, vaj, a kevés is szenvedést okoz, 
mire elfogy. Mire az idő is elfogy, 
lerozsdásodik a börtönökről a lakat. 
Végre szabadság van! Szól az ének, 
szól az ásókapa és a nagyharang.

Szavak
Sokat beszéltek. Dőltek a szavak, 
mint útra a kátrány. 
Kis bogáncs szerettem volna, harag, 
égető szivárvány.
A világ ilyen. Csendet keresvén 
rám borult az este. 
Én halok meg? Az eső szemerkélt 
még egyet kedvemre.
Már látom az öreg kertek alatt 
settenkedő telet. 
Mi várunk. A keresetlen szavak 
nem várnak eleget.

Szemszög
Hogy vagy? Ma már sehogy. 
Tudom, hogy nem létezem, 
ha vagyok, az csak anyagi 
és személyes érdek. 
Ez lett a grófkisasszonyból 
és ez a cselédlányból is, 
a háttér gyanús, irritáló. 
Minden rosszindulatot 
besepertem a kukába, 
alázat és érzékenység 
vezérel, ha káromkodok. 
Szép szóval is lehet! 
Sosem leszek önálló, 
sosem leszek független 
és szabad, itt főleg nem. 
Ezért vagyok sehogy, 
sehogyan büszke magamra.

Szentély
A sugár templomába 
lépsz és örülsz, a hiten 
kívül nem érzel semmit. 
Egy hétig semmit, de utána 
úgy szorítja isten a nyakadat, 
az ostyát nem tudod lenyelni.

Szép a kert
Finom a kertben a körte, mondják, 
én meg sutyorgok, 
hiszen tudom vagy tizenöt éve, 
ezek a gyerekek azt gondolják, 
sosem fognak elérni az élet végére, 
ilyen lehettem valamikor én is, 
mikor még azt a fát ültettem, 
a bűntudat miatt tetetem 
magam néha teljesen süketnek. 
Szép a kert, szép hát, 
jó leves a gyümölcs, meg édes, 
azon gondolkodom, nem írtam 
sehova levelet vagy negyvenöt éve, 
ugyan mit is írhatnék 
ősszel vagy tavasszal, 
csak azt, hogy a kert az szép, 
s én meg fogok halni lassan.

Szigliget
Szigligeten voltam éppen. 
Ki is volt írva, 
mégis, mindenki mondta: 
de szép is ez a Szigliget. 
János bácsival a pincében 
méregettük a krigliket, 
az egyik több, mint négy és fél volt, 
a másik meg majdnemhogy öt. 
Mire én lettem egy kicsit félholt, 
az öreg már csak rötyögött. 
Sütött a Mari néni lángost, 
akkora volt a feneke 
mint egy jól kirázott vánkos, 
csak nem engem fektetett bele. 
Aztán egy idő után visszamentünk 
és szorgalmasan méregettük 
tovább a krigliket. 
Ki is volt írva, 
mégis, mindenki mondta, 
pedig már kétszer leittam: 
de szép is ez a Szigliget.

Szimat
Látom, ahogy körbeállnak, 
legszívesebben megölnének. 
Aprókat csillan szemük, 
mint tavasszal átázott vetések. 
Jól nézel ki! Hát persze, 
igazán kinézek valahogy. 
Örülök is neki, akár felhők 
mögött éjszaka a hold. 
Egész nap erő felett tartom 
magam, bármerre is járok. 
Csendesen, szépen mondogatom: 
nektek is minden jót kívánok! 
Mint a gyermek. Már előre 
megérzem a jót és a rosszat. 
Aztán cipelem őket ameddig 
élek. S felejtek naphosszat.

Szolgálók
Jön a hírmagyarázó és nyögdécsel, 
hogy a levegő mandulaízű, 
az igazság holdvilágos, 
minden libsi agyas beteg, 
a cigány, a néger szapora és lusta, 
a zsidó büdös és hazug, 
és akkor megzizzen a járdaszélen 
mögöttem egy falevél, 
oly nagy zajt kelt bennem, 
hogy a dolgok megváltoznak, 
a hírmagyarázó törpe lesz 
és rálépek véletlenül. Véletlenül? 
Hiába taposok, ezek nőttön nőnek, 
mint az északi oldalon a moha.

Szombat
Elindultam, rágyújtsak a konyhában, 
de eszembe jutott, leszoktam róla. 
Ideges lettem: megint megkívántam. 
Hát nem tenne jót a gégerákomnak.
Szélesre tártam a szobaablakot, 
néztem, érdemes-e ezért még élni, 
de ha elhagyom magam, belehalok 
és kicsi unokámnak elmesélik, 
így küzdök, mint árokparton pipitér 
a hontalanság, kirekesztés ellen, 
játsszál körülöttem kicsi Lilikém, 
lélegzeted, illatod hadd érezzem.
Ne szóval szeressél, inkább szemeddel. 
Azzal, ahogy az enyémbe mosolyogsz. 
Ha felébredsz húsz év múlva egy reggel, 
te legyél holtomban a legszebb dolog, 
s mikor a tükör elé állsz, szomorún, 
jussak eszedbe és vígaszt magad lelj 
némaságomnak, ahogy belémszorul 
a sírás-nevetés. Belül halljad meg.
Elindultam, rágyújtsak a konyhában. 
De eszembe jutott, ma már szombat van 
és ezen a héten még nem tornáztam, 
pedig fáj egyik fejem. Rádobbantam.

Táj alulnézetből
Végignézel a rónaságon 
és azt gondolod, egy semmit látsz, 
a sok fűszál egy folt, s a távol 
vörös leszálló estben vibrál.
Jól tudom én, mindez egyszerűbb. 
Dolgozók élnek itt, meg herék. 
És ez a nagy tömeg így együtt 
a bokrokkal tűzdelt zsenge rét.
Már oda-vissza végigjártam 
több évtizeddel ezt a tájat, 
futva is, no meg sántikálva. 
De nem maradt más, csak a bánat.

Talajlakó
Kis puffancs, mondja rám, 
ki ezzel a pofámmal meglátott, 
letolom neki, a mostaninál 
lásson domborúbb világot, 
a kigyúrt kopaszok elől 
sem állok félre, kerülgessenek, 
már senki elől félre nem, 
hamarosan talajlakó leszek. 
Látszik rajtam és még 
tapasztalatból hozzá is adok 
megfontolt, hosszan elegáns 
külsőmmel egy méregadagot, 
látod, köztünk már minden 
puszta végtelenné nőhet, 
nincs jelentősége a barnába 
boruló termékeny ősznek, 
az ágyra dobva kiterítem 
bojtra rojtosodó életem, 
úgy sem rohansz haza, ugyan, 
mint kezdhetnél még velem, 
ki mellém áll, hogy férfivá 
savanyodott lelkem töltse ki, 
tartsa a szákot is, míg valaki 
a szemetemet fölmeri. 
Nem is intek, vagy mosolygok, 
egyszerűen csak továbbállok, 
hunyt szemmel hallgatom, 
hogy fáj még, amit így is látok, 
kemény egy év volt, szerelmes 
szívemben egy valaki lakott, 
táncot jár a falon az árnyék, 
mikor vele együtt ballagok.

Tamás bátyó
Nem vásárra vittem a bőrömet, 
egyszerűen odaadtam, tessék, 
ha ennyire kell nekik, le is húzták 
becsületesen, ahol szakadt, 
varrogatták, ahol égett, kenegették, 
de nem lett már normális. 
Elvágták egyik vénámat véletlenül, 
hát lekötötték, semmi baj, 
van helyette ott még egy másik, 
csak a kutya át ne harapja, 
rogyás, összeomlás, ilyen szavakat 
használtak, nem lehet felejteni. 
Vitázhatnék velük, ha lenne hangom, 
azt is kidobták a kóbor macskáknak 
játszani, azóta mélyebben nyávognak 
és az egeret pszichopata állatnak vélik, 
mint engem, kit be kell zárni a lyukjába. 
Az izmaimat is megdézsmálták, 
a bal kezem alig mozdul felfelé, 
a jobbik meg oldalra, biccentőm 
félig engedi a fejemet bólintani, 
hát ez van, ha majd lekötöznek 
nem lesz szükségem egyikre sem. 
Megfogadtam, temetésre már nem 
járok, csak ha odavisznek, 
minek előre puhatolózni 
meg siratni őt, ki sokkal jobban járt. 
Így teljes műremekké cseperedtem 
egy év alatt, legjobb lenne 
a Tamás bátyó kunyhójában 
eltölteni a még hátralévő időt, 
ott nem keresne a kutya sem. 
Egyébként jobban vagyok, tényleg, 
hogy mindezt leírtam, sokkal, 
de a nagypostán nem adom fel, 
mert karikatúrája saját magamnak, 
s mint ilyet, lehet, a rendszer bünteti. 
Mert közben ők már eddig jutottak.

Téli randevú
Délután, hóesés. Ne integess, 
odatotyogok. A járda féltele 
vagy félüres, megtudod te is, 
ha átbugyogsz annyi év felett. 
Jó a galamboknak. Csak ide 
a jéghideg, száraz betonra. 
Mások vize, vizelete: igazság 
cseppről cseppre lebontva. 
Ostornyomokat nem mutatok, 
műgégém lemerülve berekedt. 
Megszokhattad volna már, 
tűzfalnak eresztem a szeleket, 
miközben félbetörik egy kissrác 
talpa alatt a műanyagpalack. 
Ha én félretaposok, egy ideig 
megint magadra maradsz. 
Tombol a hónap, pedig nekem 
egy óra is, egy perc elég 
a valóság fájdalommal teli, 
megnyugtató leheletén. 
Egy fiatal nő. Istenem! Mint a 
hús vígan sercegő olajban. 
Még hasra esem előtte! Az élet 
lépésről lépésre szokatlan. 
Mindenem tele lett hirtelen, 
a nadrágom egy tócsányi hiány, 
gyorsan romlik és megy, 
de olykor még mosolyogni kijár.

Terror
Jössz, mint aki nem tudja, hány óra, 
jössz, mint kinek nincs senkije. Kötlek 
a nyakamba három csomóra, megpuszillak, 
azt kérded, ez meg minek. Elképzelni 
sem tudom, mibe öltöznek az istenek, 
szerintem ruhátlanok. Mint te. Földi gúnyát 
föl nem vehetnek, meztelenül mégsem vagy ott. 
Gyere csak, van itt egy hely még, megfelezzük 
miután a csaplárosnét elkergettük, sok lesz 
már annak is a jóból. A csigerre is azt mondja, 
az óbor. Ha ideértél, innen nincs tovább, 
a pincében túl hűvös van és sok a svábbogár, 
az ajtóban, csuklyával a fején, kaszával 
egy több millió éves terrorista álldogál.

Titok
Az éjszaka helyén most 
üres világosság, 
fényesen ragyog. 
Csak úgy zúdulnak rám 
az utolsó hajnalok. 
Mint a jégcsap, lassú szenvedéssel 
fogynak az évek, 
ahogy az ember a napfényt 
sem tartja már szerencsének. 
Elcsöppen tőle a februári hajnal. 
Lecsurgok a párás ablakon, 
és folytatódom saját magamban.

Tóparti nézelődés
Szerencsések a horgászok 
a zsinór végén lévő csalival, 
mert a halak gyorsan felejtenek 
és aki arra jár, annak neve: Hallgass.
Szerencsések, akik lábujjhegyen 
közelítenek, úgyis méltatlan 
ez a harc a pecásokkal.
Szerencsések a csalik, 
mert a halak sem mind hülyék.

Trécselés
Öreg vagyok. Néha elfelejtem magam. 
Előfordul, mások is elfelejtenek. 
Beszélhetnénk anyámról, ki már szótalan, 
vagy éppen őróla, aki voltam tavaly. 
Hogy mi lesz, mikor elmegyek egy reggelen. 
A cérnák bevarrnak, a kések bontanak.
Valaki más ebédjét eszi meg apám. 
Egykor az övé volt, de teljesen kihűlt. 
Elolvadok, mint a gömbölyű hólabdák, 
ha enni tudnék, a tiéd is felfalnám, 
paradicsomos ajkad, azt a meggyszínűt. 
Amikor eltévedünk egymás szólamán.
Nem tudom, hol vagyunk, nem tudom pontosan. 
Halszag ez, és csendes árnyékban zene szól, 
mondod, a költőnek érzékeny a combja, 
elnézegetem sötétszürke foltodat 
és megkívánjuk egymásból a zsenge szót. 
És mind a ketten szarunk a hatalomra.

Újra lehet
Most lehet! Lehet élni emberek! 
Egymást félrelökdösve kinyalni 
mélyen a bűzös mézes-bödönt. 
Ezek aztán igen! Miniszterek. 
Most lehet! Földért, milliókért, 
milliárdért. Bagóért eladni 
az ördögnek hitvány lelkedet. 
Néztem március idusán 
a csillogó szemű kisiskolásokat, 
az ártatlan képű gyerekeket. 
Felvonultatták őket az utcán, 
ütemre, dobszóra, mint egykor 
minket a béke-fegyverek. 
Azt hittem eltévesztették 
a dátumot, húsvéti körmenet, 
de megláttam mögöttük 
a vezénylőt, a felügyeletet. 
Most lehet! Lehet most imádni 
újra parancsszóra aljas, hazug, 
embert nyomorító isteneket. 
Néha azon veszem észre magam, 
férfiként könnyek nélkül sírok, 
mint réges-rég a fényes szelek. 
Most lehet! Sírni talán még, 
mosolyogva, könnyek nélkül, 
ha nem látják meg, újra lehet.

Utolsó stáció
Eltűnődöm, ma miért van annyi mocsok. 
Titkolt úton járok, földre le sem lépek. 
Árnyékommal éjszakánként visszatérek 
eltüntetni magam után minden nyomot.
Távoli padon pihenek. Lassan korhad. 
Minél jobban közelítesz, annál messzebb 
kerülök tőled, mint esti fény, kereshetsz 
másik tükröt helyettem ennek a kornak.
Mindig eggyel odébb. Ahogy visz az élet 
megfoghatatlanul tiszta szabadsága, 
senkihez, de senkihez hozzá nem érek
útközben, az egészet hagyom a sárban 
rángatózni, s nevetek, ahogy eléget 
saját képzeletem olthatatlan lángja.

Üvegszerű
Már nem álmodok semmiről. 
Valószínű, hogy éjjelente 
nem is élek, csak alszom.
Mikor felébredek, megérintem 
a tárgyakat, mert nem vagyok 
biztos abban, hogy valódiak.
Ha nem lennének fájdalmaim, 
átlátszóan csillognék 
az ablakban, mint az üveg,
így sem tudok meghajolni, 
széttörnének a csontjaim. 
Csak állok és nem adom fel.

Vágy
Abban a rövid szoknyácskában, 
ami talán már nincs is. A sötét 
sarokból a borospohár felett 
fölpislantottam, te a lépcsőn fel, 
a lépcsőn le. Azóta jársz így, 
ötven éve kortyolgatom vissza 
a pillanatot. Egy vaku villanása.

Varju
Papírzacskóba beszél az üveg, 
az ablak motyorog, mint a szóda. 
Az a kevés fény, ami az asztalon 
álldogál, bántja az öreg macska 
szemét, s az emberét évek óta. 
Már kettőkor felébred a beteg 
lélek, reggelig nézi a sötéttel 
lekozmált falakat, nincsen óra 
sehol, ahova meg odaröppent, 
nem engedte meg a főnök, 
nem festhették láthatóra. 
Néha a csend felháborító, 
halkan zuhannak a madarak 
szomjukkal a fehér lepedőtóra, 
nincsenek énekek, s a mondatok 
ebben a langyos huzatban 
mind szürkére halványodnak, 
lámpa se világít, alszik a normális 
élet, szuszog, horkol a szomszéd 
madár álmaival varjú módra. 
Meg kéne halni, meg kéne halni 
egy igazán szép éjszakáért! 
Azt sem lehet hang nélkül károgva.

Wellness hétvége
Utazom. Nem tudom, hová, 
végül lesz majd egy állomás, 
hol még bakter sem álldogál 
és a vonat sem megy tovább.
Leszállok. Bőröndöm nehéz, 
benne kéz-láb, egy ölelés, 
üzenet az élők nyelvén: 
nem is volt olyan öreg még.

züm-züm
egész nap csak olvasok és olvasok 
egymás fölé gördülnek a verssorok 
néha petrivel nagyokat sasolok 
isszák a pertut partinagy lajosok
a spirógyurit sem tudom kihagyni 
mert prózául sem árt meg egy-két hakni 
út közben fejből kezdem el hadarni 
petőfit adyt meg szép vörösmartyt
heinét is lehet becézni hejni 
amit nem értek az asszony megfejti 
és a lepedőn velem kihempergi 
mint tyúkok között derék kukorelly

HATTYÚDAL

a fogyás dialektikája
ha a leves visszamegy a kanálba 
a boltok és hivatalok bezárnak 
kékes zászlók szégyenkezve lógnak 
arany ég szénné az olvasztóban 
a papok önmagukat gyóntatják 
rovarok etetnek gonosz patkányt 
az ésszerűk visszafelé sülnek 
pofonok adják lélegzetünket 
bűnöző és jog eggyé válik 
új bőrbe kötik a Bibliát is 
nem lesz nép, csak kiváltság meg nemzet 
jövőt ígérnek kisembereknek 
akkor lesz itt jó élet, szabadság 
nem kell ránk már ing, gatya vagy nadrág 
hisz szállunk, meztelen félelemben 
visz bennünk egy felsőbbrendű szellem

A fülemüle
Most nem jó, 
nem eszem, 
nem is vagyok éhes, 
ronda minden 
reggel már, 
koszost koszosra cserélek,
a mosógép 
gajra ment, biztos 
nem tudják javítani, 
padlón 
a lecsöppent 
foltocska, még a tegnapi,
az élet 
olyan sárga, 
amilyet hátrahagyok, 
bocsásd meg 
e rondaságot, 
bolond az ilyen félhalott
nagybeteg, 
ki néha 
magától kijár a zöldbe, 
hogy a padot 
a fa alatt 
kampósbotjára kösse,
szép csönd van 
olyankor, 
a fülemüle hallgat 
odafönt, 
s azon tűnődik, 
hiszen más is meghalhat.

A jó öreg költő
Olyan, mint egy ember. 
Annyira fél, meglátod, 
egyszer fel sem ébred. 
Kutat az élet után, 
de jobb híján megtalálja 
a szerencsétlenséget. 
Mint kinek megártott.
Hiába csuk ajtót-ablakot, 
öreg fejét viszi a huzat, 
szárazra dörzsöli torkát 
a cementkötésű rosszindulat. 
Tolvajok és kereskedők, 
hajléktalanok és kurvák 
kiabálnak be az utcáról, 
keresik a fiókba zárt 
versek biztonsági kulcsát. 
Eltörik a zárban a fullánkot.
Arca fehér, mint a falakra 
felkent csíktalan oltott mész, 
nem térdel le, uzsonna után 
komótosan kortyol még 
a langyos galagonyateából. 
Néha vakkant, hogy ne bántsák. 
Álmában hallgatja a gerlék 
beszüremlő szerelmes kacagását. 
Míg fel nem ébred magától.

A mozdulat
Kézben, lábban, agyban félelem, 
egyszerre minden oly semmi lesz, 
csak áll, látod, nem tud menni ez 
tovább, legfeljebb csak szél terem,
az is szívbe fúj, jobban fájjon 
a lélegzet most utoljára, 
az ölelések suttogása 
fénnyel szőtt ködben lobbant fátyol.
Nehéz göröngyök egyesülnek 
elporladva, a nedves fűben 
néma kő alél, így szabadul,
tüskés rózsáit megkerülve. 
Fájdalma, mintha mégse szűnne, 
járni kezd, gyógyíthatatlanul.

A pulóverről jutottál eszembe
Felvettem valamit, mert fázott a hátam. 
Ez nem igazán idevaló beszéd, 
mert így kövérebbnek látszom. 
Mondjuk álmodozhatnék is valamelyik 
arcról, amelyikhez semmi közöm, 
véletlenszerűen, ahogy belegabalyodunk 
egymásba egy nagyon forró este. 
Szóval, véletlenül ülnél az ölemben, 
pont úgy, ahogy egy nő ülni tud 
a férfi ölében, akit nem is ismer, 
képtelenségeket fecsegnél, miközben 
várnád, a szoknyád alá nyúljak. 
De nem tenném meg, mert nem ismerlek. 
Csak kölcsönvennélek valahonnan, 
legyen mindkettőnknek jó kedve, mintha 
kitűzőként hordanálak egy tüntetésen. 
Könnyesre nevetnénk magunkat, 
mert tudnánk előre, amikor hazaérünk 
sehol nem találjuk a másikat. 
Álmodozás helyett inkább felvettem 
ezt a pulcsit, mert fázott a hátam. 
És akkor ott ültél mellettem a szobában.

A szabadság útvesztői
A sokaság megöli a lényeged. 
Eggyé válsz vele és már soha 
nem lehetsz önmagad. 
Átgázolnak rajtad, ahogyan 
te is másokon és emiatt 
keresel egy pontot, amit 
muszáj követned, különben 
ott maradsz eltiporva. 
Hol az az ösvény, amely csak 
a te utad, hol nem jelzik 
táblák a kötelezőt? Nincsen. 
Pedig ha nem keresed 
minden pillanatban, eltévedtél.

A Tisza
Fekete-fehérben folydogált. 
Kikötött benne a Hold, 
az éj kalimpálva megmosta 
lábait. Ketten nézték a hídról.
A vadludak elszálltak, 
te karodban kabátot 
öleltél át helyette. 
Ennél szegényebb ősz 
nem is lehetett volna, 
homlokán egy kis puszival.
Ágról szakadt levelek. 
Amikor meg nyár lett, 
az is ködben úszott.

Alantas szándék
Ami az én fejemben forog, azért 
tengerire térdepeltetne anyám. 
Hazug és csúnya szónak, gondolatnak 
sosem volt helye a család asztalán.
Esténként elnézegettem, ahogyan 
imát mormolva mosdott, tisztálkodott. 
Az ő lelkén nem láttam, soha nem volt, 
tán annyi is sok, egy fikarcnyi mocsok.
Mindig azt mondta nekem: édes fiam, 
mindenütt egyforma a tiszta ember, 
csak kívülről tudni kell, belül mi van
és azt ápolni naponta ezerszer. 
Hát ezért nem kéne annyit lopnia 
ennek a hatalomnak, meg ne verjem!

Almát a fájáról
Csak azt tudom Newtonról, 
távolabb, mint bármelyik rokon, 
vándorlásai közben táskájából 
egy-egy almáját kilopom, 
fölfelé is völgyeket lát, netán 
sárguló, vidám szőlőhegyeket, 
néma festményeken eltakarja 
a mozgás okozta repedéseket, 
a bogár testén szabálytalanul 
vonuló csíkokon és pontokon 
lépdel, tapogat, majd hátamon 
ülve átrepül a rendőrkordonon.
Lassú mozdulattal visszaint 
még, nehogy aztán hős legyek, 
óvatlan nevetése fogatlan 
szájjal elkap egy zöld legyet.

Álom
Akik nincsenek, őket számolom. 
Reggel egymás kezét fogva 
elsétálunk az óvodába.
Mikor visszanézek, mind a 
kerítésbe kapaszkodva áll 
és hangosan kiabál utánam.
Nem válaszolok, ezért délután 
morcos képpel fogadnak. 
A legkisebbik szemében
megjelenik egy könnycsepp, 
amit magammal viszek aludni. 
Úgy éget, mint a parázs.

Az éjszaka
Az ablak résnyire, támad a szél, 
szűk a világ, a lélegzet sikolt. 
Fénycsík hajol le egy szál ősz hajért, 
a függöny néhányat már eltiport.
Az udvaron az elsusogó fák 
a lágy lüktetésre meghajolnak. 
Mélyen alszanak az artériák 
és oly messze tőled, mint a holnap.
Csempe remegteti a neonfényt 
a végtelenül hosszú folyosón. 
De ugye, te már tudod. Ne szólj még. 
Eső csepeg. Az is oly monoton.

Ballagó ballada
Garázssor és emeletek, 
aszfalt és beton közötte. 
Forróság és a porszemek 
a szélvédőkön pörölnek.
Csak megy lassan, hangtalanul, 
néha feltekint az égre. 
Imáját nem hallja az úr, 
torkában nincs meg a gége.

Beleélek
Megjöttem és most beleélek. 
A szobában agyonhasznált paplan 
és szüzek, ringyók, asszonyok égnek. 
Ha fázom, parázzsal takarnak. 
Belekóstolok a huzatba, 
szellőztetnek a feleségek. 
A falakra virágszirom hamvadhat. 
Fáj a fáj, ha gondolkodom. 
Mire a negyedikre felérek, 
túl vagyok a gondokon. 
Beleélek a rohadt éjszakába, 
legalább mindenki sötét, 
még a leghülyébb rasszista is. 
Galambosodom a turbékolgatásba, 
hallgatom testem belső hangjait, 
beleélek a szobába: 
bezárt konzerv, kibonthatatlan. 
Mint öreganyám otthonkája. 
Kötény volt inkább, írom magamban. 
Látok. Úristen, mennyi mama van itt!

Csoszog
Amit látni az ablakból, 
mindig valamivel több, 
mint a képzelet. 
Szerencsére, fogalma sincs, 
a valóság milyen, 
ami még lehet. 
És mit csinál. Ír, vagy beszél? 
Reggelente sétál 
és a kabátgallérján 
köszön a szél. 
Ha hangot adna, elhinném, 
vannak még csodák. 
De csak annyi, hogy összeér 
az aszfalt és a láb.

Délibáb
Mintha már besötétedett volna. 
Különben fent a nappal lába 
beleragadt szurokdélibábba, 
itt meg siklik a kígyó a síneken, 
sárga, de kígyó, higgy nekem. 
Félúton zászlókat locsolnak 
benzinnel, aztán még zsidóznak 
kicsit, a felborított kuka 
röhög rajtunk, mint a fakutya. 
Leng a zászló, leng a szmog 
a torkunkba le, mégse sírunk 
egyfolytában, a mámor laffog 
mímelődve egy húscafaton, 
csak színeket kell rá írnunk 
és kezdődhet a löncsmaraton. 
Leköpnek és szól a himnusz. 
Fent néhány bátrabb csillag. 
Délibábpárti, úgy hiszem, 
mert még nincsenek letiltva. 
Illatosak, mint az a biliben. 
Igen. Megjött a jó élet idele 
is, de csak fennen látható. 
Ki nem hiszi, bilincsbe vele! 
A városi szurokdélibábapó 
a várba megy, közelebb legyen 
a délibáb-mennyországhoz. 
Előtte néhányunkat még kiátkoz.

dilemma
nem úgy van 
hogy csak begyógyulnak a sebek 
ott először érzékeny 
majd kemény marad a bőr 
alatta a hús feldagad 
nagyon-nagyon sokáig 
azt hiszik híztál 
de jól nézel ki 
hízelegnek 
de te tudod 
a rajzolatok alatt ármánykodik 
a gyilkos és ha támad 
nem tehetsz ellene semmit 
ha nem védekezel 
meghalsz 
ha védekezel 
akkor is

düh
mindenkivel előfordulhat 
hogy elképzeli magáról 
láthatatlan machetével 
a kezében rohangál az utcán 
akivel találkozik 
azoknak nincs szerencséjük 
addig hadakozik a világ ellen 
míg az őrjöngéstől 
és a csillapíthatatlan vágytól 
teljesen ki nem fárad 
mindenkivel előfordulhat 
hogy egyszer csak elfekszik 
valami eldugott helyen 
és amikor felébred 
elhiszi magáról 
ez meg is történhetett 
na onnantól 
egész életében 
mossa magáról 
az igazságot és a vért

Ebédidőben
Az asztal végében ültem, 
mikor belépett az unokám. 
Lassan, magamba merülten 
szeleteltem fel az uborkát.
Tudtam jól, meg fogok halni, 
mielőtt ő felnőtté válik. 
Le is ejtettem valamit 
hirtelen az asztal alá is.
Később ezt elfelejtettem. 
Orrára ragadt egy kis mártás. 
Mintha ülne velem szemben 
örökké, s lóbálná a lábát.

Édes félálom
Látod, ujjaim is vékonyodnak, 
köhög a légcsövem, majd szétreped, 
az ablakban elhullt galamb rothad, 
ezt hozta ez vasárnap neked. 
Elhiszem, értem megtettél mindent, 
az asztalon gőzölg a húsleves, 
fordulva a derekad érintem, 
könnyezel, mert hát néha úgy szeretsz. 
Valahol messze halnak az álmok, 
sírjukba velük én is elmegyek, 
rád hagyok egy kopott bőrkabátot, 
ha fázol utánam, tán felveszed. 
Hunyt szemem mögött édes félálom 
hallgatja, ahogy most engedlek el, 
az utcában két alak téblábol, 
a sötét halál és a szerelem.

Egy cellában
Ki kell bírnod. Ezt is. Mindig egy napot. 
Türelmesnek kell lenned és okosnak. 
Arcod a másikéban megmosdatod, 
állnod kell, ha először megpofoznak.
Csak egyszer üss vissza. Akkor jó nagyot. 
Küldd el őket, mint kenyérért a boltba. 
A smasszernek annyit szólj csak: megvagyok. 
Inkább a fogad köpd ki, mosolyogva.

Egy reggel
Csókra ébred, 
egy ráncos, hetvenéves csókra. 
Talán ezért érdemes még, 
holtan biztos nem álmodna. 
Érzi a tenger 
harmatos, üde illatát, 
ringatja a reggel, 
hullámzik alatta az ágy. 
A falakon vidám kislányok 
játszanak, 
ahogy éles csíkokban 
bevilágít fölé a Nap. 
Próbál felülni, 
visszaesik, 
nem szól senkinek, 
a szoba egyre üresebb, 
narancsfák, nagy halak, 
egy lakatlan sziget. 
Lecsukja szemeit, 
csitt, rajtuk sirályok alszanak.

Egy szava sincs
Lassan hetven éve, 
hogy eltanulta 
az emberi beszédet.
Kezében bögre, forró, 
bámul bele, 
mint madár az itató vizébe. 
Volna kedve szólni,
de vége a betakarításnak, 
kényszeredve 
egyensúlyoz a nyárssal. 
Fején nő a kazal.
Ha rosszul mozdul, 
tépdesi szárnyait, 
beteg gólya. Nem repül.

Egy vers 
(szépeknek nem ajánlom)
ami ronda, mint a bűn. Talán rossz is, 
akár a tulajdonosa. Mert minden és 
mindenki tartozik ebben a hülye 
világban körbe-körbe valahova.
Mennyi marhaságot olvastam este! 
Itt mindenki perverz. Persze jól 
van ez így, vagy mégsem egészen 
egyformán. Ő nő, te meg hencegsz.
Nem fogok elbúcsúzni senkitől. 
Csak mindenki miatt. Így írok, 
elcseszett duma ez is, hisz nem 
siratjuk: az utolsó dinó is kihalt.
Marad a föld, de még az sem 
lehet végleg a tiéd. Nem vethetsz 
keresztet, fordítva sem adják 
ebben a skálacoopiban ennyiért.
Maradj csendben, néma és büdös 
lett itt a szád is. Kicsi maradtál 
és neked mindig túl messze lesz 
sötét városodtól fényes Párizs.
Ronda vers, legalább a központozás 
megérthető. Most már be is ázom, 
mint a látszat: büszke budai váron 
a múlt századba átrakott fél tető.

Elfogadhatatlan
Telerakod a csónakod mindenféle 
kacattal, aztán sorba-sorba kidobálod, 
mint felesleget, mire megöregszel. 
Kijózanodva szeretnéd elkezdeni 
újra a tegnapot. Lehetetlen. 
Körülötted hortyogva alszanak 
a jók, egymás szavába vágva. 
Tudod, ott fenn a kicsi csillagok 
és holdak, mind egy külön pálya, 
elfogadnád őket és mindenkit, 
ha lehetne, ha volna rá módod, 
csak magadat nem, mert létezésed 
kezdetektől elfogadhatatlanul kódolt. 
Nemsokára meztelenül mehetsz 
haza, vissza se nézel a kanyarból. 
Senki nem lát, észre sem vesznek, 
és te sem tudhatsz magadról.

Eltűntem
Beleolvadtam a sötét szobába, 
betakaróztam a gépen az enterekkel, 
csöpp lettem a kinti szitálással, 
elkoppantam egy kalapácsütésben, 
kézen fogva elvezettem az áramot, 
becsuktam magam a könyveimbe, 
összeadtam testem a falvédővel 
és megszólaltam a feliratával, 
elfutottam maratonba kifliért 
meg újságért apró pénzzel, 
megcsörrentem a telefonban, 
a hangtalan jajgatásban, 
majd kerestem önmagamat 
a szétfeketéllő pókhálókban, 
az álmokkal együtt elvesztem 
kimondhatatlan mondataim mögött, 
szép sorban, apránként, 
ahogy illik egy apának és fiúnak 
az úr nevében, és azon kívül is.

emlék
elhagytalak és most a bánat 
eszi gyomrodat és a májad 
ha van még olyan vén gyalázat 
amely téged is megkívánhat
elmúlt azóta fél évszázad
de lehet hogy te meg engemet 
a cserfes szép száddal emlegetsz 
jaj minden imádtól rettegek 
a kaporszakállas verje meg
mégse baj hogy megismertelek

Érdektelen
Az embert már kezdi nem érdekelni. Reggel 
felkel és nem akar semerre menni. Gatyát húz 
magára, mindig másikat, zokni is minek ide 
a szobába, legszívesebben meztelenül végezné 
a dolgát, enne-inna, ha muszáj, menne a boltba 
is akár és félrefordítaná fejét, ha rámutatnának. 
Csak úgy bele mindenbe, a kirakatüvegbe fejét, 
a vak világba a farkát. Értelmetlen utak ezek, 
elkívánkozó mozdulattal megtett nehéz lépések. 
Mindig el és mindig vissza a semmibe! Harapni- 
nyelni, szeretni-szerelmeskedni, sírni-nevetni, 
utána pedig állandóan hiányzik még valami, amit 
nem tudunk meg soha, hogy az mi. És persze félni. 
Félni az élettől és a haláltól egyszerre, ez a nagy 
káprázat ebben a hallgatag betegséggel reményt 
álmodó fuldoklásban. Már kezd nem érdekelni.

és akkor
és akkor nagy hirtelen leváltam 
rettegni kezdtem hogyan múljak el 
ily szegényen és mereven állva 
nélküled ha a lélek útra kel 
és akkor mint a sikoltó patkány 
a tűzben ellobogtam feketén 
és akkor megláttam az útpadkán 
épp most megy el valaki de nem én 
hogy csak fájón tehozzád készülök 
szeletelve öreg görbe késsel 
mint a liszt veled kiegészülök 
egy maréknyi könnyes ölelésben

Esti séták árnyékban
Saját maga kis árnyékában 
teszi dolgát a lélek, 
mozgat, ha elvágyódsz 
innen, ha talán téved, 
néha egy másik után futkos 
hűségesen, egymásra téve 
a reggeleket és az estéket. 
Saját maga kis árnyékában 
épül az emlékezet 
is, köszöni, itt lehet 
még valahol köztetek, 
nyitott és zárt üzletek 
előtt, mint az emberek 
végtelen nagy szerelmei, 
utcák, falak, játszóterek, 
eszmék és gondolatok 
élénk félhomálya. 
Egy kis valaki közületek.

Évértékelő
Egy éve alagútban járok. 
A vége állítólag világos, 
nekem még minden sötét. 
Ahogy a metró is suhan, 
mennek el a hetek szemem elől, 
szinte nem is vagyok ott sehol.
Nyalogatom a sebeimet, 
tűröm a szitkokat és rágalmakat, 
nemsokára úgyis meghalom őket. 
Hogyan kell? Nem tudom, 
de míg’ hallom a párom szuszogását, 
megnyugtat, mint a városi zaj. 
Biztonságban vagyok.

Fél négyzet
Lakossági bejelentésre születtem. 
Szerencsére pont anyám volt ügyeletben. 
Így nem vihettek el németek, oroszok. 
Ma is szoknyája alá bújva borozok.
Van sajátom. Alattam fél négyzetméter. 
Töpörödve ülök a lét kényszerében. 
Isten, nők, pia, versek és a szerelem. 
Meg egy pimasz légy néha a bablevesen.
Naponta három perc. Ennyi, amit élek. 
A többit hívhatom bajnak, szédülésnek. 
Az éj sötét. A nappalok elszaladnak. 
Nem vagyok jó sem szellemnek, sem anyagnak.

Félálomban
Elindulok, megállok, megint lépek. 
Köszönök a nem várt szerencsének. 
Köszönnék, ha az is volna bennem, 
de elárultam, bú be ül szívemben, 
körötte kering ő, dereng, ő hajnal, 
kukorékol most nektek a kakassal. 
Kötöttem novellát a szememmel: 
álomszemű asszony sír ölemben, 
álmodja, arany csüng a nyakában, 
aranyrögöt mosogat ki markába, 
mehetek, hova mindig is vágytam. 
Beszélek, mint aki magát értené, 
hasból, habszívházról csöpög a lé, 
vagy csak az eresz fedele ereszt. 
Az eresz fedele ereszt leve levert 
néhány percet, már nem kopog, folyik. 
Sétál az ember fia, látod, kedvesem, 
látod, aztán néha mintaló. Megbotlik. 
Legalább kicsikét virsli, versírni tudna 
és akkor úgy hazudna, nem hazudna! 
Legalább volna a cipőben aprócska kavics, 
mi nem látható, csak bök és hadar is. 
Mégis, akkor ma mi van? Meg ne sértsem! 
Félig foncsorozva ébredek, falfehéren.

Felmelegedés
Elvagyok ezzel a „most semmire 
nem gondolok” gondolatommal 
a tenger felett, mintha vinnének 
a sirályok szárnyaikon és közben 
számba folyik a víz a félelemtől, 
a part homokjában rozsdásodnak 
a lépcsők, melyekre valamilyen 
okból nem léphettem már rá. 
Ott lenn reklámszatyrokba rakott 
tízórai romlik, árnyék nélkül, 
lyukas az ég, a halak, akár a 
gége-irtott beteg, némán tátognak 
a szomjúságtól és nem gondolnak 
semmire, ők is elvannak ezekkel 
a vizekkel. Talán hűsítő kellene.

Felriadás
Nem maradok én sem kőbe vésve, 
helyem örök sötét, hideg burok. 
Embernek születtem, ez kevés lesz, 
mert amíg élek, folyton hazudok. 
Megmosakszom, s mint hajnal az eget, 
kékre festem vele a nagylavórt, 
nincsen új nap, csak a fény integet, 
a tegnap és a holnap is ma volt. 
Árnyam, a fogason lógó kabát, 
eltakar egy itt felejtett cipőt, 
az ajtón másik élet ballag át, 
amely már minden méretet kinőtt.

folyamat
ezek versek 
versekből csöppent könnyek 
könnyekből áradó folyók
minden elveszik 
reménylovon ülő szép sorok 
fekete ágvégek fák alatt 
légbe kapaszkodó gyökerek
talán a vér is tévedés 
hull az eső a ház előtt 
nem kell sietni 
minden cseppje hazatalál
már túl késő 
költőnek lenni benne 
elolvadt ölelés 
elfáradt mondatok

Formabontó
Nem tudhattam. Sem a jövőt, 
sem a múltat, sem a jelent. 
Belesüllyedt a szó a számba, 
most már akárkié is lehet. 
A járásom, a megszokott utak, 
hol lekoptak pózaim. A lábnyomok. 
Most mindenki okos, mást vádolva, 
mintha habzsolná a lágy drogot. 
Nem érthettem, nem hihettem, 
hogy érinthetők az érinthetetlenek. 
Hiába alkotom magam újjá, 
nem tudhatom, milyen leszek.

fuldoklások
ne zavard 
ha beleül a zöld foteljába 
hogy írjon 
hátrahajtott fejjel 
és becsukott szemmel 
néz végig a kozmoszon 
hogy az méhébe fogadja 
az igazán nagy 
természetfölötti dolgok 
fuldokolva születnek 
fogy a levegő 
eleven rabot ásnak el

Gőg
A gőg egy aranyos, 
velünk született tulajdonság. 
Nem hiába, 
a kisgyermek is gőgicsél. 
És mikor te vagy az, 
nem törődsz vele, kire mondják: 
észre sem veszed, 
hogy a lábad földig ér.

Gyógyíthatatlanok
Mi, kiknek kiirtották a gégéjüket, 
nem tehetünk úgy, mintha tudnánk beszélni. 
Nem gyógyulhat be soha a nyak alatt 
található nyílás, mert megfulladunk. 
A sebeinket, melyeket gyakorta 
felújítanak, nem titkolhatjuk el 
holmi keserves siránkozással 
és örökös éhségünkben nem lehet 
vicsorognunk a süteményekre, 
ha felsértik érzékeny garatunkat. 
Személy szerint, én vándorutakon 
járok, letört részeimet elhagyom 
a pusztában, az is otthonom, 
keresem a sötétlő krátert, melyben 
egyre több bizonyosság gyűlik 
össze a szegények túlvilági 
boldogságáról. Mert nem mindegy 
így sem, mibe fulladunk bele.

Gyökerek
Árnyékom mindent beborít, 
szótlanul, mintha fa lennék. 
Gyökereimben nyirkos félelem 
fészkel fiókáikkal, 
melyek soha nem repülnek, 
ott pusztulnak el, ahol születtek: 
ez a táj kiszárad, 
nem látja vendégül rokonait. 
Nyelveken beszéltem, 
ma olykor toppantok egyet, 
hogy meghalljanak messzi földön, 
az ösvényeken túli tölgyfaillatban. 
Erre a tisztásra ezer éve 
nem hullott eső, 
hiába akarok tenni érte, 
torkom kiszáradt, repedezett agyag, 
viharos égre áhítozik. 
Megöl a mozdulatlanság.

Ha egyszer
Én úgy képzelem el, 
hogy nem teszünk, nem mondunk, 
nem írunk le közönyösen dolgokat 
és akkor tisztán belehalunk.
Kilenc és tizenegy között 
kívánom legjobban a kávét, 
előtte még aludnék, utána 
megcsömörlöttem az itteni élménytől.
Félek, hogy lesz kiterjedésem 
mégis egy másik üzletben. 
Nem engedem magam levenni a polcról.
Bámészkodj csak! Addig zokniban 
kisurranok a parkolóba 
és mosdatlanul megbújok a felhők mögött.

Ha nem
Most beszélgetnem kéne veled, anyám. 
Üljünk egymás mellé, foghassam kezed. 
Lásd, a betegség engem is megtalált, 
csak egyik felét adta oda neked. 
Mesélj, mert nekem most olyan nagyon rossz, 
mint amikor teával itattalak, 
de meggyógyulsz, mondtam naponta sokszor, 
ha nem, akkor majd én meggyógyítalak. 
Minden nap egyre nehezebb nélküled. 
Látogass meg, itt lakok Egerszegen, 
hozd el apát is, kibékül veled 
miattam, ha nem, akkor én megteszem.

harmatvers
virágok ezek, apró betűk 
almafára esett lehelet 
szétporladt üres üvegtestük 
festi fehérre a kerteket
csupaszon rajzolt szüzességek 
a két nehéz terhesség között 
ezernyi lábuk földbe tévedt 
izom, szívük szívja a ködöt
szanaszét bámuló mondatok 
nyílnak ki, csöppennek, ég a táj 
ahogy lassan verssé olvadok 
ezen a szép napos délután

Hattyúdal
Nálunk ma mély, bűzös ingovány van, 
ki nyakig, ki már fejbúbig süllyed, 
kapálódzunk rossz, visszeres lábbal 
fáradtan-betegen, vízben-tűzben, 
új öntelt szentek, sérthetetlenek 
isszák borunkat, eszik meg kenyerünk. 
Ily gyalázat szüli a gyermeket, 
éhség sóz kis gyomrába keserűt.
A nemzet, újra! Az lett az első. 
Benne a kisember az utolsó. 
Fedél nélkül, rongyokban tekergő 
nyomort örököl meg az utókor, 
és még hányan retteghetnek otthon, 
meddig szorít rajtuk, csavarint a prés. 
Levizsgáztunk becsületből, jogból, 
a szabadság szép sarka nyakunkra lép.
Harag és szembenállás madara 
riad fel az új ereszek alól, 
dúltságukban békétlen bogarak 
egyen páncélja vonul valahol, 
fénylik a bosszú, mint a csillagok 
régi kaszárnyák fess őrtornyain. 
Arab, zsidó, netán roma vagyok, 
mint rég, ma is eszelős mondja ki.
Európa remeg, békés rend reng 
válságoktól, repedés a falon, 
az olló kinyílt, gőgös istenek 
kezébe került minden hatalom, 
a szegénynek már csak meghalni jobb, 
születni, élni, az az áldozat. 
Csak az isten ismeri, ő mégis ki volt 
e földön, s nem titkolja számukat.
Én mit tehetnék? Sírni nem tudok, 
így bízom a felnövő nemzedékben. 
Ily idősen, ha megbolondulok 
is, csak a jó dolgokra emlékszem, 
és azt sem tudja meg itt senki sem, 
hogy’ aggódtam érte. Él vidáman. 
Bár azt sosem feledem el, kinek 
mivel tartozom e rongy világban. 
(2012)

Hazám, hazám
Ilyen lettem, te olyan vagy, 
hála ama teremtőnek, 
vagy a darwini folyamnak, 
kinek mi jár. Nem kell bővebb. 
Utca, mintha füst szállana, 
ködben úszik a parlament, 
hálisten, fuldoklás hava 
bennem és ki még erre lent 
fárad, s jár sehová haza. 
Kézben kenyér, negyed kiló 
elég mára, kicsit laza 
spangli mellé, felet szívok. 
A járdán mindenféle nép 
rohangál, érezni rajtuk 
a feszültséget, a veszélyt. 
Szomorú vagyok miattuk, 
kezükben mobil és Red Bull 
feleselget Füvészkerttel, 
bemagyarnak ezer lebujt 
smacizva és szeretetben. 
Nem beszélek. Hallgassátok. 
Ezt köszönhetően többet 
értek Duna-csobogásból, 
s mit bekiabálnak közbe’. 
Gesztikulál a fél város, 
te is itt állsz plakáthelyül, 
az én hazám reklámgyáros, 
gyár helyére Pláza került 
mindenhol, ahol csak élünk, 
s különböző lelkek laknak. 
Leülnek mellém. Egy részünk 
ma kihal, belefáradva 
e búval cseszett világba, 
hazám, hazám, hát képzeld el, 
a kenyered is kihánytam. 
És pont terád, mily véletlen.

Hazugság
Csurgott róla az izzadtság 
hajnalban. Eljöttek érte. 
Fekete csuklya,erőszak, 
mint kommandóséknál. 
Végül mégis itt hagyták: 
szenvedj még öreg, 
hogy ezt is kiérdemeljed.
Ebédkor aztán valahogyan 
kiügyetlenkedte a feleségének: 
gyönyörű álmom volt, 
gyermekek vettek körül, 
hiába tiltakoztam, 
megnézték a friss sebeimet, 
olyan szépen kértek, 
a lányunk negyven helyett 
még csak négy éves volt, 
odacsücsült az ölembe. 
Volt egy szőke kisfiú is, 
akit nem ismertem fel.
Ő lehetett, mikor egyszer 
elvetéltem, szólt vissza 
az asszony szomorúan.

Helló
A lassú, lassú, lassú, lassú este. 
Kiabálnak a nővérek. Huzat van. 
A fáradt, lázas, duzzadt, véres testre. 
Semmi baj. Csak háromszor megfulladtam.
Mivel mindhárom két percnél rövidebb 
volt, összefolyva ürült az orr és a száj. 
Utána a vérrögök, mint tövises 
függönyök, csüngtek, mert köhögni muszáj.
Éjszaka jön, hínár úszik a tóban 
körkörösen sötétlő habok között. 
Mintha nézne rád egy távoli sóhaj, 
valaki az álomban még elköszönt.

Hosszú-rövid árnyék
Most tél van és csütörtök, 
tisztaság, nem dohányzom, 
a torkomba vizet töltök, 
langyosat, meg ne fázzon, 
ülök ebben az alacsony 
ezerévesre nyűtt fotelban, 
a gyereké volt valamikor, 
nem volt szívem, hogy kidobjam. 
A nőm kavargatja a kávét 
magának, már azt sem iszom, 
asztalomon tejcsokoládé 
zizzen, ezt szeretem viszont. 
Képzelem a parkot, a kertet 
fákkal és a kicsi házat, 
jaj, minden oly kopasz, hideg lett 
itt, mint betegség szülte alázat, 
a forró nyári nap pedig 
megöl, tilos benne járnom, 
csak árnyékot, sötétet kerít 
szobámba boldogtalanságom. 
Hosszú árnyék, rövid árnyék, 
elteszem őket éjszakára, 
már minden nap ajándék, 
belevarrom a párnámba, 
kinőtt zakóm zsebébe 
pedig mit miattad álmodom. 
Nem tudom, szeretném-e, 
de derekadat átfogom.

Húsvét előtt
Hitem olyan lágy, mint a szellő. 
E borzalom felette felhő. 
Ha alszom, virágokat nyílok, 
apró lilákat, pici titkot.
Nagy hatalmak foglya a húsvét, 
élnék én még tovább, ha tudnék, 
de robbanok vagy lefejeznek. 
Feltámadok istentelennek.
Szomorúság egy csigaházban. 
Kalács és sonka főtt tojással, 
rejtett érzelmek, újra rácsok, 
megkövülök, csillagba zártok.
Kedvesem szellő-ajka között 
ez a vékony világ eltörött: 
húsvétkor már átsüt rajt a nap. 
Alvadt vérre csókok hullanak.

Ideges
Hazaértél. Úgy dobáltad le a gönceidet, 
szitkozódtál. Megint felszedték a főutcán 
a kockakövet, kerülőnek jár a busz, 
az újságban pár sor el van dugva róla. 
Apró betűkkel. Lehet, hogy haldoklom, 
te pedig már megint ideges vagy. 
Sajnálom. Az elszáradt rózsákat kidobtad, 
újakat meg már nem tudok hozni.

Idill
Olyan volt, mintha már sose. 
Akit elnyel valami mély, sötét. 
A folyosón sétált, hogy ne 
fájjon annyira a kivégző kép,
s rákiabáljanak megint 
a felügyelők, akik kedvesek. 
A közömbös világ szerint 
a betegek is egészségesek.

Idő
Néha dühös vagyok. De komolyan, 
talán ölni is fogok. 
Mit kezdhetnék az állapotommal?
Szabálytalan a világ. Nem kocka, 
téglalap, meg ezekhez hasonló 
merev, kitalált dolog. 
Úgy érzem, az ember még nem fogta 
fel, elcsúszhat magán a takonytól.
Lassan elhal bennem az értelem. 
Ajtó. Valaki kopog. 
Félek. Félek, ez már a szép jelen.

Így élek majd
Ha ott leszek, újra cigizni fogok, 
mert ugye akkor már mindegy, 
az egyik ablakban lakom 
a csillagokkal, azok árnyékából 
nézlek benneteket. 
Mint régen, ülsz az asztalnál, 
olvasgatod a helyi újságot, 
majd játszol az unokánkkal, 
visít, ujjong, öledbe telepszik, 
napról napra nagyobb és okosabb. 
Hazakíséred, leültök a kertbe 
a szüleivel egy kis asztal köré. 
Szépek vagytok így együtt. 
Beszélgettek és én hallgatok.

Inga
Van, aki mindent nagyon-nagyon tud, 
sőt, más is tudhatja még azon túl, 
és van, aki azt is jobban tudja. 
Ha bugrisként utánuk ugranék, 
hát valószínű, belefulladnék 
mindent tudó tudatlanságukba.
Szerencse, nem vagyok rá hivatott, 
csupán eléggé érzékeny vagyok, 
és épp ezért, teljesen védtelen. 
Soha nem éltem kétségbe esve, 
de tragédiám, azt kellett tennem, 
amit a legtöbb ember kénytelen.
Mivel nem haltam meg idejében, 
el is vesztettem ifjú reményem, 
vagy csak le kellett mondanom róla. 
Kishitű magyar lennék? Nem hiszem. 
De sokak hitét magammal viszem 
egyszer, ha megölnek, a pokolba.

Ingerek
Van ez a szobám, megosztva. Néhány versem. 
Persze papírszobrok, azaz origami. 
Nyakamon lyuk, nehezen is, lélegezzem 
együtt a jó emberekkel holtiglanig. 
Valahol Európa közepén lakom 
a szomszédom mellett. Tőle kicsit jobbra. 
Jártamban-keltemben összehajtogatom 
a lehulló szemetet, jó nagy halmokba.
Több, mint hatvan éve olvasok és írok 
könyvtártól könyvtárig. Amíg be nem rúgok 
szesz nélkül, koptassam én is a vén titkot 
lábaimmal. Nem az igazat, a luftot. 
Mindegy mi történik, cinizmusom hagyom 
a szívemen, néha előveszem, nézem 
rajt a foltokat. Van nála nagyobb bajom. 
Ez nemcsak egy rongyos esztétika, érzem
a testemen végig. Lelkem talán nincs is. 
Néha azért feltámad ott benn valami, 
de rászólok: ne légy már annyira hisztis. 
Ahogy visszamorran, azt már nem hallani. 
Hiszem, egy a fontos: a sírig szerelem. 
És minden, ami ezzel egyre jobban fáj. 
Hajtogatnám tovább még. De nem tehetem. 
Kattog a mutatóm. Sánta, de gyorsan jár.

Ingyenvers
Nem élünk tréfás időket. 
Jobb lenne semmikor, mint most. 
Az ember lába kinőhet, 
ha tud növeszteni izmot.
Kultúra helyett csak kult van. 
Látod, elváltak ezek is. 
Ura a szocilizmusban 
volt, kisnyugdíjból tengetik.
Ám a jég hátán is megél. 
Hál’ isten, nálunk néha fagy. 
Édes hazám, a semminél 
te sokkal több, te béna vagy.
Bátrak élnek. Meg szegények. 
Nincs közöttük sok különbség. 
Álszabadság fenekének 
ott vannak nyelvi üdvöskék.
Teszek rá én is. Lapáttal. 
Ez nem az. A régi, szenes. 
Ezt a versemet tarháltam, 
így elolvasni ingyenes.

Isteni kegyelem
Úgy nézem, itt törvény rázza a fát, 
hogy aláhulljanak a levelek, 
a szél pedig stadionokba zárt, 
áporodott felcsúti lehelet, 
amely nem fújja el a ködöt se, 
hiszen az az uradalom köntöse. 
Csak az a hattyú úszhat a tavon, 
akit privatizált a hatalom 
szép sárgásra, mert a hófehérek 
igényt tartottak a tó felére 
és jaj annak, aki vizét issza, 
már sose vágyódik oda vissza, 
lehet, hogy messzi britanniában 
festeti magát halványlilára. 
De a flaszter sem, hej, minő népség, 
felszedik, hogy kockakőbe véssék, 
minden föld a miénk és parasztok 
a főminiszterek, ti le vagytok 
csinálva, drága, kedves híveim. 
Vasárnap még a nagybolt is beint. 
Majd akkor érzed, mi a valódi, 
ha öreg leszel, kicsit maródi 
és a zsebed rongyos, szűkebb maradt. 
Nem segít rajtad az üres malaszt.

itthon
látom a változást 
ha hazajövök a kórházból 
pár nap után megszépül 
az arcod a boldogságtól 
az utcák a terek 
újra megszólalnak 
éjjel halk zene szól 
belőlük az ablakban 
a padokra szerelmesek 
és barátok ülnek 
fojtogató magányt 
bolondos játék kerülget 
a kocsmákból részegek 
esnek ki az útra 
újra nem szégyenlik 
ma megint berúgtak 
és fogod a kezem 
amikor már alszom 
mert megfeledkezel 
miattam magadról

Józanodás
Papucsban járó csendes magyar lettem, 
már lefekvés előtt érkezem haza. 
Színjózanul. Egy részeg öregember, 
kinek összetört a borospohara.
Fülelsz, mikor odébb tolok egy széket, 
kutatok a polcon, vizet forralok. 
Néha saját árnyékomtól is félek 
meghallani a hangosabb mondatot.
Jó volna, ha úgy ülnénk egymás mellett 
az asztalnál, mint kinek nincsen szava 
ilyen nehéz és hosszú szerelemhez. 
Mint elvesztettelek s megtaláltalak.
Talán csak egy korty simogatás kéne, 
miközben fejed vállamra hajthatod. 
Előttem hűl ez a tűzforró csésze. 
Párolognak belőle a hajnalok.

Józsi
Ma nem leszek, nem zavarok, 
egyetlen szó nem hagyja el 
ajkamat holnapig reggelig, 
könnyen megígérem.
Ma nem leszek, magamra 
zárom három lakattal a 
lakás bejárati ajtaját, 
a csengőt kikapcsolom.
Ma nem leszek, az utcákon 
felöltözve nem hordok 
szemüveget és ijedt pofát, 
mezítelenül alszom.
Ma nem leszek, szívességből 
a fiatalasszonyoknak nem segítek 
vinni a nehéz cekkereket, 
az öregeknek sem.
Ma nem leszek, a Józsival 
a parkolóban nem nézegetjük 
a ki és beszálló anyukákat, 
a tolószékébe kapaszkodva.
Ma nem leszek, mert a Józsit 
korán elvitték a nővéréékhez 
cseresznyézni, engem meg 
magamra hagytak.

jövő
füvet nyírnak a ház előtt 
a zajtól kiszárad a szád 
berreg és fényes 
fény és berregés 
jön a tikkasztó évszak
a szerelmed is megérzi 
hogy ma nincs hozzá kedved 
belső romjaidon jársz 
mint egy megunt bérleményben
te nem vágod le a megnőtt 
gazt a szíved tájékán 
legyen határozottan sűrű csend 
mire ideér a tél

kaland
egyetemista voltál 
megmutattad a melledet 
és énekeltél nekem
pedig egy egész életen át 
velem lehettél volna

Kész vers
Az az idő nehéz, 
amit nem élsz meg. 
Szüntelenül ketyeg 
benned a mutatója. 
Csak te hallod, 
éjszaka felerősödik, 
nem tudsz aludni tőle.
Jár valaki a sötétben, 
leül az asztalhoz 
és írja a versed. 
Segítenél neki, homloka 
fehér, már semmilyen 
nyelven nem ért. Ezért 
marad ez a vers kész.

Kikukucs
Sétálok nehéz, úttalan utakon. 
A körmöm is fáj jéghideg ujjamon.
Fölöttem az ég borús, ápolatlan. 
Hogy ma még ő takar el, már szokatlan.
Lehet, hogy csak úgy, kettőt lép a lábam. 
De nélkülem ő sem lehet magában.
Szememben úszkálnak színtelen halak. 
Beszélnek, beszélnek, mégsem hallanak.
Álom, vagy emlék, nem tudom, ki vagyok. 
Eszembe jut, lehetnék, mint a holt.
Szívemben zaj van, torkomban nagy a csend. 
Egy beteg madár énekel odabent.
Ha énekelek, talán mégis élek. 
Szemetelő eső alól kinézek.
Élek. S mennyi minden rosszat szerettem. 
Szétnézek, mint az őrült a ketrecben.

Kórházi ősz
Szárnyas tréfaként 
siklik át szemem 
fehér köpenybe bújt 
karcsú vállakon,
ablakot nyit, 
elmegy, visszatér, 
kényes keblét is 
megcsodálhatom,
olyan hideg, mint 
régi búcsúkban 
meglőtt művirág 
az ujjaim között,
harmatágyon 
csillanok talán 
csak meg, mint kora 
reggeli ködök.

köszöntő
megjöttem látom minden úgy maradt 
mintha ismerős lenne a levegő illata 
az utcán ugyanaz az álmos forgatag 
a szoknyád alatt még élő a pillanat 
itt csakis magamért lehetek beteg 
csendben mert kuka néma vagyok 
bár ettől még mohóbban szeretek 
nem érted testem mitől fiatalodott 
tudod a bolondok is többet bírnak 
én meg gyerek lettem játszom újra 
alig fordulok le rólad s újra hívlak 
a múlt fájdalmait megbosszuljam 
lehet hogy egy hét egy perc egy óra 
de addig örülj nekem örülj hogy élek 
a bennem alvó tumor úgyis megoldja 
amitől veled együtt immár nem félek

Látogatás
Vagyok 
valami időben. 
Őzike vagy szarvas. 
Várlak az ajtónak dőlve, 
mert csak téged akarlak. 
Az udvaron 
fehér ruhás libák húznak át. 
Megértelek, én sem 
szeretem az épület húgyszagát. 
Ketten vagyok, 
az egyik sír, másik szeret, 
a szarvasok 
őzeknek rágják bennem a füvet. 
Itt csak megbolondulni lehet, 
vigyél el innen. Őrület!

légvers
köhög a reggel lég fojt 
nehéz lég lege légszomj 
egy pár a pára kevés 
éle van neki de kés 
ha a lég fojt sustorog 
ahogy épp a must csorog 
a lyukon késő ősszel 
egy slukkot lehörgőztem 
nem jó oldalt se hanyatt 
forgasd meg a nyakadat 
és görbén mond hogy jól van 
mint aki be van sózva 
vagy kit a kutya kerget 
s ne írj több ilyen verset

Lélekforgó
A szélek. 
Ahogy állandóan 
a szélén jársz valaminek 
és menekülsz 
csúszva-mászva kifelé. 
Ha erőd elfogy, 
megértél a lehullásra, 
a gravitáció gyümölcseként 
középre zuhansz. 
Eltűnsz egy szűk lyukon.
Hihetetlen, az egészet 
onnan, középről kezdted, 
az a gyermek, kit az eső 
és a szél felnevelt.

libacsont
sárga pelyhes kis libák sétáltak 
ki reggelente az udvarból 
a kutya csorgó nyállal nézte a 
finom társaságot 
véletlenül 
sem bántott volna egyet sem
de mikor vágásra éretten sorban 
kés alá kerültek és a kondérból 
a gőz libaillata 
megcsapta az orrát 
na akkor ott állt a küszöb előtt 
és várta kiérdemelt jussát

Lóverseny
Egyedüli példány, akárhány éves. 
Pokolra kell menni, neki van pokol. 
Halálos beteg, de ez túl személyes 
dolog, avagy véletlenül nagy pofon. 
Miért kellett élni? Nincsen fogalma. 
Néhány cigaretta, nőhiány, pia. 
Ennyi idő is túl kevés volt arra, 
ne kívánja folyton őket annyira.
Olyanná vált, mint isten lába között 
az a mélyedés. A bűnös alma. 
Izgalmában a kígyó feje fölött 
még a magházba is beleharapna. 
Ha kétszázhúsz év lenne e semmihez, 
az is kevés, nem hozható be többé 
az elvesztegetett idő. Hendikep. 
Észre sem vette, mikor lekörözték.

Magánszféra
Becsengetett egy idegen. 
Közöltem vele, itt nem lakik senki, 
hitetlenkedve nézett rám, 
mondtam, talán meghaltak, 
jöjjön be, nézzen körül. 
A szobák, a konyha, minden helyiség, 
tessék, na látja, a viszontlátásra. 
Utána nézve megsajnáltam, 
holt fehérré vált, a folyosón állva.

Magánürügy
Szerencsétlenebb lettem délután. 
Míg a nyolcas busz eldübörgött 
az ablak alatt, ahogy szokott, 
a szomszéd megkalapálta 
az asztalt, vagy amit este eltört, 
így kopogósabb lett a szegénység, 
elszemerkélt az ünnepi gyalázat, 
de lehet, valahol csak diót törtek 
egy szomorúan karcsú kiflibe 
és fogalmuk sincs, én ilyenkor 
elszerelmeskedem magam, mint 
egy ló az elébe rakott szénabálától. 
Felszerszámozva, fuvar után, 
nem sokkal a halála előtt.

Mágnes
Vissza a homályba, ha a fény káros 
sugarat áraszt! Megöli az embert. 
Irány mélyen a föld alá. A csábos 
virág többsége édes mérget termel. 
Lemerüléskor az alagutakba 
még letűnik valami gyér pislogás, 
a más iránti gyűlölet kutatva 
elér, vele az emberi butaság, 
ami kinyílott már és illatosabb, 
gyönyörűbb, mint a halvány, szimpla élet. 
Oly tehetetlenek vagyunk, csalóka 
ösztöne vonzza az emberiséget.

Majd kiderül
Nem tudom, mennyit érdemes itt 
csoszogni, írogatni, heverni. 
Egy percet, egy órát, egy napot, 
akár éveket. Vagy semennyit. 
Rugóra jár minden. Szabálytalan 
szabályosan, mint a csillagok. 
Senkin nem látszik előre, mikor 
esik ki és mikor dob hatot. 
És nem mutatja pontosan, mennyi 
idő van. A mi falióránk hamis. 
Néha bennem kattog egész éjjel, 
együtt gondolkodunk hajnalig. 
Nem magamért. Hanem amit 
miattad kell majd elveszítenem. 
Pedig csak annyi lesz, hogy 
velem is megtörténik hirtelen.

mécses
láttam, hogy a házak 
csontjai összementek 
az utcák, terek korhadt 
padjait eltakarta a gaz 
a sürgönyoszlopokra 
hangszórót szereltek 
ha újra kell, hadd 
szóljon belőlük az igaz 
a vasúti sorompó piros- 
fehér vasrúdját ellopták 
fel sem tűnt senkinek 
hiszen ide a vonat se jár 
nem engedélyeznek már 
se építkezést se bontást 
csak a temető van nyitva 
a templom is bezárt 
az isten levélben gyóntatja 
a haldokló öregeket 
nem kell megírni semmit 
csak lenéz, az elég 
akik pályázaton nyerték 
meg itt a földeket 
továbbadják bérbe 
nem is jártak errefelé 
a faluvégen, azon az 
átkozott tsz-udvaron 
harminc éve ég a villany 
mint mécsesben a rolni 
valamelyik portás 
az édenforradalom 
elől menekülve 
elfelejtette lekapcsolni

meg kéne
meg kéne engem 
jó nagy botokkal 
verni
ahogy régimódi 
felnőtt a gyereket 
leteremti
nézni rám 
órák hosszat 
gyilkos haraggal
ha már egyszer 
férfi létemre 
játszani akartam
ölbe venni 
babusgatni 
mint a kisbabát
csiklandozva 
rám kenni a virág 
jobbik illatát
meg kéne engem 
verni jó nagy 
botokkal
miként a nehéz 
hant a fán odalent 
megkoppan

Megkönnyebbülve
Feszülten mélyebben vagyok, 
látom a fácánt, ahogy templomba megy, 
a kutyát, aki a kocsmába. Semmi különbség 
köztük, zsebükben slusszkulcs zörög, 
táskájukban termosz, forró kávé. Minek? 
Tartalékkal vonulnak fel a többiek előtt, 
akár a hörcsög a hatalmas pofájával.
Ez egy nőhörcsög, innen jár munkába, 
akár maradhatnék is a lakásában, 
csak éjjel lakik, nappal máshol van. 
Rajta is lehetne gyalulni egy keveset, 
de minek kínlódjon az ember!
Gondterhelten nyúlok a táskámba inkább, 
kiveszem a termoszt, 
leteszem mellém a padra és nézem a gőzt. 
Kiengedem. Lágyul bennem a viasz.

Megtérés
A fal tövében kuporogtam, 
mint akit az asszonyi ölelés 
tejmelege utcára dobott. 
Eljöttél értem, 
megismertelek a tőlem 
kapott sebeidről, 
azt mondtad, az Úr és Te 
megbocsátottátok bűneimet. 
El is hittem, 
de mikor a nevemen szólítottál, 
nem mertem a szemedbe nézni.

Mint a halál
Ötven éve írok verset, azt sem tudván, mi az. 
Gusztustalan, széllel bélelt, zsír és csont az ember, 
hogy a másikat is annak vélem, nem nagy vigasz. 
Költőnek látja magát a csipa a szememben.
Elbeszélgetek az asztalon lévő vázával. 
Értelmesebb és megértőbb, mint némelyik mozgó 
kis takonypóc itt körülöttem föl-lejártában. 
Tökéletesen bólogat a lassan pislogó,
még nem ismeri a madarakkal szálló titkot 
fenn a magasban, mivel bárhova visszatalál. 
Tudom, most néhányan mérgesek vagytok és szidtok 
engem. Ugyanolyan gyűlölt leszek, mint a halál:
egyszerűen természetes és megfejthetetlen. 
Egy furcsa, förtelmekkel teli világban éltem. 
Most lebomlik rólam minden, amit nem szerettem 
soha magamon. Undorodtok tőlem. Megértem.

Mondanám
Elmondanám, 
de látom, itt a többség 
magával foglalatoskodik, 
az énjével, a kettős énjével, 
meg ki tudja hányjával. 
Úgy gondolja, 
nem tud vers nélkül élni. 
Én vers nélkül írni nem tudok, 
más dolgot még ahogy. 
Remény a költő útján, 
benne gödrök. 
Mi van a gödrökben? 
Mésztej? Víz? 
Halak, békák, nádasok, 
költöző madarak? 
Ha mélyíted az üreget, 
látom, kiérsz a túlsó partra, 
ahol vérzik isten homloka, 
valaki ráejtette a teásbögrét. 
Ez óvodai baleset. 
Nézem egy kislány kezét, 
teljesen más, 
mint az én eres kezem. 
Gyurmázik és közben 
olyasmit mesél magának 
dallamosan, 
mint a költők a verseikben. 
Elmondanám, ha lehetne itt, 
nekem ő tetszik. 
Félek, a sötét csend bennem is 
felfalja ezt az ártatlanságot.

Natúr kép
Ez az arcom. Csak a gond van. 
Ott fészkel a kígyó 
minden semmitmondó 
hatalomban. 
Azért nem rossz kép. 
Kicsit öreg. 
Barázdáiban 
több a költészet, 
mint itt húsz oldal szöveg. 
De nicsak: nincsen árnyékom. 
Ez van, mikor 
átnéznek rajtam, 
mikor az élet ilyen vékony.

Nem nagy durranás
Lám, még mindig itt vagyok, s más is 
élvezettel iszik sört a hab alól, 
lám, lecsúszik az arrogáns víz 
forrón szemembe ritkuló hajamon, 
minden nap egy halál és élet 
közül kell megfürödve választanom, 
minden nap minden kis percének 
úgy örül az ember, mint az a majom 
annak a bizonyos szervének. 
Bár már nem tudom úgy használni 
őt sem, ahogy használtam fiatalon, 
ha mégis, hát nagy durranás nincs, 
hallgatom, ahogy az a másik dalol.

óhaj-sóhaj
világító verseket várok 
melyektől kicsit odébb látok 
de rám jellemző furcsa módon 
egy alá sem írhatom: ódor
gyertyákat melyek nem füstölnek 
ha összetesszük a kezünket 
lángjaikat nem oltja el szél 
mert az ember még kicsit remél
miket nem írnak hanem vésnek 
ellenállnak hamis beszédnek 
és mikor vége minden napnak 
virágrímekkel betakarnak

Origami
Az ünnepnapokat berakta a zsákjába 
és magával vitte egy sötét alak. 
Keresem a csobbanást, a mosolyt, 
de csak néhány szálka maradt. 
Régen nálatok olyan csend volt, 
azt hittem, vége a világnak, 
itt meg, ha volt az éjjel numera, 
ha nem, folyton kalapálnak. 
Tárgyalás nélkül zártak olyan 
ajtók mögé, melyek nem nyithatók. 
Szeretnék felhőket nézni. Kiszívni 
belőlük néhány nedves szót. 
Fáradt kezeim közt reptetek 
egy színes, hajtogatott galambot, 
ismeretlennek küldök vele levelet, 
ha elveszik, egy másikat hajtok, 
ha visszajön, talán megtudom azt, 
ami még élet, ami kint van 
és nem érzem a magamba 
zárt szabadságot életfogytiglan.

origami megint
minden úgy kezdődik, mint a kedd 
laponként a hétfőt bontja szét 
majd eltéved és szerdába megy 
szabad vasárnap csak toldalék
a simítások elmaradnak 
sarkot, éleket nem hordanak 
mint lakott idő egy ablakban 
már nélkülem is felbomlana
a szombattól sem különbözik 
a naptár rácsain ténfereg 
ígérem, jövő csütörtökig 
hajtogatok neki pénteket

Pára
Elpárolog, s az utakon 
már nem is látszódik semmi, 
így kell ma az úri vagyont 
láthatatlanul eltenni. 
Zavartan állunk, mint a köd, 
hazánkban rendületlenül, 
vérünket az út szívja föl 
és egyre halványabb szemünk, 
most, vagy soha, kimondhatod, 
de elfelejted hirtelen, 
s a középutat választod: 
hagyod, hogy tovább így legyen. 
Esik és egyre nedvesebb 
az utca s néhány pár dolog, 
sapkát húzol le szemeden, 
a lé meg el-elpárolog.

Porhó
Ez itt igazából a tél, holnapután 
műtenek ismét, ha másra gondoltál, 
nem számít, pár hónap és itt a nyár, 
jöhet még néhány boldog pillanat.
Az ablakon kívül most zord, fehér a táj, 
de olvad már a jelen, vele a bánatod 
is csillog, látod, mit bontott ki a Nap.
Körülnézel, mindent nem vihetsz 
magaddal, valami gondod itt marad.
Szél fú. A legvidámabb porhó-hinta vagy.

Remek, remek
Megpenészedik a szó a szájban. 
Köpni kéne egyet, már az se megy. 
Felnő egy nemzedék ebbe a muszájba, 
nézem őket, s mondom: remek, remek.
Ügyeskedők és megbukott szentek 
ülnek a sötét limuzinokban, 
zsákot húznak a lúzer-fejekre, 
a törvény írja elő, ki hogy’ van,
az utcán közöny táncikálgat 
az ütemes beletörődésre, 
ennek a korcs demokráciának 
egyre pimaszabb a köldöksérve.
Így élek, mutatják gyanútlanul 
a szilánkosra tört, sovány kezek. 
Felnő egy nemzedék: hazudj, hazudj! 
Nézem őket, s mondom: remek, remek.

Remény
Öleltelek, ettől tudtam meg, élek, 
a többi nem lényeges, kifizetjük, 
a fájdalom, a vér, a seb, csak részlet. 
Szeretlek. Ez volt az utolsó szavam 
hozzád, majd elvesztettem a beszédet.
Mély szakadékba hullottak a szavak 
pattogva, mint az a sok galambtrágya 
otthon az erkélyünk ablaka alatt. 
Csak kisírt szemed kérdezte meg fénylőn: 
ugye kedves, a szerelem, az maradt.
Nem tudom, akkor hogyan, s mit feleltem, 
hisz nemrég kóstolgatott meg a kaszás, 
még mindig remegett tőle a lelkem. 
De megértettél így is, elballagtunk 
a fény felé, szinte egy szívvel ketten.
A végén mi lesz? Mikor arra várok, 
tehetetlenségemben nevetnem kell: 
hogyan leszek én így veled magányos. 
Szerintem akkor is ölellek téged, 
nem két reszkető karommal, de máshogy.

Rombolás
Az ember néha 
megsajnálja az istent, 
mint egy agyonbírált pincért, 
belekóstol a vizespoharába 
szemtelen légyként, 
de gyorsan kievickél 
a szélére, 
mielőtt az borrá változik. 
Mert látja ő a bogarat, 
de megfeledkezik 
és csodát tesz, 
mitől olyan jól érezzük 
magunkat, 
mit hal a szatyorban.

Rózsa, rózsa
A rózsa nem azért szép, 
hogy széppé tegye a kerted. 
Nem ám! Inkább, hogy tovább éljen, 
a legjobb helyen termesszed, 
óvd, ápold, öntözgesd 
és metszed vissza ősszel, 
takarót tégy fázós fejére, 
vágott sebeit bekötözzed. 
Te vagy a rózsa prédája. 
Szelíd vad az oroszlánnak, 
ahogy kirabolnak, kisemmiznek 
a várva várt szabadsággal. 
Önként adtad oda magad 
a tövises boldogságnak: 
a kinyílt tér egyre jobban szorít. 
Mert tévedtél. Nem a jóságra, 
a haszonra szomjazik a profit. 
A természet tavasszal kihajt, 
bimbókat hoz, segítségért kiáltván, 
de kiáltása vad és szilaj. 
Soha ne feledkezz meg róla, 
a szemet gyönyörködtető rózsa 
erkölcsileg nem felemelő látvány. 
De virág nélkül a világ valótlan.

Rugalmasan
Miért járok el naponta hazulról? 
Nem tudom, de bizonyosan 
elfelejteném az otthon melegét, 
ha untalan nem érkeznék vissza. 
Annál erősebb a konyha illata, 
minél tovább maradok el. 
És nehezebb is, hiszen cipelem 
magamon az egész életemet, 
a súly estére gyarapszik 
pár dekával, de előfordul, 
egy óra több kilót nyom. 
Nem magyarázom, miért. 
Most éppen megálltam 
és figyelem a templomajtón 
kijövőket. Mindenkiben van 
valami, ami a rúgókat mozgatja.

Semmi
Megírni egy szempár történetét, 
egy tekintetét, amint boldog, 
ahogy fordul combjain a szoknya 
surranón, lengő, habkönnyű 
vágyakozásban. Összesúgnak
ott feljebb a rengő bimbók 
egy titkos, selymes édenről 
a láthatatlanság mezején. 
Ha csak egy-egy vonallal 
tudnám érzékeltetni bennem 
kicsit, talán maradandóvá 
tehetném utolsó napjaim.
A tányér mellett kanál, villa, 
kés. Utóbbi fenyegető, alig 
merem megfogni, 
száraz szemeim beborulnak 
kicsorbult fényétől. 
Szemben ül velem mindenem, 
mélyen belélegzem.
Másokkal egyre szigorúbb 
vagyok, nem értik mennyibe 
kerül nekem egy korty étel 
lenyelése, egy köhintés. 
Ez egy más világ, s aki ide 
belép... érted, ő értse is. 
Persze, néha bárgyún fordulok 
el, legyinteni még tudok, 
adok a tetűknek vért, 
a bogaraknak morzsát és cukrot. 
De mielőtt jóllaknának, 
gorombán elveszem előlük.
Minden lépés, minden nyitás 
és csukás egy határ, gyarmat 
azon a földön, ahol eddig 
szabadon mozoghattam. 
Irigylem, hogy majd bárki 
feloszthatja magának 
az enyéimet is nemsokára,
milyen néven, mennyire, 
hogyan, teljesen mindegy, 
hisz nem emlékszem rá. 
Néha nagyon félek tőle, 
nem hazudom, hogy bátor 
vagyok, hős, meg ilyesmi. 
Értékeim csak porszemek.
Olyan kegyetlen, amikor 
kinézek és szép a reggel, 
a gyerekek vidámak, a 
forgalom szabályosan kereng 
az iskola előtt, és a zsivaj 
az a jövendő, mi már nem 
is nagyon érdekel. Nem lesz. 
Nem tudom, kinek a tőrje 
döfi át a világot, 
hogy engem is elérjen.
Aztán összehúzom 
belül a lelkemet, miben 
nem hiszek, hogy van, ha volt is. 
Próbálok nagyon undort keltő 
lenni magammal, a pókokkal, 
a macskákkal, hogy túléljem 
még ezt a napot. Mosolygok. 
Hogy min? Hát a semmin!

Szelek
Talán nem a vers jó. 
Hanem ahogy olvasod. 
Miként a táj elsuhan, 
mi elől felhúzod az ablakot.
És nincsenek benned erek, 
csak kapaszkodsz, 
mint a talajba a gyökerek. 
Közben a liget egyik ágáról 
a lábaid lógatod.
És Newtonról sem hiszed el 
az almát. Kitalálták, 
miként hogy a szkinhedek 
is szeretik a járdát. 
De a járda nem, a panaszod.
Hát így lehetsz csak látlelet 
a nagy karambolban, 
ha ütközöl, mint mákszemek 
egy nyüzsgő hangyabollyal.
A vers jó. Csak lélegezz! 
És ne találj ki új mondatot. 
Benned is az a szél szelez, 
mi elől felhúzod az ablakot.

Szempontok
Néha érzed, felejteni kell, van, 
amiben csak az elhülyülés segít. 
Egyszer fent vagy, egyszer lent. 
Veszélyesek a mélyrepüléseid. 
Akár szándékosan át is élhetnéd 
a beteges, fárasztó valóságot. 
Kódolt program fut le génjeidben, 
aztán ezt jól félremagyarázod. 
De miért törnéd szét másokban 
a rólad régen kialakult képet? 
Sokan bebábozódnak ilyenkor, 
várják, keljen ki bennük az új élet. 
Nem hiszel benne. Ez csak pótszer, 
mint álmatlan éjjeleken altató. 
Bevallod gyávaságod, bevallod, 
tovább nem vagy halogatható.

Szexparti
Itt paraszt vagyok, te ott futó. 
Egy színen mozoghatsz, 
én ráléphetek a másikra is. 
Nem érdekel, ha győzünk, 
arra már rég le vagyok ütve. 
Az a parti tetszett, 
amikor összevesztek 
és felborították a táblát. 
Egymáson feküdtünk.

Szia
Néha hosszú hetekig 
nem köszönünk egymásnak. 
Persze, azért tegeződünk.
Végül is bármin össze tudnánk 
veszni, sőt, titokban 
ezen többször túl is lehetsz. 
Te vagy a főnök, ezért 
a költő csak én lehetek. 
Tőlem lassan már mindent 
elfogadsz, de amikor egymás 
verseit kezdjük olvasni, 
egy kicsit eltávolodunk.
Múltkor zavarodban olyasmit 
írtál, még nem halok meg. 
Elhittem, és azóta érzem, 
sokkal jobban vagyok, 
a szív leállása után pedig még 
lesz három másodpercem.
Néha szégyenlem, 
hogy fizikálisan elmaradok 
a gondolataimtól, árkon- 
bokron túl jársz, fölényesen, 
pedig látom, irányítanak, 
mint egy netes játékot. 
Velem ezt már, 
ha megszakadnak is, 
nem tehetik meg.
Mindig bánt a lelkiismeret, 
illedelmesen köszöntem-e el. 
Fogalmam sincs, hogyan 
tudnám azt a három pillanatot 
feléd is jól beosztani.

szituáció
itt mindenki fizetett 
tömörülnek az ajtó előtt 
lerohanhassák alkalom- 
adtán a főorvos urat
halálos beteg ül a széken 
előtte márkás cipellőben 
idegesen fel-le jár az egyik
csak kicsit kellene 
megnyújtania a lábát 
hogy elgáncsolja

Telihold
Az én helyzetem egyáltalán nem fontos. 
Még az sem, hogy magammal rendben legyek. 
Jaj, vissza ne hangozzanak bolondos 
hírességből teltkeblű, karcsú hegyek!
Épp ráérek. Látom az éji képből, 
ahogy kicsi bolygómmal elfordulok. 
Sehova nem vezet belőlem lépcső, 
magas és mély mind ugyanaz a burok.
A függöny halványszürke mintázatán 
araszol komótosan a telihold. 
Bárcsak örökké őkelmét láthatnám! 
De kisétál a szobából. Ennyi volt.

V É G E