EGY FIU SZENVEDÉSE

ELBESZÉLÉS

IRTA

MEYER KONRÁD FERDINÁND

FORDITOTTA

HEVESI SÁNDOR

BUDAPEST

LAMPEL RÓBERT (WODIANER F. ÉS FIAI)

CS. ÉS KIR. UDV. KÖNYVKERESKEDÉS KIADÁSA

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-104-1 (online)

MEK-15866

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/15800/15866

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

Egy fiú szenvedése

A király belépett Maintenon asszony szobájába és - levegőre szomjazván - amily érzéketlen volt az időjárás iránt, szokott fejedelmi modorában minden szó nélkül kinyitott egy ablakot, amelyen keresztül olyan erővel áramlott be a nyirkos őszi levegő, hogy a finom szervezetű asszony dideregve húzta össze magát három vagy négy szoknyájában.

Egy idő óta megnyúltak XIV. Lajos mindennapos látogatásai a vele egykorú asszonynál. Gyakran már az alkonyi órákban megjelent s ott maradt, mig a kései vacsorára terítettek. Ha ilyenkor aztán nem dolgozott minisztereivel, diszkrét barátnője mellett, aki figyelmesen és szótlanul temetkezett karosszékébe; ha az időjárás nem kedvezett vadászatnak vagy sétának, ha a hangversenyek - leginkább, vagy csakis egyházi zene - nagyon is sűrűn ismétlődtek: akkor nehéz volt kitalálni a módját, miképpen lehessen az uralkodót álló négy órán keresztül szórakoztatni vagy mulattatni. Molière szókimondó muzsájának, Lavallière kisasszony gyöngédségeinek és ájuldozásainak, Montespan asszony merész viselkedésének és eredeti élczeinek s még sok egyébnek megvolt a maguk ideje; mindez elmult alaposan, megfakult, mint a szinehagyott kárpit. A király, aki dolgos volt egész életében, most már mértékletessé vált, beérte szinte kevéssel is és eljutott ahhoz az asszonyhoz, aki szerette a tartózkodást és a félhomályt.

Szolgálatkész, behizelgő, nélkülözhetetlen s kora daczára csupa báj volt Agrippe d’Aubigné unokája. Volt benne egy oktató, nevelőnői vonás, hajlandóság, tekintélylyel hatni a lelkekre, aminek szabad csapongást engedhetett Saint-Cyrben, ahol a főrangú kisasszonyokat nevelte. De ez a hajlandóság meghódolt parancsolója előtt s hozzásímult a király nagyobb bölcseségéhez. Ehhez képest, ha Lajos hallgatott, a marquisenek sem volt több mondani valója, kiváltképpen, ha mint ma este is, valami okból elmaradt a király unokájának neje, a fiatal savoyarde, a világ legmulatságosabb teremtése, aki életet és kaczagást hozott mindenüvé gyermekességével és gügyögő hizelkedésével. Maintenon asszony, aki ilyen körülmények között nem minden aggodalom nélkül vette észre a király belépését, megnyugodott mostan, mert Lajos alig észrevehetően vidám, de élénk arczából, amelynek vonásait igen jól ismerte, azt olvasta ki, hogy neki magának van, még pedig érdekes mondanivalója. Lajos becsukta az ablakot s egy karosszékbe ereszkedett.

- Madame, mondotta - ma délben Père Lachaise elhozta hozzám utódját, Père Telliert.

Père Lachaise esztendők óta gyóntatója volt a királynak, aki az ősz jezsuitát teljes roskatagsága és süketsége daczára sem akarta elbocsátani maga mellől s úgyszólván elnyűtte; mert nagyon hozzája szokott és minthogy - szinte lehetetlen! - határozatlan, de mégis meglévő félelemből úgy tartotta, hogy nem vehet más rendből gyóntatót, ezt a tiszteletreméltó embert még romjában is többre becsülte a fiatalabb és törekvőbb jézustársasági atyáknál. De mindennek megvan a határa. Père Lachaise szemmel láthatólag sorvadott halálra és Lajos nem akart gyilkosa lenni lelkiatyjának.

- Madame, folytatta a király, - uj gyóntatóm nem szép s termetre sem derék; farkas-arcza van és kancsal. Szinte visszataszító jelenség, de úgy ajánlták nekem, mint olyan embert, aki szigorú önmaga és mások iránt s akire bátran rábízhatom magamat, és ez a fődolog.

- Mennél rosszabb a csatorna, annál kitünőbb a benne folyó mennyei nedü - jegyezte meg a marquise épületesen. Nem szerette a jezsuitákat, akik ellene dolgoztak, hogy a felség házasságra lépjen Scarron özvegyével és tágítható moráljuk alapján kijelentették, hogy a szakramentum ebben a királyi esetben fölösleges. Igy tehát, ha volt rá alkalom, alattomban szivesen megmarta a jámbor atyákat. Most azonban hallgatott s mandulaformáju, szinte mélabús szemei szerény figyelemmel tapadtak felséges ura arczára.

A király keresztbevetette lábait s gyémántos czipőcsatjai villogását nézve, odavetőleg mondotta:

- Ez a Fagon! Már kiállhatatlanná válik. Mi mindent megenged magának!

Fagon, a király koros háziorvosa s a marquise védencze volt. Maintenon asszony és Fagon minden áldott nap együtt voltak a királylyal s arra az esetre, ha előbb hal meg, mint ők mindaketten, választottak maguknak azilumot, a nő Saint-Cyrt, az orvos a füvészkertet, hogy uruk halála után odazárkózzanak és eltemessék magukat.

- Fagon végtelenül ragaszkodik önhöz, mondotta a marquise.

- Mindenesetre, de bizonyos, hogy túlsokat enged meg magának, vetette közbe a király s homlokát ránczolta könnyedén, kicsit komikusan.

- Mi történt?

A király elbeszélte s hamar a végére jutott. A mai kihallgatáson megkérdezte új gyóntatójától, rokonságban vannak-e a Tellierk a de Tellierkkel, a kanczellár családjával. De az alázatos páter rögtön tagadólag felelt s nyiltan egy alsó-normandiai paraszt fiának vallotta magát. Nem messze állott Fagon egy ablakmélyedésben, állát bambuszbotjára támasztva. Onnan, a jezsuita hajlott háta mögül súgta halkan, de érthetőleg: - Te semmirekellő! Megfenyegettem őt az ujjammal, mondotta a király.

A marquise elcsudálkozott.

- E becsületes tagadás miatt nem szidalmazhatta Fagon a pátert. - Más oka volt bizonyosan, mondotta értelmesen.

- Mindamellett, madame, illetlenség volt tőle, hogy többet ne mondjak. A jó Père Lachaise, természetesen, aki öregségére megsiketült, nem hallotta, de én tisztán hallottam minden szótagot. - Te nyomorult! vágta oda Fagon a páternek, és a szidalmazott összerázkódott.

E változatból mosolyogva következtette a marquise, hogy Fagon nyersebb kifejezést használt. A királynak a szája szöglete is rángatózott. Kora fiatalságától fogva törvénynek ismerte, természete is hajlott arra és élete fogytáig ki is tartott amellett, hogy soha, még ha elbeszél is valamit, durva, szidalmazó, röviden, királyhoz nem illő szót ajakára ne vegyen.

Homályba borult a magas terem és mikor a komornyik az asztalra állította a két barátságos karos gyertyatartót s azután hátrafelé huzódott: egyszerre láthatóvá lett egy észrevétlen belépett hallgatózó, egy furcsa jelenség, egy tiszteletreméltó torzalak: ferde, púpos, sajátságos formájú kis agg; aszott kezét előretolt álla alatt hosszú, aranygombos bambuszbotjára támasztja, feje előrenyúl, az arcza fehér, szemei kisértetiesen kékek.

Fagon volt.

- Te semmiházi, te gazember! - mondottam kurtán, Sire, és csak igazat szóltam, hallatszott most gyönge, izgatottságtól remegő hangja. Fagon tisztelettudóan bókolt a királynak s udvariasan a marquisenak.

- Sire, hogy jelenlétedben így bántam egy pappal, vagy azért volt, mert az aljassággal szemben ma is csak lobbanékony ifju vagyok, vagy azért, mert a tisztes kornak joga van az igazmondáshoz. Vajjon azt hiszed, csak az a szinjáték háborított föl, melyet a páter előadott, mikor az a tagbaszakadt, szélescsontú, farkaspofájú mulya csúszott-mászott, hajlongott előtted, Sire, és a rokonsága után való nyájas tudakozódásodra gyanus önlealázkodásában nem talált elegendő szót saját semmiségének a megbizonyítására?... Hová gondol felséged? - utánozta Fagon a pátert - hogy én rokonságban volnék olyan előkelő urral? Oh dehogy! Közönséges ember fia vagyok! Egy alsó-normandiai paraszté! Egészen közönséges ember az atyám! - Már ez a semmirekellő beszéd, ahogy tulajdon apját emlegette, ez a csúszó-mászó, képmutató, gyökerestűl hazug alázatosság, ez a mélységes hamisság megérdemelte bőségesen, hogy gaznak nevezzem. De a marquisenak igaza van: volt még egyéb is, valami utálatos, és ördögi dolog, melyért boszút állottam, fájdalom, csak szóval; egy gaztett, egy bűn, mely ez alattomos farkas láttára megint oly elevenen vetődött föl szemem előtt, hogy az én álmosan hullámzó vérem is forrni kezdett. Mert Sire, ez a gonosztévő meggyilkolt egy nemes fiut.

- Kérlek, Fagon, mondotta a király, miféle mese ez!

- Mondjuk, hogy ő vitte a sírba, enyhítette a vádat az orvos pokoli gúnynyal.

- Ki volt az a fiu? kérdezte szokott, tárgyilagos módján a király, aki nem szerette a kitérőket.

- Az ifju Boufflers, a marsallnak első házasságából való fia, - felelte Fagon szomorúan.

- Julian Boufflers? Ha jól emlékszem, mondotta a király - és emlékezőtehetsége ritkán hagyta cserben - 17...-ben halt meg, a jezsuitáknál, agyvelőgyuladásban, melyet a szegény gyermek nyilván a túlsok munkától kapott, és minthogy Père Tellier abban az időben ott intézeti elüljáró lehetett, mindenesetre, nagyon képletesen szólva, - csúfolódott a király - ő vitte halálba a tehetségtelen, de a tanulásban makacs fiut. A gyermek ugyanis túlerőltette magát, amint apja, a marsall maga beszélte nekem.

Lajos a vállát vonta. Ez volt az egész. Ő érdekesebbet várt.

- A tehetségtelen fiut, - ismételte az orvos és elgondolkozott.

- Igen Fagon, adta vissza a szót a király, a fiu föltünően tehetségtelen volt, amellett félénkebb és kishitűbb akármelyik leánynál. Egy Marly-napon volt, hogy a marsall bemutatta nekem a fiut, akinek megadtam volt az apai jószághoz való jogot. Láttam, hogy a nyalka, formás ifju, akinek ajkai fölött serkedzett már az első pehely, meg van indulva és szívből akar köszönetet mondani nekem, de olyan siralmasan dadogott, oly kínosan irult-pirult, hogy csakis az ő megnyugtatására, vagy legalább is, hogy békében hagyjam, ezzel a szóval „Jól van” megfordultam, sokkal hamarabb, mintsem az atyja miatt óhajtottam volna.

- Én is emlékszem arra az estére, egészítette ki a marquise. A fiu boldogult édesanyja barátnőm volt s a gyermeket kudarcza után magamhoz szólítottam, ahol aztán csöndesen és szomorúan, de hálásan és szeretetreméltóan viselte magát, anélkül, hogy legalább külsőleg nagyon is mélyen érezte volna a szenvedett megalázást. Még szólásra is bátorkodott, szívhez szóló hangon beszélt közönséges, mindennapi dolgokról és közelségem - irigyeket szerzett neki. Nagyon rossz napja volt az a gyermeknek. Az udvarban mindenki, akinek nem Lajos a neve, csúfnevet kap, (a finomeszű marquise tudta, hogy az ő merő ellentéte, a derék és rettenetes pfalzi asszony, az orleansi anyaherczegné neki adta a legcsunyábbat), veszedelmes csúfnevet, mely meg tudja mérgezni az életet és Saint-Cyrben a növendékeket nagyon szigorúan tiltottam el ettől a mulatságtól. A szerény fiunak is adtak gúnynevet, amely szájról-szájra járt és suttogták e nevet talán rossz szándék nélkül ártatlan és viruló ajkak is, amelyek pár évvel később aligha huzódoztak volna a csinos fiutól.

- Micsoda nevet? - kérdezte Fagon kiváncsian.

- Le bel idiot... s egy pár gőgös szemöldök rángatózásából kiolvastam, kinek köszönheti a gyermek a csúfnevet.

- Lauzun? - találgatta a király.

- Saint-Simon, igazította helyre a marquise. Hiszen udvarunkban ő a fül, amely hallgatózik, a kémkedő szem, mely megvigyáz mindnyájunkat - a király elkomorodott - és az ügyes kéz, mely éjszaka idején, zárt ajtók mögött valamennyiünkről szenvedélyes torzképeket vet papirra! Ez a nemes herczeg, Sire, nem átallotta megbélyegezni azt az ártatlan gyermeket egy kegyetlen igével, csak azért, mert én, akit lelkéből utál, mi rosszat sem sejtve, örömömet találtam a gyermekben s pár jó szót szólottam hozzá.

Igy tüzelte és ingerelte a királyt a szelid asszony, de a hangja tisztán csengett s még össze sem ránczolta a homlokát.

- A szép tompaelméjű - ismételte Fagon lassan. Nem rossz. De ha a herczeg, akinek nemcsak rossz tulajdonságai vannak, ismeri vala a gyermeket, a hogy megismertem én s bizony mondom, hogy elfeledni sem tudom: lelkemre, az epés Saint-Simon megbánta volna, amit tett. És ha látja vala a gyermeket halála órájában, amikor ez lázas látományaiban, királya nevével az ajakán azt hitte, hogy az ellenséges tűzbe rohan - korunknak titkos itélőbirája - ha ugyan igazat szól a mende-monda, mert hiszen senki sem látta őt az iróasztalánál - csodálta volna a fiut és egy könnyet sírt volna utána.

- Ne többet Saint-Simonról, Fagon, kérlek, mondotta a király s szemöldökét ránczolta. Csak írja meg, amit igaznak hisz. Leselkedjem talán az íróasztalok körül? A nagy történelemnek is kezében ónja és korom s mivoltom szerint igazságosan fog megitélni. Ne többet róla. De sokat, mindent, amit tudsz, a fiatal Boufflers-ről. Derék fiu lehetett. Ülj le és beszélj.

Barátságosan mutatott egy székre s hátratámaszkodott a magáéban.

- Beszélj szépen és nyugodtan, Fagon, kérte a marquise s órája ékes mutatóira nézett, amelyek csodálatos gyorsan haladtak előre.

- Sire, engedelmeskedem, de van egy alázatos kérésem. Ma jelenlétedben gonoszul bántam Père Tellier-vel; tapasztalatból tudom, ha egy nap erőt vesz rajtam a szókimondás, igen könnyen visszaesem. Mikor Madame de Sabliére a jó - vagy mondjuk, hogy nem jó - Lafontainet, a mesefáját, ahogy ő nevezte, kiásta a rossz földből, ahol gyökeret vert volt és átültette megint a jó társaságba: a meseíró beleegyezett, hogy ujra tisztességes emberek között éljen, de csak azzal a föltétellel, hogy minden este joga legyen három „szabadalomhoz”, már amit ő nevezett szabadalomnak. Ilyen és ettől külömböző módon kérek én is három „szabadalmat”, ha azt kivánod, hogy elmondjam a történetet.

- Megadom! - fejezte be a király.

Közelebb hajolt egymáshoz a három fej: az orvos erőteljes koponyája, a király olimpusi fürtös feje s a nejének finom arczéle: a magas homlok, az orr és száj bájos vonala, az alig észrevehető kettős áll.

- Abban az időben, amikor életben volt még felségednek legnagyobb költője - igy kezdte a háziorvos, aki a szinpadon csúfolódott a halállal, mely pedig már czélba vette az ő beteg mellét, azt a remekművet. A képzelt beteg-et felséged színe előtt is eljátszották, itt Versaillesban. Én, noha egy Homérral vagy Vergillel töltött áhitatos órát, az ókori költészet hullámverését a boltozatos ég alatt többre becsülöm a szinpadra vitt jelenvalóság rikító lámpáinál s eltorzított emberarczainál, mégsem maradhattam el onnan, ahol az én foglalkozásomat gúnyolják ki, vagy ahol talán a magam, vagy a mankóm képmását - itt fölemelte bambuszbotját, amelyre még ülés közben is rátámaszkodott - mutatják meg a világnak. Nem így lett.

De még ha Molière megörökített volna is valamelyik bohózatában, igazán nem vehettem volna rossz néven attól, aki komikai színben látta és ábrázolta a saját fájdalmas érzéseit is. Molière utolsó darabjai! nincs azoknál külömb. Ez a szuverén vigjáték, amely természetesen nemcsak a félszegséget, hanem kegyetlen gyönyörűséggel magát a legemberibb érzést is olyan gúnyos világításba teszi, hogy ez beletorzul. Példának okáért, van-e megbocsáthatóbb dolog, mint mikor az atya tart valamit a gyermekéről, büszke ennek a tehetségére és egy kissé vak a saját husa és a saját vére gyöngéi iránt? Persze, nevetséges és kihívja a gúnyt. Igy dicséri A képzelt beteg-ben is az együgyü Diaforius még együgyűbb fiát, Tamást, aki valóságos tökfilkó. De hiszen felséged ismeri azt a jelenetet.

- Szerezz örömet nekem azzal, hogy elmondod, szólt a király, aki családi veszteségei és nyilvános bajai óta komolyan élt s tartózkodott a vigjáték muzsájától, de akinek a nevető izmai önkénytelenül megrándultak, mikor eszébe jutott a jó czimbora, akit hajdan szivesen tűrt volt maga mellett s akinek alakjaiban sokat gyönyörködött volt.

- Nem azért mondom - játszotta Fagon Diaforius orvost, akinek szerepét sajátságos módon könyv nélkül tudta - mert az apja vagyok, de merem állítani, van okom rá, hogy elégedett legyek ezzel a fiammal itt, s mindenki, aki látja, ugy beszél róla, mint olyan ifjuról, akiben semmi hamisság nincsen. Sohasem volt valami nagyon eleven képzelőtehetsége s nincs benne az a tűz sem, amelyet némely ifjuban talál az ember. Kis korában sohasem volt ugynevezett eleven eszű, pajkos gyerek. Szelidnek, békésnek, hallgatagnak láttuk mindig. Szavát nem lehetett venni és a gyermekjátékokban soha részt nem vett. Nagy munkába került, míg megtanítottuk olvasni s kilencz éves korában még a betüket sem ismerte. Sebaj, mondottam magamban, kései fának legjobb a gyümölcse s könnyebben enged a homok, mint a márvány - és igy tovább.

Ezt a lassan csepegő csufolódást mélységes gunynyá fokozta a szinpadon a földicsért fiunak kimondhatatlanul együgyű képe s a nézők sem tudtak ellenállni a kaczagásnak. Szemem megakadt egy megindító szépségű szőke asszonyon s kutatni kezdett egyszerű vonásainak lassan változó kifejezésében. Eleinte örült a nehezen, de szorgalmasan tanuló gyermek jogos dicséretének, bármilyen rosszul festett is az az ifjú a szinpadon, azután szomorú csalódást mutatott az arcza, mikor észrevette, anélkül, hogy fölfogta volna igazán, hogy a költő, akinek egyszerű szavai azt sejtették, hogy komolyan veszi a dolgot, voltaképpen csak véres gúnyt űz az apai elvakultságból. Persze Molière, a nagyszerű gúnyolódó mindent oly természetesen, oly igaz módra ábrázolt, hogy lehetetlen volt pörbe szállani vele. Egy kínosan visszafojtott fájdalmas köny gördült végig a szomorú asszony gyöngéd arczán. Most már tudtam, hogy anya, akinek tehetségtelen fia van. Abból, amit láttam és megfigyeltem, matematikai pontossággal következtettem erre.

Boufflers marsall első felesége volt.

- Ha nem mondod is meg a nevét, leirásodból ráismertem az én édes, szőke barátnőmre, sóhajtotta a marquise. Valóságos csoda volt, csupa ártatlanság, szívbéli egyszerűség, rosszaság, hamisság nélkül, hazugságról, álnokságról nem is tudott.

A két asszony barátsága - melynek oly megható emléke maradt a marquise szivében - igaz barátság volt és jótékony hatású mindakét félre. Maintenon asszony ugyanis a magasba törekvés súlyos esztendőiben, mialatt ez a titokban becsvágyó asszony szivós simulékonysággal, kitartó következetességgel, mindig vidáman és mindenütt szolgálatkészen királyt hódított magának, a kor legnagyobb királyát: okos szemeivel a hozzá nem hajlandó és ellenséges udvari dámák seregéből kiválasztotta azt a romlatlan, előkelő teremtést s pár jó szóval, apró szivességgel magához csatolta. A két asszony aztán kölcsönösen segítette és födözte egymást, egyik a születésével, másik az értelmével.

- A marsallné erényes, nemes magatartású asszony volt, dicsérte a király, mialatt emlékezetében fölmerült a bájos növésű, kedves arczú, hamuszőke, fürtösfejű asszony képe.

- A marsallné ostoba volt, mondotta Fagon kurtán. - De ha én, nyomorék, szerettem valaha asszonyt - pártfogónőmön kivül - (s hódolattal bókolt a marquisenak) s odaadtam volna egy asszonyért az életemet, ezért a Boufflersnéért megtettem volna.

Nemsokára azután szorosabb ismeretséget kötöttem vele, fájdalom, mint orvos. Mert egészsége gyönge lábon állott s minden bája kilobbant hirtelen, mint a gyertyavilág, ha ráfujnak. Pár nappal a halála előtt magához hivatott s csodálatosan egyszerű szavakban tudtomra adta, hogy halálán van. Megérezte azt, amit az én tudományom nem vett észre. Belenyugszik a rendelésbe - mondotta - csak egy gond gyötri: fiának sorsa és jövője. Jó gyermek, de tehetségtelen, mint jómagam, panaszolta szomorúan, de minden elfogódottság nélkül... Nekem könnyű volt az élet, csak engedelmeskednem kellett a marsallnak, aki olyan ember, hogy semmit sem bíz másra s aki a háztartási teendőkre szorított volna akkor is, ha okos asszony vagyok. Hiszen ismered őt, Fagon, szenvedhetetlen és mindent maga intéz. Hogy a társaságban szótalan voltam, vagy, ha beszéltem is, csak a legközönségesebb dolgokra szoritkoztam, hogy valami tudatlanságot vagy oktalanságot ne mondjak: ez kedvére való volt a marsallnak, mert őt egy elmés, csillogó asszony csak nyugtalanította volna. Én hát simán jártam meg az életet. De a gyermekem? Julian az apja fia, neki szerepelnie kell a nagyvilágban. Rátermett-e erre? Hihetetlenül nehezen tanul, pedig iparkodik, igazán iparkodik, mert nagyon derék gyermek. A marsall ujra meg fog házasodni, okos nőt vesz feleségül, aki életrevaló fiukkal fogja megajándékozni. Nos hát, nem kivánom én azt, hogy Julianból rendkivüli ember váljék, ami lehetetlenség, hanem csakis azt, hogy ne legyen része nagyon is kemény megaláztatásokban, ha el fog maradni testvérei mögött. Ez a te dolgod, Fagon - legyen gondod arra is, hogy testileg túl ne erőltessék. Ne téveszd ezt szem elől, kérlek. A marsall észre sem veszi az ilyesmit. Hiszen ismered. Háborún, országhatáron, várakon jár az ő esze... Nélkülözhetetlen embere a királynak s asztalnál is elmerül a hivatalos ügyekbe, egyszerre csak térképet hozat, ha ugyan ő maga nem szalad el érte; vagy boszankodik egyik íródiákjának délelőtt fölfedezett hanyagsága miatt, hogy a mindinkább elharapódzó kötelesség-mulasztás mellett ma már semmit sem lehet az iródiákokra bízni. Ha azután véletlenségből eltörik egy tányér vagy csésze, az ingerlékeny ember szitkokra ragadtatja magát. Rendesen némán vagy egyhangúan ül az asztalnál, összeránczolt homlokkal, anélkül, hogy ügyet vetne a gyermekre, aki csügg minden tekintetén, a nélkül, hogy kérdezősködnék előmeneteléről, mert fölteszi, hogy egy Boufflers megteszi magától kötelességét. És Julian végső erejét is meg fogja feszíteni... Fagon, ne engedd, hogy kár essék benne. Légy pártfogója a fiunak. Segítsd, hogy épen kerüljön ki a serdülés korából. Bátran beleavatkozhatol a dologba. A marsall tart valamit rólad és fog hallgatni tanácsodra... Francziaország legbecsületesebb emberének mond téged... Tehát megigéred, hogy pótolni fogod helyemet a gyermeknél... Állasz szavadnak és azonkivül...

Megfogadtam a marsallnénak és nem halt meg nehéz szivvel.

Az ágy előtt, amelyen feküdt, megfigyeltem a gondjaimra bizott gyermeket. Könyben ázott, melle zihált, de nem vetette magát kétségbeesetten a halottra, nem érintette meg az élettelen ajkat, hanem letérdelt az anyja mellett, megragadta kezét s megcsókolta, ahogy szokta mindig. Fájdalma mély volt, de szemérmes és tartózkodó. Én férfias természetre következtettem belőle, korán gyakorolt önuralomra és nem tévedtem. Egyébiránt Julian akkoriban körülbelül tizenhárom esztendős, csinos fiu volt, anyja lelkes szemével, megnyerő vonásokkal, alacsony homlokra boruló göndör fürtökkel, hibátlan testalkotással, melynél fogva mesterien csinált minden testgyakorlatot.

Miután a marsall ifjuságának élettársát elföldelte volt s esztendővel utóbb egybekelt Grammont marsall legifjabb leányával, azzal a mélységesen okos, olajszinű, szikár teremtéssel, akit mindnyájan ismerünk, a maga jószántából velem vitatta meg, miféle iskolába küldjük Juliant; mert az atyai házban nem lehetett többé maradása a fiunak.

Tanácskoztam a papi nevelővel, aki eladdig felügyelt a gyermekre s foglalkozott vele. Megmutatta nekem a fiu füzeteit, melyek megható szorgalomról, derék kitartásról, egyuttal azonban hihetetlenül közepes elmebeli tehetségről tettek tanuságot, a kombináczió és dialektika teljes fogyatékáról, föltétlen szellemi szegénységről. Nem volt meg benne az, amit a szó legtágabb értelmében elmésségnek mondanak: a beszédnek lobbanó, meleg vagy gúnyos csillogása, a leleményesség fordulatossága, a képzelőerő játéka. Csakis a legegyszerűbb fogalom, a legszűkösebb szó állott rendelkezésére a fiunak. Legfölebb, ha itt-ott egy-egy fordulat megvesztegetett az ártatlanságával s mosolyra indított a gyermekességével.

Sajátságos és szomorú dolog, hogy a házitanító önkénytelenül Molière szavaival szólott növendékéről: Minden hamisság nélkül való gyermek, bizodalommal és hittel minden iránt, tűz és képzelőerő hián, csöndes, békés, hallgatag és - tette hozzá - tele szivbéli jótulajdonsággal.

A marsall és én azután - válogatnunk nem nagyon lehetett - nem tudtunk jobb iskolát a fiunak egy jezsuita-kollégiumnál; és miért ne lett volna ez Párisban, miután Juliant iskolatársaitól, rangosztályosaitól nem akartuk elkülöníteni. Meg kell engedni az atyáknak: nem pedánsok és lehet dicsérni kellemes tanitásukat, szives bánásmódjukat. Jansenista szinezetű iskolával nem tudtunk megbarátkozni: a marsall sokkal jobb alattvaló, tudja, hogy felséged nem szenvedheti ezt a szektát s nem akarta könnyelműen elvesztegetni Felséged kegyét; nekem is ugyanez volt az okom - Fagon mosolygott, - meg aztán féltettem a jansenista tanok kemény szigorától, sötét föltevéseitől a gyermeket, akire már amugy is súlyosan nehezedett tehetségtelenségének terhe. A jezsuitáknál könnyű a földi élet, könnyű a mennyországba jutás s ebben az esetben ezt alkalmasnak, vagy legalább teljesen ártalmatlannak találtam, mert tudtam, hogy annak a gyermeki szivnek alaptörvénye a becsület.

Azonfölül föltehettem joggal, hogy a marsall sohasem fogja megbántani a jámbor atyákat, tartani sem lehetett ettől, minthogy a marsall egyházi ügyekkel nem törődött s katonaember létére még némi gyönyörűséget is talált abban a szigorú fegyelemben, mely sajátja a rendnek.

De hogyan tartson lépést egy nyilvános osztálylyal az a gyermek, kivel a természet olyan mostohául bánt? A marsall és én itt két külömböző segítőre számítottunk. A marsall a gyermek kötelességtudására és becsvágyára. Ő maga közepes tehetsége mellett is dicső tetteket vitt véghez a harczmezőn, de nem genialitással, hanem csakis jellembeli tulajdonságaival. Anélkül, hogy tudta, vagy akarta volna tudni, hogy Juliannak még az a közepes tehetsége sincs, melyet neki magának vasszorgalommal lehetett csak értékesíteni, abban a hiszemben volt, hogy az erős akarat előtt nincs lehetetlenség s magát a természetet is lehet kényszeríteni, amint hogy galopinjei is vádolják, hogy parádé alatt szabályellenesnek mondja, ha verejtéket lát meg valakinek a homlokán, mivelhogy ő maga sohasem izzad.

Én pedig bíztam a jezsuiták általános emberszeretetében, nemkülömben abban, hogy nézni fognak a marsall személyére, amihez az atyák nagyon értenek. Beszéltem közülök többekkel s megismertettem őket a gyermek jelességeivel és fogyatkozásaival. Hogy még hathatósabban kössem lelkükre a fiu sorsát, szóba hoztam a marsall előkelő állását, észrevettem azonban mindjárt, hogy erre alig hederítenek. A marsall katona és semmi egyéb, hozzá egyeneslelkű, cselszövésre nem hajlandó, a becsület úgy jár nyomában, mint az árnyéka. Az atyáknak sem félni, sem remélni valójuk nem lehetett tőle. Ilyen körülmények között szükségesnek találtam, hogy olyan ajánlást szerezzek Juliannak, amelynek több lesz a foganatja s egy kis czélzással megértettem a jámbor atyákkal...

Az orvos akadozott.

- Mi az, amit eltitkolsz, Fagon? kérdezte a király.

- Visszatérek rája, dadogta Fagon zavartan és akkor, Sire, szükségem lesz bocsánatodra. Elég az hozzá, hogy az eszköz bevált. Az atyák versengtek egymással abban, hogy megkönnyítsék a gyermeknek a tanulást; a meleg atmoszférában a fiu engedett merevségéből, sovány tehetsége nyiladozni kezdett, bátorsága izmosodott, szóval, jó helyen volt.

Azután minden a visszájára fordult alaposan.

Ugy félesztendővel azután, hogy Juliant a jezsuitákhoz beadtuk, csunya dolog történt Orleansban, ahol az atyák iskolát tartottak és jószágokat birtak, amelyeket szerettek volna bővíteni és növelni. Négy fitestvér - kurtanemesek - szintén birt ott egy jószágot, amelyen osztatlanul gazdálkodtak s mely tőszomszédságában volt a jezsuiták földjeinek. Mindanégyen a te hadseregedben szolgáltak, Sire; a fölszerelés, meg a pénzes bajtársakkal való barátkozás fölemésztette minden készpénzüket s azonfölül adósságba verték magukat. Már most úgy esett, hogy a jezsuiták rendháza összevásárolta a zálogleveleket, egyetlen hitelezőjévé lőn a négy testvérnek s a maga jószántából fölajánlotta nekik, hogy pótkölcsönnel kerek summára egészíti ki a tartozást, úgy hogy az egész három esztendő után lesz fizetendő, egy évi fölmondással. Azonkivül ünnepies, szóbeli igérettel kötelezték magukat az atyák, hogy maradhat a tartozás azután is a jószágon, csakhogy a rend szabályai szerint három esztendőnél hosszabb lejáratra nem szabad kölcsönt adni.

És történt ekkor, hogy annak az orleansi rendháznak az atyáit áthelyezték váratlanul a világ másik végére, valóban, úgy tudom, hogy Japánba és azoknak, akik az ő helyükre jöttek, igen érthető módon tudomásuk sem volt elődjeik szóbeli igéretéről. A három esztendei határidő lejárt, az uj atyák fölmondták a tartozást, esztendőre a fiuk nem tudtak fizetni, így hát rájuk olvasták a törvényt.

A jámbor szerzet bele is ült a testvérek birtokába, de ez nem ment lárma nélkül. A négy testvér bekopogtatott minden ajtón, többek között Boufflers marsallhoz is, aki úgy ismerte őket, mint jó katonákat és sokat tartott róluk. A marsall rendes szokása szerint komolyan és alaposan vizsgálta meg az ügyet. Döntő volt a dologban a testvéreknek az az állítása, hogy a jámbor atyáktól nemcsak szóbeli igéreteket vettek, hanem teljes megnyugtatásukra és minden aggodalmuk eloszlatására leveleket is. Ezek az irások azonban megfoghatatlan módon eltüntek. Vannak ugyan levélformába összehajlított, feltört és üres pecsétű papirok, amelyek csodálatosan hasonlítanak a páterek leveleihez, de ezek egytől-egyig beiratlanok és üresek.

Ehhez képest egy napon, mikor beléptem a marsall dolgozószobájába, éppen azzal volt elfoglalva, hogy ide-oda forgatta azokat a négyszögű, üres papirlapokat s nézegette minden oldalról a nagyító üvegen keresztül. Azzal állottam elő, hogy bizza rám egy órára a papirokat; komolyan tekintett rám és beleegyezett.

Sire, te a tudománynak és nekem ajándékoztál egy füvészkertet, mely becsületedre válik s építettél a zöldben egy csöndes hajlékot öregségemre. Nem messze e tanyától, az északi oldalon vegyi konyhát rendeztem be, amelyet, úgy igérted Sire, te is meg fogsz tekinteni. Ott a kérdéses papirokat hathatós és a tudós atyák előtt talán ismeretlen kisérleteknek vetettem alája. És ime, az elhalványodott irás feketén jött ismét napvilágra s elárulta a jezsuita atyák csalafintaságát.

- A marsall a terhelő papirokkal nyomban hozzád sietett, felség, - Lajos lassan végigsimította a homlokát - s ott találta Père Lachaiset, aki fölötte elcsodálkozott vidéki rendtestvéreinek ez eltévelyedésén s egyuttal értésedre adta, milyen kiáltó igazságtalanság volna, ha keveseknek vagy egyetlen embernek gondatlansága miatt a jezsuiták egész, nagyszámú, jótékony és példás erkölcsű rendjének kellene szenvednie s hogy az az egy, a vidéki rendház volt főnöke, külömben is, mint megbízható forrásból értesült, nemrégiben Japánban a pogányok között a máglyán halt meg, vértanuhalállal.

A dolog ilyen fordulásának legjobban örülhetett a négy testvér. Az adósság felét elengedték nekik az elképedt atyák, a másik felét kifizette egy nagylelkű úr.

A királynak - az a nagylelkű úr ő lehetett - egy arczizma sem rándult meg.

Père Lachaise azután nagyon hálálkodott a marsallnak, kiváltképpen azért, hogy e fárasztó ügyben magára vállalta volt az igazság kiderítését s megmentette a rendet a nem igaz úton való gazdagodás veszedelmétől. Kérte azután - mint nemes ember a nemes embert - hogy ne vonja meg jóakaratát az atyáktól s őrizze meg a titkukat, amit külömben Boufflers marsallnak lelkére kötni fölösleges is.

A marsallnak hizelgett a szép szó, megigérte, amit a páter kért, csodálatosképpen azonban hallani sem akart arról, hogy az áruló okmányokat kezéből kiadja, vagy megsemmisítse. Hiába kérlelte őt Père Lachaise finom furfanggal, hiába ostromolta határozott követeléssel. Nem, mintha a marsallnak csak eszeágában is lett volna, hogy a veszedelmes leveleket fölhasználja a jámbor atyák ellen, de már a többi papirjaihoz tette, amelyeknek fiókozásával és rendezésével tölti idejének harmadrészét. Ez a levéltár - ahogy ő nevezi - temetője minden irásnak, amely egyszer beléje kerül. Igy hát a marsall rendszeretete és pedáns szokása miatt állandó veszedelem fenyegette az atyákat, amit ezek nem bocsátottak meg neki. A marsallnak sejtelme sem volt erről s azt hitte, hogy az atyákkal, akiket ő kimélt - a lehető legjobb lábon áll.

Nekem nem ez volt a nézetem és szóba hoztam előtte aggodalmaimat. Sürgettem türelmetlenül, hogy haladék nélkül vegye el a fiut a jezsuitáktól, mert az elfojtott düh, a lenyelt harag, melyet a megcsalódott birásvágy s a lealázott gazság okvetetlenül érez a leleplező iránt, széjjel fog áradni az egész rendben, keresni fog áldozatot és ezt talán, sőt valószínüleg az ártatlan gyermekben fogja megtalálni. Elcsodálkozva nézett rám a marsall, hogy félrebeszélek-e, vagy mesét mondok-e neki. Kereken szólva: a marsall vagy rövid eszű, vagy pedig a dekorum kedveért, még a gyermeke árán is állani akart az adott szónak.

- De Fagon, mondotta - ugyan már mi köze van Juliannak ahhoz a vidéki históriához? Hol van itt az igazi összefüggés? Egyébiránt, ha az atyák kissé szigorúbban fogják is, az nem árt meg neki. Ugy is meglehetősen elkényeztették. Most vegyem el tőlük a fiut? Ez nem volna nemes dolog. Mindjárt a világ nyelvére kerülne, puhatolnák talán az okokat, kikaparnák az egész mocskos pert s én szószegés szinében állanék a világ előtt.

A marsall csak becsületének nimbuszát nézte, ahelyett, hogy gondolt volna gyermekére, akit talán egész életében egy beható pillantásra sem méltatott. Kedvem lett volna elverni őt mankómmal, amiért olyan férfiasan állott szavának.

És aztán megindult a dolog a maga utján, ahogy előre tudtam.

Nem föltünő módon, nem is hirtelen, sőt nyilvánvaló igazságtalanság nélkül a jezsuita tanárok elejtették a fiut, akiben gyűlölni kezdték gyermekét annak az embernek, aki megsértette a rendet. Közülük nem mindnyájan, a legjobbak meg éppen semmit sem tudtak a dologról; de tudták mindnyájan, hogy Boufflers marsall megszégyenített és megkárosított bennünket és gyűlölték őt valamennyien.

A lappangó boszú finom mérge áradt széjjel a kollégiumi termek levegőjében. Nemcsak az előzékenység szünt meg Julian iránt, de minden méltányos tekintet is. A gyermek szenvedett. Minden nap és minden órában érezte, hogy meg van alázva, nem hangos feddéssel, nem is szidással, ami nem szokása az atyáknak, hanem finoman és tárgyilagosan, egyszerűen azáltal, hogy azt a gyönge, szőke fejét nem támogatták többé barátságosan s a megtagadott alamizsnára szoruló szellemi szegénységét magára hagyták egész pőreségében. Kétségbeeső becsvágytól tüzelve most a gyermek megtoldotta éjszakai virrasztását, megkurtította erőszakosan az alvásra szánt időt, ölte az agyvelejét, aláásta egészségét - beszélni sem szeretek róla, mert elfut a méreg.

Fagon szünetet tartott és lélekzetet vett.

Ezalatt átvette a szót a király s nyugodtan jegyezte meg:

- Kérdezem magamtól, Fagon, hogy mi igaz mindezekből? Már tudniillik ebből a hallgatag összeesküvésből tudós és értelmes emberek részéről egy gyermek ellen s ebből az évődő gyűlöletből egy egész rend részéről egy alapjában olyan ártalmatlan ember iránt, amilyen a marsall, aki külömben egész lovagiasan bánt velük. Rémeket látsz, Fagon. Pártosság szól belőled és ki tudja - örökös balitéleted mellett talán személyes gyűlölséget is táplálsz az érdemes szerzet iránt.

- Ki tudja? dadogta Fagon.

Arcza elfakult, amennyire még elsápadhatott, szemei lobogtak. A marquise aggódni kezdett s megérintette titokban védencze karját, anélkül, hogy ez megérezte volna az óvó kezet. Maintenon asszony tudta, hogy a heves öreg ember, ha ingerlik, egészen kifordul magából és hihetetlen szavakat mond még a királynak is, aki természetesen testi állapota régi és alapos ismerőjének elnézett olyat, amit másnak egykönnyen meg nem bocsátott volna.

Fagon remegett. Összefüggéstelen szavakat hebegett s szavai úgy keveredtek össze, mint a katonák, amikor fegyverük után kapnak.

- Nem hiszed, felség, ösmerője az emberi sziveknek, nem hiszed, hogy a jezsuita atyák mindenkit, aki őket tudva, avagy nem tudva, megsértette: gyűlölnek halálosan? Nem hiszed, hogy ezek az atyák nem ismerik sem a jót, sem a rosszat, sem az igazat, sem a hamisat, hanem csak az ő társaságukat?

Fagon kaján mosolyra vonta ajkát:

- Nem akarod hinni, felség.

- Mondd meg nekem király, tudója a dolgoknak - őrjöngött Fagon, más tárgyra ugorva - minthogy már a dolgok hihetőségéről van szó, nem tudod elhinni, hogy birodalmadban a protestánsok megtérítésére erőszakot használnak?

- Ez a kérdés, válaszolta a király fölötte komolyan - mai három szabadalmad közül az első. Felelek rája. Nem, Fagon. Ebben a térítésben, elenyészően kevés esetet nem számítva, nem használunk erőszakot, mert én egyszer és mindenkorra határozottan eltiltottam és mert az én parancsaimnak engedelmeskedni szoktak. Senkinek lelkiismeretére kényszert nem gyakorolnak. Az igazhit ez idő szerint százezreken diadalmaskodik, de saját belső, elhitető erejével.

- Père Bourdaloue szónoklatai révén! hangzott gúnyosan és metszőn Fagon hangja.

Azután elhallgatott. Szemeiből a rémület meredt ki, szemben a mérhetetlen elvakultság, a balitélet e kőfalával, az igazság e teljes megfojtásával.

Egy ideig titkos borzadással nézte a királyt és asszonyát.

- Sire, ne hidd, így folytatta, - hogy pártos vagyok s hogy protestáns elődeim vére szólt belőlem. Kiszakadtam egy tiszteletreméltó egyházból. Miért? Mert én hiszem bár az Istent, akitől nem tágítok s aki ne hagyjon el öreg napjaimban, de vallásról, hitről, ahány csak van e világon, úgy gondolkodom, mint Lucretius abban a nevezetes versében...

Sem a király, sem Maintenon asszony nem ismerték azt a verset, de sejthették mindaketten, hogy Fagon nem értett jámbor dolgot.

- Tudod-e, Sire, hogyan halt meg atyám? suttogta Fagon. Titokban maradt, de neked elmondom. Szelid ember volt s feleségét és gyermekeit (ezek között én nyomorék voltam a hatodik, az utolsó) becsületesen és szűken tartotta el Auxerreben gyógyszerek után való keresményéből, mert Auxerreben egészséges a levegő és tömérdek a patika. A hithű lakosok, akik szerették atyámat és igen jó szivvel voltak hozzá, vissza akarták téríteni az egyház kebelébe, de erőszak nélkül, mert te mondtad, Sire, hogy senkinek a lelkiismeretére kényszert nem gyakorolnak. Összebeszéltek hát, hogy kerülni fogják a protestáns patikát. Atyám elesett kenyerétől és mi éheztünk. Mint mindenütt, ott is a jezsuita atyák voltak a fő bajszerzők. És ekkor atyám meghasonlott önmagával. Kitért. De a szigorú protestáns hitelvek nem szakadnak ki egykönnyen az olyan agyvelőből, amelyben még a gyermekesztendők alatt vertek gyökeret és ezért a szegény ember nemsokára önönmagában Judást látott, aki elárulta az Urat és úgy tett és úgy járt, mint amaz.

- Fagon, mondotta a király méltósággal, - te megszóltad a szegény Père Telliert, hogy izléstelenül beszélt atyjáról s te most éppen olyan kegyetlenül és leplezetlenül szólasz a magadéról. Fátyol kell az ilyen áldatlan dolgokra.

- Sire, válaszolt az orvos, - igazad van és az illendőség dolgaiban, nékem is csak úgy, mint minden francziának, te vagy a törvény. Természetes, hogy ebben a hamis világban akárhányszor olyan hangulat szállja meg az embert, hogy még a véres, még a legfájdalmasabb dologról is leszakítjuk a ráboruló fátyolt...

De Sire, nagyon is korán használtam föl három szabadalmam közül az elsőt és valóban kedvem volna rögtön használni a másodikat is.

Az orvos elváltozott vonásaiból azt olvasta ki a marquise, hogy haragja elszállott s hogy az ilyen kitörés után ezen az estén visszaeséstől már nem kell tartani.

- Sire, mondotta Fagon szinte könnyelműen, - ismerted-e alattvalódat, az állatfestő Moutont? Fejedet rázod felség? Igy hát használom azt a nagy szabadalmat, hogy ezt a kevéssé udvarképes, de történetemben szerepet játszó művészt bemutassam neked, nem ugyan elevenen, fején lyukas kalapjával, szájában pipacsutorával - még most is érzem a kanaszterét - ingujjban és lecsuszott harisnyákban. Külömben is már sirjában nyugszik. Te nem szereted a hollandusokat, Sire, sem bucsús képeiket, sem pedig fesztelen természetüket. Tudd meg, felség, hogy volt neked egy festőd, aki korláttalan és élethű modorában hollandusabb volt a hollandus mestereknél.

Ez a Mouton, Sire, közöttünk élt és festegette legelésző teheneit, porfelhőbe takart ürünyájait, anélkül, hogy csak halavány sejtelme is lett volna arról a sok nagy és fenséges dologról, amit a te korod teremtett, felség. Ismerte talán költőidet? Távolról sem. Püspökeidet és szónokaidat? Még a nevükről sem. Moutont sohasem tartották keresztviz alá. Államférfiaid, Colbert, Lyon és a többiek? Mouton sohasem törődött velük. Hadvezéred, a madárképű Condé, Turenne, Luxembourg és a szép Gabriele unokája? Ez utóbbit mégis ösmerte, mert Anetban egy termét telefestette hihetetlenül szemtelen kompozicziójú szarvasvadászatokkal. Vendome szívelte Moutont és ez herczegi pártfogóját csupa magasztalásból marhának nevezte, ha ugyan szabad kiejteni ezt a szót felséged előtt. Ismerte Mouton a mi korunk világító napját? Tudott a te létezésedről, felség? Hihetetlenül hangzik, de Mouton talán még azt a nevet sem ismerte, amelylyel tele van a világ; nem ismerte talán a te nevedet sem, felség, noha aranyaid nagy ritkán megfordultak az ő kezén is. Mert Mouton nem tudott olvasni, éppen úgy, mint kedvencze, a másik Mouton.

Ez a másik Mouton, egy széles koponyájú, értelmes szemű uszkár, rendetlen csomóban lelógó, kóczos, fekete bozonttal a homlokán - már a faja korlátain belül - tagadhatatlanul a legtehetségesebb volt három vendégem között; így mondom, mert Julian Boufflers, akiről elbeszélésem szól, Mouton, a festő és Mouton az uszkár, gyakran vidám órákat töltöttek együtt nálam.

Tudod, felség, hogy a jezsuita atyák szivesen adnak szabadságot, mert növendékeik az előkelő, sőt a legelőkelőbb osztályból valók s ennélfogva sürűen hivják őket haza - természetesen nem valamennyit, vadászatra, szinielőadásra, vagy egyéb mulatságra. Igy hát Juliant, kit atyja, a marsall szándékosan csak ritkán hivatott haza, magammal vittem néha füvészkertedbe, felség, ahol Mouton, ki növények és állatok között otthonosan találta magát, hébe-korba meglátogatott engem s pár erőteljes vonással valami tudós baglyot, vagy nevetséges majmot vetett papirra és ha a szorgalom meg a jókedv nem hiányzott, egyik csöndes szobámat népesítette be bokros lovaival és ivó teheneivel. Rendelkezésére adtam volt Moutonnak az egyik padlásszobának s az egyik kertajtónak kulcsát, hadd legyen a csavargónak tanyája, ahol vásznai és vázlatkönyvei biztonságban lehessenek. Igy aztán kedve szerint ki-bejárhatott nálam.

Egyszer hűvös, üdítő, záporos nyári napon, mikor természet és emberi elme csöndben, de gyorsan nyiladoz: könyves-szobámban ültem és a nyitott fóliáns meg a pápaszem fölött, a magas ablakon keresztül átrepült tekintetem a melléképület szemközt lévő padlás-szobájába, a Mouton fészkébe. Láttam ott egy szürke, hamvas gyermekfejet, mely boldog izgatottságban hajolt a vászon fölé. Mögötte bólogatott a Mouton kemény koponyája s egy szőrös kéz vezette az ifju hosszúkás, finom kezét. Semmi kétség, a szomszédban leczkét adnak a festés művészetéből. Mellettük ült Mouton, az uszkár, egy pirospárnás székben, okosan és helybenhagyólag, mintha ő kegyelmességének is nagyon kedvére való volna ez a jó mulatság. Jelet tettem a könyvembe és átmentem.

Posztócsizmáimban a vidáman festegetők nem hallották meg lépteimet, csak Mouton, az uszkár vett észre, de nem hagyta el párnáját s üdvözlésében csakis élénk farkcsóválásra szoritkozott. Beleereszkedtem csöndesen egy karosszékbe, hogy tanuja legyek a legfurcsább párbeszédnek, amely valaha elhangzott a te füvészkertedben, felség. Először is a szoba zugából szemügyre vettem a képet, mely az állványra volt feszítve és szívtam a szagot, melyet a gyorsan és pazarul használt olajfestékek árasztottak széjjel. Hogy mit ábrázolt? Semmit. Esteli hangulat, csöndes folyó, amelyben nehány piros felhőcske nézegeti magát. A folyóban két tehén állott, az egyik nyelte nagyon a vizet, a másik, amelynek szája szögletéből csorgott még a viz, kényelmesen pislogott körül. Persze, Moutoné volt az oroszlánrész. De a fiu is elsajátított már némi ügyességet az ecsetkezelésben, ami csak sok, az én tudtom nélkül Moutonnal eltöltött leczkeórának lehetett az eredménye. Akár sokat, akár keveset tanult tőle a fiu, már a siker reménye, az a tudat, hogy része lehet egy geniális munkában, a fáradtság nélkül való boldog alkotásban, a teremtő kéz önkényüségében és merészségében, amelyről ő, a képzelettelen, azelőtt nem is álmodott, s amelyet csodaként bámult, mindez önérzetének annyi veresége után valódi boldogságot fakasztott a gyermekben. Szemérmes arczai kipirultak a tűztől, a belső hév röpítette a kezét, hogy gyönyörűség volt látni és én is élénk atyai örömet éreztem.

Közben megmagyarázta Mouton a fiunak a ballagó tehén széles formáit és nehézkes mozdulatait s végezte azzal a kijelentéssel, hogy a bika alakja páratlan és egyetlen. Ez a teremtés koronája. Hogy igazán szóljak, ő természetet mondott és nem teremtést, mert ez utóbbit nem ismerte, sem a nevét, sem a mivoltát, árván és katekizmus nélkül növekedvén föl.

Kevés boldogság is elég volt ahoz, hogy veleszületett vidámsága mint szökellő forrás fakadjon ki a gyermekből. Moutonnak a szarvasmarha iránt való tiszteletét komikusnak találván, ártatlanul beszélte el Julian:

- Père Amiel ma reggel azt mondta nekünk az iskolában, hogy a régi egyiptomiak istenként imádták a bikát. Én ezt furcsának találom.

- Terremtette! - adta rá a festő tűzzel, igazuk volt. Okos emberek voltak azok a marhák. Nem igaz, Mouton? Kérdem tőled, Julian, - hogy a bikafej a maga hatalmas mivoltában és fenyegető nagyságában nem istenibb-e, - hogy ezt az ostoba szót használjam - mint egy háromszög, vagy egy siket, vagy éppen egy sületlen emberi pofa. Nem igaz, Mouton? Te is érzed ezt, Julian? Amikor azt mondom, sületlen emberi pofa, az nem érinti a te Père Amieled orrát. Tisztelet, becsület neki. S Mouton, minden csúfolkodás nélkül egy szemtelen ecsetvonással az állvány fenyőfájára egy orrot rajzolt, egy szörnyeteg orrot, egy mesebeli nagyságú orrot, mely megkaczagtatott ellenállhatatlanul.

- Látnivaló, mondta aztán egész komolyan - hogy a természet nem áll meg. Mulatságára volna, néha-néha ujat is teremteni. De ettől már elkésett: elfogyott a tüze.

- Père Amiel - vélte a gyermek félénken, nem köszöni meg a természetnek az orrát, mert nevetségessé teszi őt és miatta sokat kell kiállania pajtásaimtól.

- Azok kölykök, mondta Mouton nagylelküen, akiknek nincsen érzékük az iránt, a mi fönséges. De mellesleg szólva, Julian, hogy van az, hogy a minap, amikor meglátogattalak az iskoládban, hogy átadjam neked a mintákat; csupa béka között ültél? Tizenhárom-tizennégy esztendős kóficzok között? Illik-e ez hozzád, hiszen már bajuszod is pelyhedzik s már imádottad is van.

Ez a hirtelen támadás, két ellentétes érzés kifejezését csalta az ifju arczára: boldog, de erős szégyent, és nagy siralmat, amely kiszorította a másikat. Julian fölsóhajtott.

- Elmaradtam, susogta önkénytelen kétértelműséggel.

- Ostobaság, szidta Mouton. - Elmaradtál és ugyan miben? Hát nem vagy-e korodra jól megtermett és karcsú növésű, szép ember? Ha nem fog rajtad a tudomány, ez csak azt bizonyítja, hogy józan eszű ember vagy. Lelkemre mondom, hogy én bizony szakállas vagy pelyhes koromban nem tűrtem volna, hogy odaültessenek a tacskók közé, hanem kereket oldottam volna azonnal.

- De Mouton, mondotta a fiu, atyám, a marsall, kivánta tőlem, hogy maradjak még egy évig a kicsinyek között. Kért, hogy tegyem meg neki ezt a szivességet.

Mikor ezt mondta, arczán az engedelmességnek és tisztelettudó szeretetnek kifejezése tükröződött, mely megkapott engem, noha egyuttal boszankodtam is a marsall miatt, aki így visszaél a gyermeki tisztelettel, s elkedvetlenített az is, hogy Julian, aki velem és mindenki mással szemben is konokul hallgatott, egy Moutont ajándékozott meg bizalmával s egy félig-embernek megnyitotta a szivét. Pedig nem volt igazam. Hiszen mi felnőtt emberek legmélyebb bánatunkat akárhányszor egy hű állatnak mondjuk el, amely térdünkre teszi a lábát s nem okos ösztön-e a természet mostoha gyermekeitől, hogy társaságukat nem a velük egyivásuak között keresik, hanem alant, ahol, úgy érzik, hogy sajnálják és kimélik őket?

- Tudod mit, folytatta Mouton, szünet után s a másik Mouton fülét hegyezte - már most sem fested rosszul a barmokat és nap-nap után haladsz. Elviszlek magammal délre, te lészsz a segédem, kaptam egy megrendelést a Grignon kastélyba. Az izé... hogy is hivják, az a kövér, jókedvű nőszemély... igaz: a Sévignéné a vejéhez küld, aki kormányzó azon a környéken. Eljösz velem, táplálkozol bőségesen olajbogyóval, szabad, korlátlan madár vagy, aki repked és csipeget, ahol kedve tartja, soha többé sem irott, sem pedig nyomtatott betűre rá sem nézesz s faképnél hagyod a marsallt a méltóságával. A te hideg, kékszemű, előkelő imádottad szintén itthon marad. Azt hiszed, kópé, nem láttam csak tegnapelőtt, mikor a vén kuruzsló Versaillesben volt, hogy a vén javasasszonynyal és a nagy, kék bábuval a majmok előtt álldogáltál? Majd akad helyette egy barna, napégette portéka.

Ez az utolsó szó, amely valamivel czinikusabban hangzott, fölháborított, noha a gyermekben, amint én ismertem őt, nem tehetett kárt. Hevesen fészkelődni kezdtem, mire Julian fölkelt, hogy tisztelettudó modorában üdvözöljön, mialatt Mouton, anélkül, hogy egy csepp zavarodottságot árult is volna el, beérte azzal, hogy a szakállába mormogta: Ez! - Mouton mélységesen hálátalan volt.

Mialatt Mouton festegetett tovább vidáman, magammal vittem a fiut a kertbe s megkérdeztem tőle, igaz-e valóban, hogy a czinikus festő fölkereste őt az intézetben, ami nekem igen érthető okokból kellemetlen volt. Julian igennel válaszolt. Megerőltetésébe került, mondotta őszintén, hogy pajtásai előtt, az udvarban, kezet szorítson Moutonnal, akinek lyukas kabátjaujjából kikandikált a meztelen könyöke, a czipője orrán meg a lábujjai tolakodtak elő. De megtettem mégis - így folytatta - s még az utczára is kikisértem, mert tanít engem és vidám órákat köszönhetek neki és szeretem is őt szívből, a tisztátalansága nélkül.

Igy beszélt a fiu, anélkül, hogy tovább is gondolt volna a dologgal és eszembe hozta azt a jelenetet, amelyet nem sokkal azelőtt figyeltem meg az intézetnek felső, a tanulók játszóterére néző árkádos folyosójáról, mikor egy beteg növendékhez hivattak volt s amelytől akkor alig tudtam megválni. Lenn vívóórát tartottak és a vívómester, egy vén, sebhelyes sergeant, aki hosszú esztendőkön keresztül szolgált volt a marsall seregében, vezérének fiát, aki még iskolapadon ült a gyermekek között, szinte szolgai tisztelettel vette körül, mintha parancsot várna, ahelyett, hogy ő parancsolna.

Julian kitünően vívott, azt mondanám szinte, hogy nemesen vívott. A fiu az emlézés hosszú órai alatt gépiesen a csuklóját szokta forgatni, miáltal ez szokatlanul mozgékonynyá vált. Hozzá éles szeme és biztos rohama volt. Igy tehát - mint említettem - elsőrendű vívó vált belőle, aminthogy jól és rátermetten lovagolt. Mi sem lett volna természetesebb, mint hogy a mindenütt megalázott fiu éreztesse az egyetlen fölényét társaival, hogy tekintélyre tegyen szert közöttük. De nem, ezt nem tartotta magához méltónak. Mikor karddal a kezében szemben állott a felével, akár ügyes volt az, akár ügyetlen, ő egyforma udvariassággal bánt mindenkivel, soha heves vitába nem elegyedett és sohasem nevette ki azokat, akiknek hogy bátorítsa és buzdítsa őket, nagylelküen engedte, hogy megszúrják. És így a vívóporondon, finoman és föltünés nélkül helyreállította azt az egyenlőséget, amelyet az iskolateremben fájdalmasan kellett nélkülöznie és tanulótársai között nem is volt meg az a tekintélye, amelyet a kar erejével lehet szerezni, hanem megfejthetetlen jósága valami tartózkodással vegyes tiszteletet ébresztett bennük, amely természetesen a szellemi szegénysége iránt való - az ifju szivekben ritkán található - őszinte részvétben engedett föl. A sors mostohasága, mely annyi lelket elkeserít, nevelte és nemesítette az övét.

Kertedben bolyongva Juliannal, Sire, eljutottunk a ketreczekhez, ahol vasrácsozat mögött őrzik vadállataidat. Éppen egy farkast szállásoltak el, mely tüzes szemekkel, ferde, heves járásban mérte végig börtönét. Megmutattam a fiunak, aki egy futólagos pillantás után irtózva fordult el a nyughatatlan vadállattól. A lapos koponya, az álnok szemek, a visszataszító száj s az alattomosan vicsorított fogak igazán megijeszthették az embert.

Mindamellett különösnek találtam a félelmet attól a fiutól, aki már résztvett vadászatokon.

- Ej, Julian, mi van veled, mondtam mosolyogva, mire zavarodottan válaszolta:

- Ez az állat emlékeztet valakire, - de abbanhagyta nyomban, mert nem messze tőlünk két előkelő hölgyet pillantottunk meg, akik lekötötték figyelmünket: egy szökdécselő öreg asszony és egy ifju leány. Mimeure grófné volt az öreg hölgy - emlékszel még rája, Sire, noha már évtizedek óta kerüli az udvart, nem figyelmetlenségből, mert határtalanul tisztel, hanem azért, hogy - amint ő mondja - nem akarja sérteni a szépérzékedet. Rút és elmés, bottal jár, mint én, eredeti és derék teremtés és látása örömömre volt.

- Jó napot, Fagon, kiáltotta felém. - Vizsgálom a füveidet s kérni akarok tőled egy pár rebarbara-bokrot a neuillyi kertembe, hiszen tudod, én is szoktam gyógyítani, és karon fogott. Üdvözöljétek egymást, fiatalok. Teszik magukat, mintha most találkoznának először.

Elcsodálkozásomra és örömömre, Julian, a magábavonult, félénk fiu, minden nagyobb zavarodottság nélkül üdvözölte a leánykát, aki ujjai hegyét nyujtotta neki. Mirabelle Miramion, így mutatta be a grófné. Szép név, ugy-e, Fagon? Szemügyre vettem a szép gyermeket s eszembe jutott rögtön az a „kékszemű ideál”, akivel Mouton boszantotta a fiut.

Valóban, nagy, kék, könyörgő szemei voltak, hideg, áttetsző szine s nem egészen kifejlődött termete, mely még csak gyöngéd leánylélekről tanuskodott.

Gyermekes, harangtisztaságú hangján, mely szívhez szólott, így kezdett beszélni, miután a grófné bemutatott, mint a király háziorvosát:

- Feje az orvosoknak és a természet-búvároknak, meghajlok ön előtt e világhírű kertben, melyet népdús és csodálatraméltó székvárosában alapított az ön számára a legkegyesebb és leghatalmasabb uralkodó, kitől századunk nevét nyerte.

Ettől a körülményes, hervadt retorikától, mely arról a kis, tavaszüdeségű ajakról ömlött, annyira elképedtem, hogy átengedtem a szót a grófnénak, aki jóságos boszusággal kezdte feddeni.

- Hagyd abba már, Bellácska. Fagon elengedi a többit. Hányszor mondtam már gyermek, az alatt a három hét alatt, mióta nálam vagy, hogy barátok között - mert Fagon az és nem gúnyolódó - hagyj fel azokkal az átkozott, feszes vidéki szólásmódokkal. Igy nem beszél az ember. Ez itt nem feje az orvosoknak, hanem egyszerüen Fagon úr. A botanikus kert pedig egész röviden a botanikus kert, vagy a füvészkert, vagy a királyi kert. Páris csak Páris és nem székváros és a király beéri azzal, hogy király. Jegyezd meg ezt.

A leányka ajka fájdalmasan nyilt meg s a viruló arczon egy könycsepp pergett végig.

Nagy meglepetésemre ekkor Julian izgatottan fordult az öregasszony ellen.

- Bocsánat, grófné, mondotta merészen és hevesen. A retorika szükséges, nélkülözhetetlen dolog és megtanulni nehéz. Csodálnom kell a kisasszonyt, hogy oly ékesen tud beszélni és ha Père Amiel hallaná -

- Père Amiel! a grófné vad kaczagásba tört ki, hogy megfájdult bele az oldala. Micsoda orra van Père Amielnek! De micsoda orra! Valóságos világorr! Képzelj el magadnak Fagon egy orrot, mely megszégyeníti a Genest abbéét! Hogy mi dolgom volt az intézetben? Az unokaöcsémért voltam - tudod, Fagon, hogy két megboldogult testvéremnek gyermekei vannak a nyakamon - unokaöcsémért voltam, a Guntramért - oh a szegény, szegény fiu - s minthogy Père Tellier, az iskolai előljáró nem volt az intézetben, addig is, amig megjő, bevezettek Père Amiel osztályába a retorikai órára. Oh Isten! Oh Isten! (A grófné hasát tartotta nevettében.) Milyen kínnal fojtottam magamba a nevetést! Először a római hölgy, aki megöli magát! A páter a vonalzót döfte a kebelébe. Azután édesdeden félrehúzta a száját és ezt susogta: Oh keresztapám, nem fáj! De mi volt ez a haldokló Kleopatrához képest! A páter bal mellére tette a vonalzót - ez volt a vipera - és bájos szemei megtörtek. Oh, hogy nem láttad ezt, Fagon... Hi! rikoltotta hirtelen, hogy csontomig hatolt, hiszen ez is Père Tellier s rámutatott a farkasra, amelytől mintegy husz lépésre lehettünk. Valóban, Père Tellier, a maga teljes mivoltában. Menjünk a csunya állataidtól, az illatos növényeid közé, Fagon. Karodat, Julian.

- Megengedi grófné, - kérdezte ez - miért mondta ön Guntramról, hogy szegény fiu, hiszen ő most mehet a liliomok után s talán már része volt abban a szerencsében, hogy vihette a király zászlaját.

- Ah, ah! nyögte a grófné, hirtelen elváltozott arczczal s a kaczagás könyei helyett most a szomorúság könyeit hullatta, hogy miért neveztem Guntramot szegény fiunak? Mert ő már egyáltalában nincsen, Julian. Elfujták. Csak azért jöttem ide a kertbe, mert itt sejtettelek, hogy megmondjam neked, hogy Guntram elesett, képzeld csak, egy nappal azután, hogy megérkezett a seregéhez. Mindjárt szolgálatba tették s vezetett egy patrouillet, olyan vakmerően és oly hiábavaló módon, hogy egy darab ágyugolyó széjjelszakította, csakugy, mint a boldogult Turenne marsallt.

- Gondold el, Fagon: a fiu még nem is volt egészen tizenhat esztendős, de kikivánkozott az intézetből, ahol gyorsan haladt és szerencsével tanult, mert éjjel-nappal csak a muskéta járt az eszében. Aztán meg rövidlátó volt, Fagon, oly rövidlátó, hogy fogalmad sem lehet róla. Husz lépésre már csak ködöt látott. Persze, hogy én is, meg egy pár okos embere mindenáron le akartuk beszélni harczias terveiről, de semmit sem használt a szó, mert hallatlanul csökönyös volt a gyerek. Anyai aggódással szidtam a fiut, aki egy szép napon eltünt és elszökött a te atyádhoz, Julian, aki éppen kocsira ült, hogy átvegye németalföldi parancsnokságát.

Ez, amint meg is irta nekem, megkérdezte a fiutól, hogy apai hatalom alatt van-e s amikor Guntram tagadólag válaszolt, a marsall adott neki lovat és a kiséretébe fogadta. Most odaát rothad a vakmerő kölyök - és észak felé mutatott - egy belga falucskában. De öt lánytestvérének sovány öröksége legalább egy kicsit meggyarapodott.

Leolvastam Julian arczáról, hogy mély és visszás hatással van reá játszótársának halála. Amazt a marsall elvitte magával a háborúba, a saját gyermekét pedig ott engedte tespedni az iskola padján. De a fiu oly vakon hitt az atyja igazságosságában, ha nem tudta is fölfogni, hogy fiatal homlokáról gyorsan elszállott a ború és nyilvánvaló örömnek engedett helyet.

- Te nevetsz, Julian, kiáltotta az öreg grófné iszonyodva.

- Én azt hiszem, mondta ez meggondolkozva, mintha minden egyes szó gyönyörűségére volna - hogy bármilyen körülmények között is boldogság meghalni a királyért.

Ez a lovagias, de nem éppen életkedvre valló mondás, s az a természettelenül szerencsés hang, ahogy a gyermek szólott, elkeserítette a jó grófnét. Egy félig elfojtott sóhajtása tanuskodott arról, hogy megértette a fiu szenvedését és nehéz életküzdelmét.

- Kisérd Mirabellet, Julian, mondotta - s menjetek előre, amoda a pálmák felé, ne nagyon közel, mert beszélni valóm van Fagonnal s ne nagyon messzire, hogy vigyázhassak reátok.

- Milyen könnyedén lépkednek - suttogta az öreg asszony a hátuk mögött. Ádám és Éva. Ne nevess, Fagon! Azért, hogy a leánynak hajporos a feje és abroncsos a szoknyája, mégis csak a paradicsomban járnak és ártatlanok is, mert rajtuk még az ifjuság hamva s tudnak szeretni tisztán, a kor fulánkja nélkül. Még az sem bánt engem, amin külömben meg szoktam ütődni, hogy a leány pár esztendővel idősebb és pár hüvelykkel magasabb - a grófné túlzott - mint a fiu. No, ha ezek sem illenek össze!

Nevetséges ezzel a leánynyal, Fagon s láttam, hogy elképedtél, mikor ez a szép gyermek olyan izléstelen formában szólított meg. Pedig a mesterséges pup alatt szépnövésű test rejtőzik. Hugom, a vicomtesse, Isten nyugtassa, afféle czikornyás teremtés volt, précieuse, aki félszázaddal elkésve jött a világra s Dijonban, ahol férje a parlament elnöke volt, ő maga pedig költői ligetet tartott, a megboldogult Scudéry kisasszony körülményes stilusában és szólásmódjaiban nevelte föl a leányt. Sikerült is neki a szegény, szófogadó gyermeknek az izlését megrontani alaposan. Fogadni mernék, hogy most a maga igazi módjára cseveg a fiuval, mert egyszerű a lelke és tiszta a szive. A levegő, amelyet kilehel, tisztább, mint az, amelyet beszív. De ha holnap megint társaságba viszem s véletlenül egy nagy marha, teszem egy érsek vagy herczeg mellé kerül, halálos féltében attól, hogy együgyűnek vagy semminek fogják nézni, csupa aggodalomból természetes mivoltát teleaggatja egy összefoltozott frázis rongyaival. Igy aztán a szegény kis leány, közöttünk, akik világosan és czikornya nélkül beszélünk, éppen azzá válik, amitől annyira fél: nevetséges alakká. Igazán szörnyűség s lesz bajom vele, mig helyreigazíthatom a gyermeket. És ez az ostoba ficzkó, ez a Julian, még bátorítja, hogy csak beszéljen, mint eddig szokta.

- Uff! lihegte a grófné, akit kifárasztott a mankónjárás s nagynehezen leült a kőpadra, a mirtus és babér közé, ahol a te mellszobrod áll, felség.

- Hogy a fiuról is szóljak, Fagon, kezdte ujra a grófné, - őt haladék nélkül ki kell szabadítanod az iskolából. Fölháborító volt, mondom neked, fölháborító ott látni őt a gyerekek között. A marsall oly szörnyen pedáns, hogy ott engedné penészedni a jezsuitáknál! Csak azért, hogy elvégezze az osztályokat! A jezsuitáknál, Fagon! Kitapogattam én Père Amielt. Bókoltam neki a mimikájáért. Hiu szamár, de van szive. Sajnálkozott a fiun és igen óvatosan, de elég érthetően sejtette velem, hogy a fiu rossz helyen van az atyáknál. Ezek a legjobb emberek a világon, de egy kicsit érzékenyek s ingerelni őket nem szabad. A marsall a lábukra hágott, de az uj előljáró nem enged tréfálni a rend becsületével és ezért az apa bűnét érezteti a gyermekkel. Azután megijedt a tulajdon őszinteségétől, körülnézett s ujját a szájára tette.

Magammal vittem a fiukat: Guntramot, a mi Julianunkat, akinek valami titka volt vele és még egy harmadik pajtásukat, Viktor Argensont, ezt már a magam mulatságára, mert tele van pajkossággal és jókedvvel.

Azon az estén nagyon is sokat bolondozott. Ő és Guntram vérig gyötörték Mirabellet, akit már délben én is kiszidtam egy rőfnyi hosszúságú mondata miatt.

- Szépen mondta ezt, Mirabolante kisasszony, csúfolódtak vele, de még mindig nem elég szépen! No még egy hanggal följebb, - és így tovább.

Julian védelembe vette a leánykát, legjobb képessége szerint, de csak növelte a kaczagást. A meggyötört leány hirtelen patakzó könyekbe tört ki, mire én a nagyterembe hajtottam a kölyköket és ott lapdázni kezdtem velük. Kis idő mulva aztán Julian és Mirabelle után néztem és rájuk találtam a kertben, egy csöndes padon. Amor és Psyche. Nem is pirultak el túlságosan, amikor megleptem őket.

Jegyezd meg Fagon: Julian most az én fogadott fiam és ha meg nem szabadítod az atyáktól és nem gondoskodol arról, hogy tűrhető élete legyen: hitemre mondom, hogy ezen a mankómon Versaillesba döczögök és a ránczaim daczára is ez elé viszem a dolgot. - És babérkoszorús mellszobrodra mutatott, felség.

Az öreg asszony még száz egyéb dologról csevegett, mialatt én eltökéltem magamban, hogy mihelyt bucsút vesz tőlem: beszélni fogok a fiuval alaposan.

Julian és a leányka előkerültek ismét, csöndes boldogságtól sugározva. Jelentették, hogy a grófné kocsija előállott s Julian a küszöbig kisérte a hölgyeket, mig én fölkerestem kedvencz padomat a narancsfák mellett. Gyönyörrel szívtam a finom illatot. Mouton elballagott előttem, köszönés nélkül, bántó kanaszterét füstölve, két kezét zsebeibe mélyesztve. Estéit a kerten kivül, egy kurtakorcsmában szokta befejezni. Mouton, az uszkár ellenben élénk farkcsóválással ajánlotta magát. Bizonyos vagyok benne, az okos állat kitalálta, hogy szerettem volna megmenteni gazdáját a végpusztulástól, mert Mouton, az ember, pálinkás volt, amit vagy elfeledtem, vagy rösteltem megmondani felségednek.

A fiu visszajött, ellágyulva, boldogan.

- Hadd lássam már, miket festesz és rajzolsz, mondottam én, - bizonyosan a Mouton kamrájában van az összes holmi. - Szót fogadott s hozott egész csomóval. Megnéztem minden egyes lapot. Különös látvány volt; keveréke két egyenlőtlen kéznek: Mouton szemtelen vázlatait a gyermek keze szerényen másolja és - önkénytelenül megnemesíti. Sokáig tartottam kezemben egy kék papirlapot, melyen a fiu Moutonnak nagyító üvegen keresztül rajzolt méheit a legkülömbözőbb helyzetekben hihetetlen gonddal reprodukálta. Nyilvánvaló volt, hogy a fiu megszerette az apró állatocskát. Ha valaki akkor azt mondta volna, hogy egy ilyen lerajzolt méhecske lesz a fiu halála!

A kartonboriték fenekén egy formátlan papirlap volt, amelyre Mouton mázolt valamit, ami lekötötte kiváncsiságomat. - Ez nem tőlem való, mondotta Julian - úgy keveredett a többi közé. Szemügyre vettem a rajzot, mely furcsa paródiáját mutatta Ovidius egy jelenetének, annak, amelyben a maenadok űzik Pentheust és Bacchus, a kegyetlen Isten, a menekülő megrontására meredek hegyet növeszt előtte. Valószinű, hogy a fiu, aki néha a festő kamarájában tanulta a leczkéjét, Ovidius versein kínlódott egyszer s a fáradságosan fordított szövegből merítette Mouton a tárgyat. Egy ifju, tetőtől-talpig a Julian alakja, amelyet Mouton művész-szeme jobban ismerhetett, mint maga a fiu, egy karcsú, rohanó ifju volt a rajzon, aki halálos félelemmel néz vissza üldöző rémeire. Nem bacchansnők ezek, hanem női alakok, megtestesült rémei a képzelődésnek, gyötrő gondolatok, aggodalmak - s e szörnyalakok közül az egyik hosszú jezsuitakalapot hordott beretvált fején, kezében meg fóliánst tartott s aztán az a kopár és megmászhatatlan sziklafal, mely sötét végzetként meredezett ottan s mintha minden tekintetre megnőtt volna.

Ránéztem a fiura. Ez minden kellemetlen érzés nélkül nézte a lapot és sejtelme sem volt arról, hogy mit jelenthet. Mouton sem lehetett nagyon tisztában azzal, hogy geniális tompaságában micsoda kegyetlen jóslást vetett a papirra. Hogy elrejtsem, önkénytelenül a többi rajz közé csúsztattam, mielőtt valamennyit visszatettem volna a mappába.

- Julian, kezdtem nyájasan, panaszom van rád, hogy Moutont előbbre tetted nálamnál, hogy beavattad titkaidba, mig velem szemben jóakaratom daczára megfoghatatlan hallgatásba zárkóztál. Talán azért nem mered közölni velem bajodat, mert attól félsz, hogy én azt helyesen tudom megitélni, az igazi mértékére tudom leszállítani s neked jobban esik az, ha reménytelen évődésben emésztheted magad. Ez nem vall bátorságra.

Julian fájdalmasan húzta össze szempilláit. De még ott játszott arczán az imént élvezett üdvösségnek egy sugara.

- Fagon úr, mondotta félig mosolyogva, én az én bánatomat voltaképpen csak Moutonnak, az uszkárnak beszéltem el.

Meglepett ez az illemes válasz, amelyet nem is vártam tőle. Elcsodálkozott arczom tévedésbe ejtette a fiut. Azt hitte, hogy ostobán szólott. Kérdezzen, Fagon úr, elmondom önnek az igazat.

- Terhedre van az élet?

- Igen, Fagon úr.

- Korlátolt elméjűnek tartanak és az is vagy, de talán másképpen, mint az emberek gondolják. - Kimondtam a kemény szót.

A fiu kezeibe rejtette szőke fejét s néma könyekbe tört ki, amelyeket csak akkor vettem észre, mikor lefolytak az ujjai között.

Meg volt törve a varázs.

- Elbeszélem önnek az én bajomat, Fagon úr, zokogta s fölemelte fejét.

- Tedd ezt, gyermekem és légy bizonyos afelől, hogy most, miután barátok vagyunk, védelmezni foglak, mint önönmagamat. Ezentúl senkisem fog megakadni rajtad, sem te magad, sem más valaki. Örülni fogsz megint a levegőnek és a napnak s félelem nélkül láthatsz napi munkádhoz.

Hitt bennem a fiu és szemeiben fölgyuladt a remény és a bizodalom. Azután kezdte beszélni szenvedését, félig-meddig úgy, mintha már elmult dolgokról szólana:

- Volt egy rossz napom és a többit sem mondhatom sokkal jobbnak. Egy őszi napon történt, hogy Guntrammal a nagybátyjához, a parancsnokhoz utaztunk Compiègnebe. Gyakorolni akartuk magunkat a lövésben, ami uj szórakozás volt nekünk és egyuttal próbája szemünknek.

Könnyü kétfogatú hintón kocsiztunk ki s Guntram folyton a jövőjéről beszélt. Katonai pályáról álmodozott. Egyébhez, azt mondta, nincsen kedve. A parancsnok udvariasan fogadott bennünket, de Guntram nem nyugodott addig, mig a czéltábla előtt nem állottunk. Egyetlen lövése sem talált. Mert olyan rövidlátó, hogy nincs párja. Ajkába harapott és borzasztóan izgatott lett. Emiatt a keze is elvesztette a nyugodtságát, mig én mindig feketébe találtam, mert láttam és czéloztam. A parancsnokot elhivták és Guntram borért küldte a szolgát. Kiürített néhány poharat s a keze reszketni kezdett. Kidülledő szemekkel és eltorzult arczczal vetette pisztolyát a gyepre, aztán ujra fölvette, megtöltötte, megtöltötte az enyémet is s aztán magával vont a park sürűjébe. Egy tisztáson fölemelte az egyiket s nyujtotta nekem a másikat. Véget vetek a dolognak! kiáltotta kétségbeesve. Vak vagyok, nem vagyok háborúba való és ha nem vagyok odavaló, élni sem akarok! Te velem jöszsz! Te sem vagy az életbe való, noha irigylésreméltóan tudsz lőni, mert tökfej vagy, világ csúfja! - És Isten? kérdeztem én. - Gyönyörű Isten, csúfolkodott égfelé emelve öklét - aki harczi kedvet és vakságot adott nekem, neked pedig testet szellem nélkül. Birkóztunk, én kicsavartam kezéből a fegyvert és ő a cserjébe vágódott.

Attól a naptól fogva szerencsétlen voltam, mert Guntram kimondotta azt, amit tudtam, de amit önmagam előtt is lelepleztem, ahogy csak lehetett. Mindig hallottam, hogy suttogják a hátam mögött azt a szót, hogy buta, az utczán, úgy mint az iskolában s a hallásom élesedett, hogy mennél jobban halljam ezt a kegyetlen szót. Lehetséges, hogy az iskolatársaim is, akikre máskülömben nincsen panaszom, maguk között rövidség okáért csak tökfilkónak neveznek. Még az a ránczos pofáju zsemlésasszony, a Lisette, aki az intézet előtt kinálgatja a portékáját, még az is meg akar csalni, sokszor nagyon otrombán és azt hiszi, hogy szabad neki, mert mindenkitől azt hallja, hogy buta vagyok. Pedig az intézet falán ott függ az Üdvözítő képe, aki azért jött a földre, hogy igazságot hirdessen mindennek és könyörületet a gyöngék iránt.

Elhallgatott és mintha elgondolkozott volna.

Azután folytatta:

- Nem akarok jobbnak látszani, Fagon úr, mint amilyen vagyok. Vannak nekem is gonosz óráim. Semmi játékban nem osztanám el igazságtalanul az árnyékot s a napot és hogy lehet az, hogy Isten e földi versenyjátékban ólomsúlyokat aggat az egyikre s aztán azt mondja neki: Ott a czél, fuss a többivel! Oh Fagon úr, lefekvéskor, gyakran kértem a jó Istent hévvel, hogy amit éppen nagy fáradsággal megtanultam, növeszsze és izmosítsa meg fejemben az álom alatt, ami másoknál mindig így szokott lenni. Fölébredtem és akkorra elfeledtem mindent és a napvilág megijesztett.

Talán - suttogta félénken - igazságtalan vagyok a jó Isten iránt. Amilyen jó, talán segítene is rajtam, de ő sem teheti mindig. Nem lehetséges ez, Fagon úr? Ha aztán már nagyon is keserű volt az élet, meglátogatott álmomban az édes anyám és így szólt hozzám:

- Kitartás Julian! Még jóra fordul minden.

E hihetetlen naivságok és gyerekes ellenmondások mosolyra késztettek, amelybe azonban beletorzulhatott az arczom. A gyermek megijedt magától és tőlem. Azután, mintha már nagyon is bőven beszélt volna, sebesen, nem minden keserűség hián, (mert beszédközben megint szárnyát szegte benne a lélek) így szólt hozzám: Most már tudja mindenki, hogy buta vagyok, még a király is, akitől pedig titkolni szerettem volna - Julian nyilván arra a Marlyra czélzott - az atyámat kivéve, aki nem akarja hinni.

- Fiam, mondottam én s kezemet karcsú vállára fektettem, - én nem bölcselkedem veled. De hogyha van hited bennem, keresztülviszlek a hullámokon. Ugy, amint vagy, a révbe juttatlak. Igaz ugyan, hogy szép neved daczára sem fogsz hadat vezetni, sem vizen, sem pedig szárazon, de legalább csatát sem fogsz veszíteni könnyelmüen, királyod és hazád kárára. Neved nem fog a történet lapjain ragyogni, mint atyádé, de ott leszen az igazak könyvében, mert tudod az igét, hogy a lelki szegényeké a menyek országa.

Figyelj reám! Mindenekelőtt a táborba mégy és harczolsz seregünkben a királyért és a súlyosan fenyegetett Francziaországért. A golyózáporban meg fogod tudni, szabad-e élned. Hogy odajuthass, az az én gondom. Vagy ott maradsz, vagy visszajösz szivedben önbizalommal. E nélkül nem férfi az ember. Senkinek sem lesz bátorsága a szemed közé nevetni. És akkor egyszerű szolgája lészsz a királynak s megteszed kötelességedet pontosan, ahogy telik tőled. Becsületes vagy, hű vagy, ilyen emberre szüksége van a felségnek. Azok között, akik körülötte vannak, nincsenek fölös számban a becsületesek. Istállóban, vadászaton, őrségen majd csak akad számodra olyan szolgálat, amihez értesz. Saját érdemed helyett születésed előbbre tesz másoknál: tanítson ez alázatosságra. A felség, ha tanácsosai között már belefáradt a munkába, kedvét találja abban, hogy fesztelenül szóljon egy hallgatag és föltétlenül megbízható emberével. Te sokkal egyszerűbb vagy, hogysem cselszövényekbe keverd magadat, de legalább semmiféle cselszövény nem fog tönkretenni. Hátad mögött csúfolni, gúnyolni fog a világ, mert ez a kenyere, de te nem fogsz hátratekinteni. Jó és igazságos lészsz szolgáidhoz s nem engedsz elmúlni egyetlen napot sem jótétemény nélkül. Egyebekben pedig: tanulj lemondani.

A fiu hívő szemekkel nézett reám.

- Evangéliumi szavak ezek, - mondotta.

- Hát nem mond-e le mindenki, tréfálóztam - még pártfogónőd, Maintenon asszony, még maga a király is egy ékszerről vagy egy tartományról? S nekem, Fagonnak, nem lemondás, talán még keserűbb lemondás volt-e részem, már a magam módja szerint? Árván, szegényen, nyomorék testtel, amely éppen a te korodban napról-napra jobban görbült és ferdült, nem választottam-e egy szigorú muzsát, a tudományt? Azt hiszed, nekem nem volt szivem, nem voltak érzékeim? Szeretet után vágyott az én szivem is, Julian! - és lemondtam örökre a lét legnagyobb gyönyörűségéről, a szerelemről, amelyet a te karcsú, szép növésű fiatalságodnak, üres fejet takaró szőke fürteidnek csak úgy odakínálnak.

Fagon azt, ami fiatalságában sok kínjába kerülhetett, most komikus pátoszszal adta elő, ami mulattatta a királyt és hizelgett a marquisenak.

Elkisértem Juliant a küszöbig és Mirabelle-lel kezdtem boszantani.

- Gyorsan csináltátok, mondtam neki.

- Már így fordult, felelte elfogulatlanul. Kínozták a tanulással, sírt és bizalmat ébresztett bennem. Aztán meg hasonlít anyámhoz.

Valamely fiatalkoromban hallott, divatja mult operának egy áriáját dudolva - az egyetlent, amit tudok - visszatértem padomhoz, a narancsfák elé. A táborba kell mennie, minél hamarább, mondottam magamban. Már szinte azon törtem a fejem, hogy fölnyergeltetem egyik lovamat és elhajtom a fiut a sereghez, a határra; de ez a fegyelem ellen való merészség nem illett volna a gyermekhez. Külömben is tudtuk, hogy a marsall egyelőre csak a határokat biztosította s a flandriai várakat erősítette meg, hogy még a döntő csata előtt visszatérjen Versaillesbe, a felség végleges parancsait kérni. Erre az alkalomra lestem.

Mikor az asztalon levő mappát még egyszer fölnyitottam, hogy összeigazítsam a lapokat, Pentheus és az ijesztő szikla volt legfelül, pedig meg mertem volna esküdni, hogy ezt a rajzot a középsők közé csusztattam volt...

Kevéssel azután történt, hogy a Rue Saint Honoréban, ahol nagy a tolongás, Moutont, az uszkárt, aki urát kereste: elgázolta egy kocsi. Kertedben pihen, felség, ahol Mouton, az ember, egy katalpa alatt temette el és zsebkésével ezt vágta a fa kérgébe:

II. Mouton.

És valóban, nemsokára a kutyája mellé feküdt. Könyves-szobámból megfigyeltem őt, amint kamarájában vászna előtt ült és nemcsak hogy hallhatóan beszélt uszkára szellemével, hanem kutyamódra ásított, vagy legyek után kapkodott a szájával, úgy, amint elköltözött barátja szokta volt. Vizibetegség ágyba döntötte. Gyorsan ment a dolog s mikor egy napon az ágyához léptem, kezemben az orvossággal teli kanállal, egy kimondhatatlan szóval hátat fordított jóltevőjének, arczczal a falnak fordult és oda volt.

Történt továbbá, hogy a marsall a táborból visszajött Versaillesba. Minthogy tartózkodása rövidre volt szabva, megragadtam a pillanatot. El voltam szánva, hogy kézenfogva elébe viszem a fiut s kitárom az egész igazságot.

Odahajtattam az intézethez. A főkapu közelében állott a marsall tüzes négyes-fogata - a szolgák alig tudták fékezni a lovakat - s várakozott Julianra, hogy miharabb Versaillesba vigye. A jezsuita rendház kapuja megnyilt s kitántorgott rajta Julian, de minő állapotban! A feje előrebukott, a háta meggörbült, az alakja összegörnyedt, a lábai inogtak, szeméből kialudt a világ, mig Viktor Argenson szemei, aki vezette barátját, fáklyaként lobogtak. A pompás egyenruhájú szolgák elképedve sürgölődtek ifju uruk körül, hogy a kocsiba segítsék gyorsan és óvatosan. Kiugrottam kocsimból, abban a hiszemben, hogy valami alattomos kór tört ki a fiun.

- Az Isten szerelmére, Julian, kiáltottam, mi történt veled? - Semmi válasz. A fiu rám meredt ész nélkül. Azt sem tudom, megismert-e. Átláttam, hogy a külömben is zárkózott fiu most nem fog szólani s minthogy az istállómester is sürgetett: Kocsiba uram, vagy vissza! - mert a türelmetlen lovak ágaskodtak, - utnak engedtem Juliant, de megfogadtam magamban, hogy hamarosan követem Versaillesba. Az izgató jelenet a jezsuita rendház előtt egész sereg kiváncsit csődített össze, akiktől menekülni akartam. Megpillantottam Viktort, aki szenvedélyesen hadonázva kiáltotta szélsebesen tovavitt pajtása után: Bátorság, Julian! Meg foglak boszulni! Kocsimba löktem a gyermeket s beszállottam magam is. Hová uram? kérdé kocsisom. A Faubourg-Saint-Antoine kolostorba! kiáltotta a hidegvérű gyermek, mielőtt még én felelhettem volna.

A nevezett kolostorban, amint tudod, Sire, minta-rendőrminisztered csöndes fészket rendezett be magának, ahol nem háborgatják s ahol titokban gondoskodhatik Páris közbiztonságáról. Viktor - kérdeztem a kerekek zörgése közben - mi van, mi történt?

- Óriási igazságtalanság! dühöngött a fiu. - Père Tellier, a farkas, szijjal verte meg Juliant, pedig ártatlan! Én vagyok a hibás! Én vagyok a tettes! De én igazságot szerzek Juliannak s pisztolyra hivom ki a pátert. Ez a képtelenség s az a beismerése, hogy ő a baj okozója, annyira fölháborított, hogy hamarosan egy borsos nyaklevest adtam neki. - Nagyon jól van, mondta ő. - Kocsis, hiszen úgy mászol, mint a csiga. - Kezébe nyomta teli erszényét. - Gyorsan, csapj közéjük, hajts sebesen! Fagon úr, bizonyos lehet benne, hogy atyám elégtételt szerez Juliannak. Oh, ő ismeri a jezsuitákat, a haszontalan gazembereket és minden szennyesüket. De félnek is tőle, akár az ördögtől.

Fölöslegesnek tartottam, hogy tovább is kérdezzem az őrjöngő gyermeket, aki úgyis fog vallani az apjának s a repülő lovak már úgy vágták patkóikkal a külváros rossz kövezetét, hogy csak úgy tánczoltak a szikrák. Megérkeztünk s azonnal bebocsátottak bennünket.

Argenson egy aktacsomóban lapozgatott.

- Megrohanjuk, Argenson, - mentegetőztem.

- Dehogy, dehogy, Fagon, felelte ő, miközben kezet szorított velem s széket tolt elém. - Mi van a fiuval? Hiszen úgy izzik, mint egy kályha... Atyám! - Fogd be a szádat! Fagon ur beszél.

- Argenson, kezdtem én, - igen súlyos baleset, talán nagy szerencsétlenség történt. Julian Boufflerst - kérdőleg néztem a miniszterre (tudok a szegény fiuról, mondta ő) - megverték a jezsuitáknál s a fiu olyan állapotban kocsizott Versaillesba, amely, ha jól láttam, egy veszélyes betegség kezdete. Viktor tudja a dolgot.

- Beszéld el, parancsolta az apa. - Világosan, nyugodtan, körülményesen. A legkisebb részlet is fontos. És ne hazudj!

- Hazudni? kiáltotta a gyermek fölháborodva, - hazudjam talán ott, ahol csak az igazság segít? Azok a gazemberek, azok a jezsuiták -

- A tényeket! mondta a miniszter Radamanthus-arczczal. Viktor összeszedte magát és bámulatos világosan beszélt.

- Père Amiel retorikai órája előtt volt és mi összedugtuk a fejünket, hogy mivel tréfáljuk meg a nagyorrút. Valami ujat! kiáltották minden oldalról, - valamit, ami még sohasem volt, valami találmányt! Ekkor eszünkbe jutott -

- Ekkor eszembe jutott, javitotta ki az apa.

- Eszembe jutott, hogy megkérem Juliant, aki oly csinosan rajzol, hogy pingáljon nekünk valamit krétával a fekete táblára. Padjában ült, könyvébe temetkezve s a leczkét magolva, mert hihetetlenül nehezen tanul s én nyaka köré fontam karomat. - Rajzolj nekünk valamit, kértem hizelkedve. - Egy orrszarvút. Ő a fejét rázta. Látom, mondotta, hogy csak a jó pátert akarjátok boszantani vele és ebben én nem tartok veletek. Ez kegyetlenség. Nem rajzolok én nektek orrot.

- De egy csőrt, egy baglyot, olyan mulatságosan csinálod a baglyot.

- Még egy csőrt sem, Viktor.

Törtem egy kicsit a fejemet s egy ötletem támadt. A miniszter összeránczolta koromfekete szemöldökeit. Viktornak bátorságot adott a kétségbeesés és folytatta: Rajzolj hát egy méhecskét, Julian, mondtam én, olyan kedvesen csinálod! - Miért ne? válaszolta ő szolgálatkészen és finom, gondos vonásokkal egy csinos méhecskét rajzolt a táblára.

- Irj valamit alája!

- Jó, ha kivánod, mondta ő s hozzáirta krétával: abeille.

- Ah, nincs fantáziád, Julian. Ez olyan szárazon hangzik.

- Hát mit irjak alája?

- Legalább azt, hogy mézelő állat, bête à miel.

A miniszter megértette azonnal az együgyü szójátékot: bête à miel és bête Amiel. - Itt van érte a jutalom, kiáltotta fölháborodva és a szójáték szerzőjének olyan pofont adott, melyhez képest az enyém czirógatás volt.

- Nagyon jó! mondta a fiu, akinek vérzett a füle.

- Tovább és fogd rövidre! parancsolta az atya, hogy minél előbb eltakarodjál szemem elől.

- E pillanatban lépett be Père Amiel; föl-alá járkált, a táblára pislogatott, megértette és tette magát a hunczut, mintha nem értené. „Bête Amiel! ostoba Amiel!” hallatszott azonban először csak elszórtan, aztán egyes padokból, végre együttesben. Bête Amiel! ostoba Amiel.

Ekkor - oh borzalom - fölszakitották az ajtót. Père Tellier volt, a farkas. Szaglálódott a folyosón s bedugta most ördögpofáját.

- Ki rajzolta ezt?

- Én, felelte Julian szilárdan. Befogta volt a két fülét s tovább tanulta a leczkét s nem értett és nem tudott semmiről semmit, amint hogy egyáltalában nehéz felfogású.

- Ki irta ezt?

- Én, mondta Julian.

A farkas odaugrott hozzá, kiemelte a padból az elképedt Juliant, magához szoritotta, fölkapott egy könyvszijat és -

Az elbeszélőnek elakadt a szava.

- És te hallgattál, nyomorult, gyáva kölyök! dörögte a miniszter. - Megvetlek! Haszontalan ficzkó!

- Visitottam, mint akit ölnek, kiabálta a gyermek, - én voltam! én! én! Père Amiel is belekapaszkodott a farkasba és esküdözött Julian ártatlanságára. Hallotta is a farkas! De nekem a hajamszálát sem görbítette meg, mert én a te fiad vagyok és téged tisztelnek, tőled félnek a jezsuiták. De a marsallt gyűlölik és nem félnek tőle. És Juliannak kellett az árát megadnia. De én a farkasnak a bordái közé döföm késemet, ha nem... s zsebébe nyult a fiu.

A szigorú atya galléron ragadta, az ajtóhoz vonszolta, félkezével ajtót nyitott, kidobta a fiut s aztán elreteszelte az ajtót. A következő pillanatban ököllel dörömböltek odakünn s a gyermek ezt kiabálta:

- Veletek megyek Père Tellierhez! Tanu leszek és szemébe mondom: Szörnyeteg vagy.

- Alapjában véve, Fagon, igaza van a fiunak, mondotta a miniszter, felém fordulva hidegvérüen, anélkül, hogy hederített volna a dörömbözésre. - Mindaketten haladék nélkül fölkeressük a pátert, megrohanjuk a meztelen igazsággal, kiterítjük előtte mint egy lepedőt, kényszerítjük, hogy eljőjjön velünk még ma mindjárt Julianhoz s a mi jelenlétünkben kérjen bocsánatot a megbántott fiutól. - Bot-órájára nézett. Féltizenkettő. Père Tellier nem mondott le parasztszokásairól. Pont délben szokott ebédelni, fekete kenyeret sajttal. Megtaláljuk.

Argenson magával vont. Kocsiba ültünk és tovarobogtunk.

- Ismerem a fiut, kezdte ujra a miniszter, - csak egy nem világos előttem a történetében. Tény az, hogy kezdetben az atyák kényeztették s úgy bántak vele, mint a himes tojással. Pajtásai, az én kötni való fiam is panaszkodtak emiatt. Fel tudom fogni, hogy az atyák, már amilyenek, gyűlölik a fiut, mióta a marsall szerencsétlenségére leálczázta őket. De nem tudom megérteni azt, hogy ők, akiknek a marsall közömbös volt, micsoda hasznot láttak abban, hogy eleinte a gyermek iránt még sokkal több elnézéssel voltak, mint amennyi gyönge tehetsége miatt őt megillette.

- Hm! - feleltem én.

- És éppen ezt akarom megtudni, Fagon.

- Nos hát Argenson, kezdtem vallomásomat - s meggyónok neked is felség, mert téged sértettelek leginkább, - én Juliannak minden áron puha, meleg fészket akartam biztosítani az atyáknál s minthogy hathatós ajánlásom nem volt, az ember meg elszólja magát néha, Rapin és Bonhours atyáknak, akikkel egy hölgytársaságban találkozám, elbeszéltem, hogy Julian anyja kegyben volt nálad, felség. Ez a tiszta igazság. Becsületemre, Argenson, egy szóval sem mondottam többet. - A miniszter elhúzta arczát.

Te felség, komor arczot mutatsz s nem nézel kegyelmesen. De Sire, vajjon az én bünöm-e, ha az atyák képzelőtehetsége a legtisztább dolgot kétértelművé alakította?

- Amikor aztán - így folytattam én - gyűlölni kezdték a marsallt s érdeklődni kezdtek iránta, puhatolóztak, fürkésztek a maguk módja szerint, de nem tudtak meg egyebet, minthogy Julian anyja a legtisztább teremtés volt a világon, mielőtt angyallá lett volna az égben. Fájdalom, az atyák akkor jutottak tévedésük tudatára, mikor a gyermek legjobban szorult rája. Argenson bólintott.

- Fagon, mondotta a király majdnem szigorúan, ez volt harmadik és legmerészebb szabadalmad. Ha már olyan könnyelmű játékot űztél nevemmel s egy nő hirnevével, akit imádtál, hallgattad volna el legalább ezt a vakmerőségedet, még ha történeted a leghomályosabb lett volna is e vallomásod hiján. És mondd meg nekem, Fagon: nem ama hirhedt jelszó szerint cselekedtél-e te is, hogy a czél szentesíti az eszközöket? Beléptél a rendbe?

- Benne vagyunk valamennyien egy kicsit, mosolygott Fagon és folytatta:

- Félúton összekerültünk Père Amiellel, aki átkozott lélek módjára szaladozott ide-oda s ráismervén kocsimra, olyan kétségbeesetten kapált kezével, lábával, hogy megállítottuk a kocsit.

Az ajtó előtt furcsábbnál furcsább arczot vágott s egy szempillantás alatt egész sereg vihogó utczagyerek csődült köréje.

- Hála a szent szűznek, hogy rátaláltam önre, Fagon úr. Juliannak, akit ön pártfogol, bántódása esett, pedig olyan ártatlan, mint a széjjelzúzott kis Astyanax - szavalt a nagyorrú. Ha látta volna Fagon úr, azt a sajátságos pillantást, melyet a fiu hóhérjára vetett! Borzalom és halálfélelem nézett ki belőle. Père Amiel lélekzetet vőn. Ha elmenekülnék tengerentúlra, oda is követne az a tekintet! Ha bezárkóznám egy sötét toronyba, az a pillantás keresztülhatolna a falon! Ha elbujnám -

- Csak el ne bujjék, tanár úr, szakitotta félbe a miniszter - mert arról van most szó, hogy Père Telliervel szemtől szemben tanuvallomást tegyen. Van hozzá bátorsága - mert odamegyünk és ön is jön velünk.

- Hogyne, hogyne! erősitgette Père Amiel, de szemmelláthatóan elsápadott és inogni kezdett reverendájában. Père Telliert a saját rendjében is nyers, erőszakos embernek ismerik és félnek tőle.

Mikor a rendház előtt kiszálltunk, - elsőnek Père Amiel - a kocsi hátsó lépcsőjéről Viktor ugrott le, aki egész úton állott, az inas mellett. Én is megyek! - mondta daczosan. Argenson homlokát ránczolta, de belenyugodott s nem is volt kedve ellen való, hogy második tanút is vihet magával.

Père Tellier nem üzente ki, hogy nincs itthon. Argenson intett a páternek és a fiunak, hogy maradjanak az előszobában. Engedelmeskedtek, amaz megkönnyebbülten, ez kelletlenül. A tisztelendő rektor, szűk, szegényes kamrában lakott, reverendája is kopott volt s azt az egyet hordta éjjel-nappal. Hajlott háttal fogadott s nyers és vad vonásai hamis mosolyra szelidültek. - Mivel szolgálhatok az uraknak? - kérdezte édeskésen hunyorgatva.

- Főtisztelendő úr, felelte Argenson s nem ült le a poros, összetört támláju székre, melylyel a páter megkinálta. Egy élet forog koczkán. Sietnünk kell, hogy megmentsük. A fiatal Boufflerst ma a kollégiumban tévedésből megfenyítették. Tévedésből. Egy furfangos kölyök a táblára iratott és rajzoltatott valamit a korlátolt eszü gyermekkel, egy izetlen tréfát, Père Amiel kicsúfolására, anélkül, hogy Julian Boufflersnek halavány sejtelme is lett volna arról, mire használták fel őt. Könnyű bebizonyítani, hogy az egész osztályban ő volt az egyetlen, aki ezeket az ostobaságokat rosszalta és tőle telhetőleg megakadályozta. Ha az a szóban levő csiny csakugyan az ő szőke fejében szülemlik meg, a fenyitésre rászolgált volna kétségtelenül. Igy azonban borzasztó igazságtalanság esett, melyet nem lehet elég gyorsan és elég alaposan jóvátenni. Azonkivül egyéb nagy nehézség is van a dologban. Az a félreértésből megfenyitett fiu elmebeli tehetségére gyermek, de lelkére férfiu. Azt hitték, hogy egy suhanczot büntetnek meg és megbántottak egy nemes embert.

- Ej, ej, csodálkozik a páter, mit nem mond excellencziád! Lehet-e egy egyszerű dolgot így elcsavarni? Keresztülmentem a folyosón. Ez kötelességem. Lármát hallok a tanteremben. Père Amiel tudós ember, dísze a rendnek, de nem tud tekintélyt tartani. Az atyák kerülik a testi fenyitést, de tovább nem lehetett tűrni a dolgot, példát kellett mutatni. Belépek. Meglátom a táblán azt az izetlenséget. Megvizsgálom az ügyet. Boufflers beismeri. A többi magától értetődik.

Tehetségtelen? Korlátolt? Ellenkezőleg: kitanult nagyon, csak játszsza az alamuszit. Lassú viz partot mos. Alattomos, képmutató, hiján van minden őszinteségnek. Fájt neki? Oh a finom bőrű ifju úr! Nagyúri gyermek, ugy-e? Sajnálom, de mi Jézus-társaságbeli atyák nem teszünk külömbséget személyben. Külömben is a marsall kért meg bennünket, hogy ne legyünk elnézők a gyermeke iránt. Én idősebb voltam, mikor a szemináríumban egy hiján negyven erős botütést kaptam, úgy, mint Szent Pál, aki szintén nemes ember volt. Belehaltam talán? Megvakartam a helyét, tisztesség ne essék szólván s jobban éreztem magamat, mint azelőtt.

Pedig ártatlan voltam, de ennek a megátalkodottnak az ártatlanságáról meg nem győz engem senki.

- Talán mégis, főtisztelendő úr, mondotta Argenson s beszólította a künn várakozókat.

- Viktor, bőgött a páter a belépő gyermekre - te nem tetted. Teérted jótállok. Jó magaviseletű gyermek vagy. Bolond volnál, ha bűnösnek vallanád magadat, amikor senki sem vádol.

Viktor, aki daczos tartással közeledett, merészen szemébe nézett a szörnyetegnek; de bátorsága inogni kezdett. Megremegett a szive e vonások folyton növekvő vadságától s e villogó farkasszemektől.

Gyorsan végzett.

- Én csábitottam rosszra Juliant, aki semmit sem értett az egészből. Ezt fülébe orditottam önnek, de ön nem akarta meghallani, mert gonosz ember.

- Elég, parancsolta Argenson és ajtót mutatott neki. A fiu kiment örömest. Kezdett félni.

- Père Amiel, szólt a miniszter ehez fordulva, tegye szivére kezét s vallja meg, kitalálhatta-e Julian azt a szójátékot?

A páter habozott s félénk pillantást vetett a rektorra. Bátorság, páter - súgtam neki én. Ön becsületes ember.

- Lehetetlenség, kegyelmes uram, hacsak Achilles nem volt gyáva és Thersites nem volt hős, erősítette Père Amiel, a retorikából merítvén bátorságot. Ártatlan Julian, mint az Üdvözítő.

A rektor agyagsárga arcza eltorzult a dühtől. Szokva volt hozzá, hogy a kollégiumban vak engedelmesség uralkodjék s nem tűrte el a legcsekélyebb ellenmondást sem.

- Birálni akar testvér? mondotta dühtől tajtékozva. Birálja meg először bolond gyerekességeit, amelyek kihivják a legostobábbnak gúnyját is. Én igazság szerint bántam a fiuval.

Mimikájának ez a lealacsonyítása egészen kihozta sodrából a pátert s egy pillanatra feledtetett vele minden félelmet.

- Igazságosan? jajgatta Amiel. Hányszor kértem önt, hogy nézze a fiu fölfogását és ne tegye őt tönkre. Ki felelt nékem így: Miattam akár belepusztulhat! Ki beszélt így?

- Mentiris impudenter, ordította a farkas.

- Mentiris impudentissime, pater reverende! harsogta még erősebben a nagyorrú, minden tagjában reszketve.

- El szemem elől! parancsolta a rektor, ujjával az ajtóra mutatva s a kis páter menekült, amily gyorsan csak tudott.

Mikor ujra hármunkra maradtunk, így szólt a miniszter komolyan:

- Főtisztelendő úr, azzal a váddal illették önt, hogy gyűlöli a fiut. Súlyos vád! Czáfolja meg, tegye semmivé, azzal, hogy eljön velünk s bocsánatot kér Juliantól. Nem lesz jelen senki kettőnkön kivül. Rám mutatott. Ez elegendő. Ez az úr itt háziorvosa a királynak s fölötte aggódik a gyermek egészségeért. Ön elhalványul. Győzze le önmagát, akármilyen nehezére esik is, hogy a lenyugvó nap ne találjon haragot az ember szivében, még kevésbbé igazságtalanságot.

Hibát beismerni és vezekelni! A jezsuita fogait csikorgatta.

- Mi dolgom a nazarénusokkal, így káromolta az eget megsebzett gőgjében s a rút ember, mint valami démon, megnőtt szinte a szoba boltozatáig. - Én az egyház embere vagyok! Nem, a rendé! S mi közöm a fiuhoz? Nem őt gyűlölöm, hanem atyját, aki rágalmazott bennünket! rágalmazott! gyalázatosan rágalmazott!

- Nem a marsall, az én laboratoriumom volt az atyák rágalmazója, mondtam én elhűlve.

- Hamisítás! Hamisítás! - dühöngött a rektor. Azok a levelek sohasem voltak megírva! Egy ördögi csaló csempészte be valamennyit - s gyilkos pillantást vetett reám.

Bevallom, ez a hatalom és az erőszakosság, tényeknek ez a letagadása, az igazság e meghamisítása s a hazugságnak ez az igazságképpen való mutogatása elképesztett.

Père Tellier vashomlokát dörgölte. Azután elváltozott arczczal meghajolt a miniszter előtt s félig hizelkedőn, félig gúnyosan mondta:

- Kegyelmes uram, én alázatos szolgája vagyok önnek, de beláthatja, nem alázhatom meg a rendet annyira, hogy bocsánatot kérjek egy fiutól.

Argenson éppen olyan ügyesen cserélt hangot. Tellier mellé állott, szája szögletében alig észrevehető, megvető mosolylyal. A páter odatartotta fülét.

- Bizonyos benne, suttogta a miniszter, hogy ön a marsall fiát fenyitette meg s nem Frankhon legnemesebb vérét?

A páter összerezzent. Szóbeszéd csak, suttogta vissza. Ön bolonddá tart, Argenson.

- Én nem vagyok bizonyos benne. Ilyen dolgokban bizonyosat sohasem tudhat az ember. De a puszta lehetősége is lehetetlenné tenné önt, mint - hiszen tudja, mit gondolok, hogy mire van ön ajánlva.

Láttam, Sire, hogy gyóntatott sötét vonásaiban, mint birkózott egymással gőg és becsvágy. Hogy melyik került fölül, nem tudtam kitalálni.

- Azt hiszem, hogy az urakkal megyek, mondta Père Tellier.

- Jőjjön, páter, szoritotta a miniszter s nyujtotta feléje kezét.

- De reverendát kell váltanom. Láthatja, ez foltos s Versaillesben találkozhatnám a felséggel. - Ezzel benyitott a mellékszobába.

Argenson benézett a válla fölött s látott egy alacsony szekrényt, puszta állványon, szúette fiókkal.

- Engedelmükkel, urak, susogta szégyenlősen a jezsuita, még sohasem öltözködtem át világi szemek láttára.

Argenson megfogta reverendáján. - Fog állni a szavának?

Père Tellier három piszkos ujját nyujtotta valami szentség felé, mely egy sötét szögletbe volt ragasztva, kisiklott s maga után húzta az ajtót, amennyire lehetett, mert Argenson odakapott a czipője hegyével.

Hallottuk, a szekrény fölnyilt s bezáródott ujra. Két néma percz suhant el. Argenson felszakitotta az ajtót. Nem hitte-e el, amit Argenson a fülébe súgott s csak alkalmat keresett, hogy megmenekülhessen tőlünk? Vagy talán elhitte, de a rend egyik démonja lebirta a másikat s a becsvágyon diadalmaskodott a büszkeség? Ki láthatott volna e sötét lélek örvényeibe?

- Esküszegő! - átkozódott a miniszter, kinyitotta a szekrényt, megpillantott egy lépcsőt és lerohant. Megbotlottam s utána estem a mankómmal. Lenn egy finom modorú, fölötte elcsodálkozott arczú, előkelő noviczius került elénk, aki a páter után való kérdezősködésünkre szerényen azt válaszolta: hogy tudomása szerint Père Tellier hivatalos ügyben negyedórával ezelőtt Rouenba utazott.

Argenson nem kerestette. Könnyebben kihoznám Cerberust az alvilágból, mint azt a szörnyeteget az odujából Versaillesba! Külömben is, hol lelnénk rája, hiszen a rendnek száz olyan zuga van, ahol elbujhatik. Megyek. Hozass friss lovakat, Fagon és siess Versaillesba. Mondj el mindent a felségnek. Kezet fog szorítani Juliannal és így fog szólni hozzá: A király becsül téged, nagyon is sokat szenvedtél; - és ez mindent lemos, Fagon. Igazat adtam neki. Ez volt a legjobb, az egyetlen alapos orvosság, ha még nem volt későn.

Fagon megfigyelte a királyt sűrű, ősz szempillái alatt s fürkészte, milyen hatással van reá gyóntatóatyjának ez a leálczázása. Nem mintha kecsegtette volna magát azzal, hogy a király megbánja a választását. De óvni akarta Lajost az emberiség ez ellenségétől, aki démonszárnyaival árnyékot volt vetendő egy fényességes uralomra. De Fagon nem tudott kiolvasni a legkeresztényibb uralkodó szemeiből egyebet, mint természetes részvétet annak a nőnek a fia iránt, aki egykor futólagosan megtetszett neki s megelégedettségét azzal az elbeszéléssel, melynek utjai, mint a park utjai, egyazon középpontba futottak össze. A király, mindig csak a király!

- Tovább, Fagon, parancsolta a felség s az engedelmeskedett, ingerülten, boszus kedvvel.

- Minthogy a lovak fertályórának előtte meg nem jöhettek, benéztem a rendházzal átellenben levő fürdőshöz s langyos fürdőt rendeltem, mert bágyadt voltam. Mialatt a viztől uj erőre kapott testem, keserű szemrehányásokkal illettem magamat, hogy elhanyagoltam a rám bizott fiut s elhalasztottam megszabadítását. Kis idő multán a vékony falon keresztül hangos beszélgetés zavart meg. Két polgárleány fürdött a szomszédban. - Oly boldogtalan vagyok - sipegte az egyik s kitálalt egy ostoba históriát. - Oly boldogtalan vagyok! Egy pillanattal később összenevettek. Mialatt én vádoltam magamat mulasztásomért s mázsányi súlyt éreztem a lelkemen, azalatt a szomszédban két könnyüvérű nimfa vihogott s locsolta egymást.

- Versaillesban...

Lajos király most Dubois, a marquise komornikja felé fordult, aki halkan közeledett és suttogva mondta: Terítve van, felség. - Zavarsz, Dubois, mondotta a király s az öreg szolga visszahuzódott, csodálkozó kifejezéssel iskolázott vonásaiban, mert a király maga volt a pontosság.

- Versaillesban, ismételte Fagon, a marsallt asztalnál leltem, néhány kollégájával. Ott volt Villars, aki izről-izre dicsekvő - hősnek is mondják és én elhiszem - s aki, amint te is tudod, felség, a legszemtelenebb koldus; ott volt Villeroy, a csatavesztő, a legsemmibb ember, aki a te kegyelmed hulladékaiból él; sötét agyvelő és nagyszerű modor; az előkelő fejű Grammont, aki tegnap a te termedben Felség, a te játékasztalaidnál, megjelölt kártyákkal megcsalt engem és Lauzun, aki mélységes elkeseredettségét és gonoszságát édes arczával takarja. Bocsáss meg, szivbeli nagy aggodalmam rikító világossága eltorzította udvaronczaidat. Mimeure grófné is jelen volt s Mirabelle, Villeroy mellett, aki hetvenesztendős léhaságaival zavarba és aggodalomba ejtette a szegény gyermeket.

Juliant apja az asztalhoz parancsolta. Sápadt volt a fiu, mint a halál. Láttam, hogy a hideg leli s szent borzalommal néztem az áldozatot.

Vannak-e siettető démonok, akik a fölemelkedőt viharosan ragadják a magasba s az elbotlót kegyetlen rúgással taszítják a mélységbe? Elég az hozzá, hogy a beszélgetés a seregben dívó fegyelmi büntetések körül forgott. A vélemények megoszlottak. Vitatkoztak, hogy egyáltalában helyénvaló-e a testi fenyités, s ha igen, milyen eszközzel, bottal, szijjal-e, vagy pedig kardlappal? A marsall, amilyen emberséges, határozottan a testi fenyités ellen nyilatkozott, kivéve, ha föltétlenül becstelenítő vétségről van szó s Grammont, a hamis játékos, az ő pártján volt, minthogy a becsület - mint Boileau mondja - meredek partú sziget, melyet, ha egyszer elhágy az ember, többé meg nem mászhatja. Villars, ha már meg kell mondanom, úgy hadonázott, mint egy félbolond s elbeszélte, hogy egy gránátosa, akit ő valószinüleg igazságtalanul fenyített meg, agyonlőtte magát, mire ő - Villars marsall - beleiratta napiparancsba, hogy Lafleurnek volt becsülete, a maga módjára. A gyermek téveteg szemekkel kisérte a vitatkozás kereszttüzét. Ütés! Becsület! Becsület! - hangzott össze-vissza. Fülébe súgtam a marsallnak: Julian beteg. Ágyba kell fektetni.

- Juliant nem szabad elkényeztetni, válaszolta ő. A fiu majd összeszedi magát. Külömben is mindjárt asztalbontás lesz. - A gavalléros Villeroy most félénk szomszédnőjéhez fordult. - Nagyságos kisasszony, mondotta orrhangon, feszengve székén, beszéljen ön és orákulumot fogunk hallani. Mirabelle, aki már parázson ült s azonkivül aggodalomban volt Julian miatt, természetesen visszaesett modorába és így felelt: Testi fenyitést el nem tűrhet a legbüszkébb király egyetlen alattvalója sem: az ilyen megbélyegzett nem él tovább.

Villeroy tapsolt s megcsókolta kis ujja hegyét. Fölkeltem, megragadtam Juliant és elvittem. Alig vették észre. A marsall bizonyosan kimentette vendégeinél.

Mialatt levetkeztettem a fiút - neki magának már nem volt ereje hozzá - így szólt hozzám: Fagon úr, oly különösen érzem magamat. Érzéseim összekuszálódnak. Alakokat látok. Bizonyosan beteg vagyok. Ha meghalnék! -

És mosolygott.

- Tudja, Fagon úr, hogy mi történt ma a jezsuitáknál? Meg ne mondja az atyámnak. Soha! Soha! Megölné.

Megigértem neki és állottam is szavamnak, noha nehezemre esett nagyon. A marsall még most sem tud róla.

Feje a párnán nyugodott már, amikor a fiu felém nyujtotta izzó kezét... Köszönet önnek, Fagon úr... mindenért... Én nem vagyok hálátlan, mint Mouton.

Ezután már fölösleges volt alkalmatlankodni felségednél. A rákövetkező negyedórában Julian már félrebeszélt. Pör és itélet a természet kezében volt. A láz mind magasabb fokra hágott, az ütér sebesen lüktetett. Tábori ágyat hozattam a tágas szobába s ott maradtam mellette. A szomszéd szobában volt a marsall, odahordatta térképeit és földabroszait. Minden órában elhagyta iróasztalát, hogy a gyermek után nézzen, aki már rája sem ismert. Ellenséges pillantásokat vetettem rája.

- Fagon, van valami bajod velem? kérdezte. És én nem felelhettem neki.

A gyermek sokat beszélt lázában, de lobogó szemének körében csak nyájas, az életből elköltözött alakok lebegtek. Megjelent Mouton s Mouton, az uszkár, fölugrott az ágyra. Harmadik napon melléje ült az édes anyja.

Három látogató kopogtatott be hozzá. Viktor az ajtón kaparászott s amikor bebocsátottam, olyan megrázkódtató jajgatásba tört ki, hogy ki kellett tuszkolni. Aztán Mirabelle ujjacskája kopogott. Odalépett Julian ágyához, aki éppen nyugtalan félálomban volt és nézte őt hosszan. Keveset sirt és a tikkadó ajakra forró csókot nyomott; Julian nem tudott sem a barátról, sem a kedvesről.

Megjelent Père Amiel is, akit nem utasítottam el. Minthogy a beteg idegenül meredt rá, ugrálni kezdett az ágy körül, bolondosan és ezt kiabálta:

- Nem ismersz már, Julian, a te Père Amieledet, a kis Amielt, a nagyorrú Amielt? A gyermek közömbös maradt. Ha vannak eliziumi mezők, azt hiszem, találkozni fogok ott a páterrel, magas kalapja nélkül, jól kifejlett orrával s karonfogva fogok végigsétálni vele a mennyei kerteken keresztül.

A negyedik estén őrült sebességgel vert a fiu ütere. Minden pillanatban várható volt a szélhüdés. Bementem a marsallhoz.

- Hogy van?

- Rosszul.

- Megmarad?

- Nem. Az agy kimerült. Túlerőltette magát a fiu.

- Ezt csodálom, mondta a marsall - erről én nem tudtam. - Valóban, elhiszem, hogy nem tudott róla. Béketürésem megszakadt. Szemébe mondtam az igazságot kiméletlenül és vádoltam, hogy elhanyagolta gyermekét és segített a halálnak. A jezsuitáknál való Golgothát elhallgattam. A marsall, szó nélkül hallgatta s kissé jobbra hajtotta fejét, ahogy szokta. Pillái rángatóztak s egy könyet láttam. Végre belátta hibáját. Katonás önuralommal szedte össze magát s belépett a betegszobába.

Az atya odaült a fia mellé, akit rettentő álmok lidércznyomása gyötört. Megkönnyítem legalább a halálát, ahogy tudom - mormogta a marsall.

- Julian - mondotta határozott hangján.

A gyermek ráismert.

- Julian, meg kell tenned a kedvemért, hogy félbeszakitod a tanulmányaidat. Velem jösz a hadsereghez. A király veszteségeket szenvedett a határon s a legfiatalabbaknak is meg kell tenniök a kötelességüket. - Ez a beszéd egy haldokló utazási kedvét kettőzte meg. Lóvásárlás... Elindulás... Megérkezés a táborba... Belépés a harczvonalba... Ragyogott a szem, de a mell hörögni kezdett.

- Az agónia - súgtam fülébe a marsallnak.

- Ott az angol zászló! Vedd el! - parancsolta az atya. A haldokló fiu a levegőbe kapott.

- Vive le roi! - kiáltotta s visszahanyatlott, mint akin keresztülment a golyó.

Fagon bevégezte és fölkelt. A marquise meg volt indulva. Szegény gyermek! - sóhajtotta a király és fölkelt ő is.

- Miért szegény? - kérdezte Fagon derülten - mikor úgy halt meg, mint egy hős.

TARTALOM

Kezdőoldal

A MEK Egyesület támogatása

Egy fiú szenvedése