KLASSZIKUS MESTEREK

GOGOLY

HOLT LELKEK

REGÉNY

Fordította
SZABÓ ENDRE

SZERB ANTAL
bevezető tanulmányával

RÉVAI

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5572-11-1 (online)
MEK-16108

GOGOLY
Az irodalomtörténet Gogolyban a kezdeményező erőt csodálja. Az orosz irodalom minden vonala valahogy őbelőle indul; „mindnyájan Gogoly Köpeny-éből bujtunk ki”, mondta Dosztojevszkij. Ő kezdi a csodálatos orosz realizmust, a hétköznapi sorsok aprólékos rajzát, Dosztojevszkij a Szegény emberek-ben és a Golyadkin úr hasonmásá-ban az ő hűséges tanítványa; különös humora szinte változatlanul él tovább, például a mai Ilfben és Petrovban; azt a furcsa és igen érdekes lírai prózát, nyelv- és képművészetet, amelyet Bjelijen és Remizovon át Pilnyák hoz el napjainkig, ő kezdte el fiatalkori novelláival, és ugyaninnen indul ki az orosz népiesség is; sőt még Solochov, a Csendes Don szerzője is őt folytatja, a Tarasz Bulyba kozák-hőskölteményét. Az oroszok nemzeti költője Puskin, Gogoly idősebb jóbarátja és mestere; de Puskint csak tisztelték, nem követték; Gogolyt kevésbbé tisztelték, de minden író tőle tanult Oroszországban, és nagyon sokan külföldön is.
A fiatalon meghalt Gogoly erről mit sem tudott, ez nem vigasztalta beteg és elátkozott magányában.
Nikoláj Vaszilyevics Gogoly Szorocsinciben, apja birtokán született 1809 március 31-én. Apja ábrándos és nem nagyon gyakorlatias földbirtokos, kiéletlen művészi vágyai fiában valósultak meg; azt mondják, hogy Gogoly őt mintázta a Holt lelkek légiesen tehetetlen Manilovjában. A gyermek beteges és különcködő. Mikor Nyezsinbe kerül kollégiumba, iskolatársai kissé félnek tőle, de mulatnak is rajta, „titokzatos törpének” nevezik. Korán nagy terveket sző és iskolái elvégzése után Szentpétervárra megy, hogy politikai pályát fusson be. De kitör rajta a vándorhajlam, elfogja a „hosszú-hosszú út” vonzása, a száguldó trojka mámora. Anyjától nem egészen gentlemanlike módon pénzt szerez és Németországba utazik. Majd éppoly hirtelen ismét hazajön és állami szolgálatba áll. Rosszakarói azt mondják, hogy egy ideig a hírhedt harmadik ügyosztály, a politikai rendőrség tagja volt.
1831-ben jelent meg első novelláskötete, Esték a dikankai majorban címmel, a kötetnek mindjárt nagy sikere és hatása volt. 1834-ben magas pártfogói segítségével a történelem tanára lett a szentpétervári egyetemen. Néhány gyönyörű előadást tartott a középkorról, de ezzel ki is merült tudásának tarsolya. Ezt maga is nagyon jól tudta, és hallgatói is rövidesen észrevehették. Így az a hallgatója, akit Ivan Turgényevnek hívtak, később így emlékezett vissza rá: „Őszintén megvallva, előadásmódja kissé különös volt. Három előadás közül kettőt feltétlenül lemondott. És ha meg is jelent a tanteremben, akkor sem beszélt; csak összefüggéstelenül suttogott erről-arról, és kis acélmetszeteket mutogatott, amelyek Palesztinát és más keleti országokat ábrázoltak. Állandóan szörnyű zavarban volt. Bizonyosak voltunk abban, hogy nem tud semmit. A vizsgán feje köré csavart zsebkendővel jelent meg és fogfájást színlelt. Arcán végtelen szenvedés látszott és ki sem nyitotta a száját. Sulgin professzor vizsgáztatott helyette. Most is így látom magam előtt vékony alakját, hosszú orrával és feje fölött a fekete zsebkendő két csücske, mint két fül.” Még abban az évben le is köszönt tanszékéről.
Gogoly, a professzor megbukott, de Gogoly, az író a következő évben megkezdte diadalútját: megjelent Mirgorod című novelláskötete és ebben a halhatatlan Tarasz Bulyba, 1836-ban pedig A köpeny, Az orr, A revizor és ekkoriban kezdte el a Holt lelkek írását is. Nagy alkotási korszaka mindössze néhány évre terjedt.
Gogoly nem volt orosz, hanem ukrán, kisorosz, ruszin vagy akárhogy nevezzük. Hazáját, Ukrajnát 1654-ben csatolták Oroszországhoz, addig részben lengyel fennhatóság alatt állt, részben a kozákok No Man’s Land-je volt. Ukrajna ma, amikor ezeket a sorokat írom, rettenetes, tűz- és páncélosok-dúlta pusztaság s a Gogoly fiatalkori műveiben szereplő helynevek szörnyű képeket idéznek fel a lélekben; ha azt mondom, Ukrajna, annyi, mintha azt mondanám, pokol. De Gogoly korában Ukrajna a cár óriási birodalmának legmosolygóbb vidéke volt, a szép tavasz és a nagy termő nyár országa, az ukrán nép pedig jókedvéről, dalairól, táncairól, meséiről volt nevezetes. Ide, a táji és népi talajba, gyermekkorába nyúlnak vissza Gogoly korai novellái és első remekműve, a Tarasz Bulyba. Romantikusan népies írások ezek, ősi mesékből és mondákból, a hajdani kozákok bátor vadságából és babonás félelmeiből táplálkoznak.
De a következő korszak remekművei már Nagy-Oroszországban játszódnak, abban, amelyet Nagy Péter mindenható parancsa teremtett a semmiből, a „valami”, az orosz hagyomány ellenére: a vékony európai lakkozás, a vékony civilizáció birodalmában, amelynek főmozgatója a bürokrácia és legjellegzetesebb alakja a csinovnik, a közhivatalnok. Ilyen kis csinovnik Akakijevics Akakij, a Köpeny szerencsétlen hőse, aki belehal abba, hogy elrabolják oly nehezen szerzett új télikabátját; ilyen az Orr főszereplője, aki egy nap arra ébred, hogy orra megszökött és mint szemtelen szélhámos ragyogó karriert fut be. A revizor, Gogoly halhatatlan vígjátéka, az egész orosz bürokrácia tragikomédiája, „az orosz lelkiismeret gúnykacaja az orosz államon”, mondja Mereskovszkij. A nagypéteri Oroszország terméke Csicsikov is, a Holt lelkek hőse, aki oly kényes ruhájára, fehérneműjének és testének tisztaságára, tehát arra, amit európainak érez önmagában, megveti rosszszagú parasztinasát és álma az európai álom, a polgári jólét.
Ukrajna a mult, a gyermekkor, a mesevilág, - Szentpétervár, a nagypéteri Oroszország pedig a jelen, a férfikor, a szürke valóság. A romantikus Gogolyból kilép a realista Gogoly, az ellágyuló, hangulatos Gogolyból a keserűen kacagó.

Irodalomtörténeti szerepét elsősorban realizmusának és humorának köszönheti. Ő teremti meg azt az orosz realizmust, amely azután egész Európa mesterévé válik és amelynek Tolsztoj mellett mindmáig ő a legnagyobb és legigazabb művelője.
Gogoly is ezt tekintette legfőbb írói tulajdonságának. „Sokat beszéltek rólam, - írja - és megpróbálták kielemezni lényem legkülönfélébb vonásait, de nem tudták meghatározni igazi énemet. Ezt csak Puskin ismerte fel. Mindig azt mondta, hogy sosem látott még írót, aki a közönségességet és laposságot ilyen telt színekkel festené, az általános emberi ürességet és semmilyenséget ilyen erővel rajzolná, mint én.”
A realizmus a század közepe felé koráramlat lesz és az írók általában megtanulják azt a látás- és ábrázolásmódot, amelyet Gogoly még oly egyedülállónak érzett magában. De van Gogoly realizmusában valami sajátos íz is, amelyet hiába keresünk a nyugati irodalmakban. Ez a „más íz” az igazán érdekes.
Két realista főművének, A revizor-nak és a Holt lelkek-nek hőse nem átlagember, mint a legtöbb realista műé, hanem szélhámos. És Gogoly, a vádoló és keserűen bíráló, egyáltalán nem a szélhámost akarja vádolni és leleplezni, a két szélhámossal általában elégedett, hanem a két szélhámoson keresztül éppen a becsületes átlagemberek világát leplezi le.
Ehhez tudnunk kell, hogy a valóságnak ez a nagy ábrázolója rendkívüli módon tudott gyönyörködni a hazugságban. Ő maga is, mondják kortársai, akkor érezte legjobban magát, ha sikerült misztifikálnia környezetét. Az egykorúak visszaemlékezéseiből azt lehet kiolvasni, hogy nem volt nagyon közkedvelt; „volt benne valami visszataszító”, írja egyik legjobb barátja, Szergej Akszakov. „Nem tudom, szerette-e valaki Gogolyt, az embert. Nem hiszem, sőt lehetetlennek tartom.” Azért nem szerették, mert nem ismerték, mert reménytelennek látszott, hogy megismerjék. Különc és rejtőzködő egyénisége kitért a baráti vallomások csábítása elől, amelyre pedig éppen az orosz lélekben olyan erős a hajlam. „Titokzatos törpe” maradt mindvégig. „Csakugyan, van bennem valami Chlesztakovból” (a Revizor szélhámosából), írja, és nem tudjuk, hogy ez önvád-e, vagy dicsekvés. Megismerhetetlen és nyugtalanító volt, nem olyan, mint a realista regények hősei, hanem olyan, mint egy Gogoly-alak. De itt circulus vitiosusba jutottunk: milyen a Gogoly-alak, aki nem olyan, mint a realista regény alakjai?
Akakij Akakijevics a legtipikusabb realista regényalak. De amikor elrabolják télikabátját és bánatába belehal, kísértet lesz belőle, több ízben feltűnik Szentpéterváron és kabátokat ragad el magasrangú közhivatalnokoktól. Így végződik a Köpeny; ha a történetet Balzac vagy Thackeray írja meg, ez a záradék elmarad. Ez a záradék nemcsak groteszk, romantikus ötlet, hanem a lényeghez is tartozik: Akakij Akakijevics nem volna teljes, ha nem válnék kísértetté. Gogoly minden alakja magában hordja a saját kísértetét. Két démon képe, mondta Puskin Chlesztakovra és Csicsikovra.
Kísértetiessé teszi őket Gogoly képzeletének alkata. Ez a képzelet nem keres új vonásokat, hanem a meglévőket a kísértetiességig élesíti ki. „Bennem minden kimozdult a helyéből - írja Gogoly egy levelében. - Ha például azt látom, hogy valaki megbotlik, képzeletem azonnal megragadja ezt a képet és szörnyűséges látomássá fejleszti, amely annyira gyötör, hogy nem tudok aludni és elvesztem minden erőmet.” Erről van szó: a leghétköznapibb valóság is kísértetiessé válik, ha nagyon sokáig és nagyon intenzíven nézzük; Gogoly egyik titka az, hogy a hétköznapban rejlő borzalmat szabadítja fel. Dosztojevszkij Gogolyt a kacagás démonának nevezte.
Az orosz irodalomnak, úgylátszik, két egymás mellett futó, élesen elváló vonala van: az emberi és a démoni vonal. Az emberi vonal Puskin, Turgényev, Tolsztoj, a démoni vonal Lermontov, Gogoly, Dosztojevszkij. Az emberi vonal melegszívű és felvilágosodott (Tolsztoj vallásossága tipikus „felvilágosodott” vallásosság, kritikus kereszténység, a hit tanításaiból csak azt fogadja el, ami véleménye szerint nem ellenkezik a józan ésszel). A démoni vonal nem hisz feltétlenül Istenben (Lermontov nem lehetett nagyon hivő, Gogoly, amint majd látjuk, hinni akart), - de feltétlenül hisz az ördögben. A Karamazov fivérek-ben az ördög személy szerint megjelenik és sem Iván, sem az olvasó el nem döntheti, vajjon Iván látomása volt-e, vagy pedig maga az Ellenség. És különös, hogy ennek az ördögnek emberi megjelenése, parazita volta, polgári ambíciói mennyire emlékeztetnek Csicsikovra. Gogoly műveiben az ördög nem jelenik meg személyesen; de annál több szó esik róla e művekben és Gogoly leveleiben. Nem férhet kétség ahhoz, hogy szemében az ördög abszolút valóság volt, még sokkal inkább az, mint Dosztojevszkij szemében. Valóság volt és félt tőle.
Az orosz szellemi életben a felvilágosodás sokkal újabb keletű, mint Európa többi államaiban és csak azt a vékony réteget hatotta többé-kevésbbé át, amelyet Nagy Péter teremtett meg, a lakosság óriási tömegeit Gogoly idejében még alig érintette. Az a démon-lakta, ördög-lovagolta világ, ami Európa volt a XVIII. század előtt, tovább él Oroszországban. Az orosz ember sokkal közelebb van az archaikus gyökerekhez, mint a nyugati. Amikor Gogoly és Dosztojevszkij az ördögöt valóságnak érzi, akkor nem különös, eltévelyedett lélek, hanem mély közösségben áll népével, sokkal inkább, mint a nyugatos Turgényev vagy Tolsztoj.
Ezt a jelenséget világszemléletünknek megfelelően különbözőképpen értékelhetjük. Ha a haladás feltétlen hívei vagyunk, azt kell mondanunk, hogy a mult századi oroszok és nagy reprezentatív íróik sajnálatosan elmaradt emberek voltak, még nem tudták, hogy nincsenek démoni erők a világban; ha nem vagyunk a haladás feltétlen hívei, esetleg azt mondhatjuk, hogy az oroszok még nem szakadtak el az archaikus rétegektől és még tudták, hogy vannak démoni erők a világban. Ábrázolni mindenesetre úgy tudták ezeket a démoni erőket, hogy a legfelvilágosodottabb szellemnek is belé kell borzongania.

És ha mindezt kellőképpen megfontoljuk, inkább megértjük Gogoly további és igen titokzatos élettörténetét.
Gogoly terjedelemben és értékben egyaránt legnagyobb művét, a Holt lelkek-et, amint mondtuk, 1835-ben kezdte el írni, nagy barátjának, Puskinnak ötlete és tanácsai alapján. Az első rész 1842-ben jelent meg. De Gogoly ekkor már régen, 1836 óta nagyobbára külföldön tartózkodott; elfogta a vándor nyugtalanság, és mint később Turgényev és Dosztojevszkij, ő is hazájától távol írta meg, hogy milyen Oroszország. Hosszabb időt töltött Veveyben, a genfi tó partján, Párizsban, Bécsben, Münchenben, Baden-Badenben, szóval azokon a helyeken, ahol akkoriban az előkelő világ és különöskép az előkelő oroszok megfordultak, az a furcsa, hontalan és honvágytól gyötört „intelligencia”, az orosz kóbor-elit, amelyet jól ismerünk Turgényev regényeiből. Gogoly sehol sem érezte jól magát, - csak Rómában. A Maradandóság szent városa megbűvölte és elpihentette. Volt idő, amikor át akart térni a katolikus hitre.
De általában rosszul érezte magát, s mind rosszabbul. Betegségekre panaszkodott, amelyek egyre fantasztikusabbak és valószínűtlenebbek lettek; barátainak elmondta, hogy az orvosok megvizsgálták és úgy találták, hogy gyomra teljesen fordítva van a testében. 1840-ben Bécsben nagy idegösszeomláson ment keresztül. És a nagy mű, a Holt lelkek, nem vigasztalta, hanem még inkább kétségbeejtette.
Amikor művét felolvasta Puskinnak, Puskin sokáig mosolyogva hallgatta, mint mindíg, ha Gogoly felolvasott neki valamit, de azután elkomorodott és így szólt: „Istenem, milyen szomorú is a mi Oroszországunk!” És amikor a mű megjelent, Gogoly is elborzadt, milyen sátáni vigyor tör feléje remekművének lapjairól, milyen démoni maszkok, az ijesztő orosz alakok micsoda rémgalériája! Mentegetődzött; nem, mondta, Oroszország nem ilyen, Oroszország nagy és szép és szent, azt nála jobban senki sem tudja, ő csak az egyik, a gonosz aspektusát mutatta be eddig, de majd a Holt lelkek következő részeiben meglátjuk örök és nagyszerű arculatát. Ez csak az Inferno, amelyet a Purgatorio és a Paradiso követ majd.
De hát miért ilyen ördögiek ezek az arcok, kérdezte önmagától megdöbbenve, és lelkében csak egy feleletet talált: nyilván azért, mert az ördög sugalmazta őket. Az ördög, amely saját lelkében terpeszkedik, mint bizalmaskodó házi parazita, és még munkájába is beleszól. Hogy a további részeket megírhassa, ki kell kergetnie magából az ördögöt. Ha jó, nemes, tiszta alakokat akar rajzolni, először magának kell tisztának, nemesnek, jónak lennie. Először önmagát kell megváltania.
És amikor idáig érkezett, tulajdonképpen már másodrendű fontosságúvá vált szemében az írás, a művészet. Mint annyi más nagy orosz író, ő is többre becsülte a művészi értéknél az erkölcsit, a szellemnél a lelket, nem ábrázolni akarta már Oroszországot, hanem átalakítani és megmenteni. Egész világszemlélete lényegesen vallásos fordulatot vett. Vagy úgy is mondhatnók, szellemének nagypéteri, vékony máza alól előtört az archaikus, az igazi orosz lélek, amely oly leküzdhetetlen erővel kötötte az orosz közösséghez. Ugyanez a fordulat bekövetkezett később Dosztojevszkij és Tolsztoj életében is.
Ilyen körülmények közt és egyéb, később érintendő okoknál fogva a Holt lelkek folytatása nagyon lassan haladt, helyette Gogoly egy másik könyvet írt, amely többé nem a művészet eszközeivel, hanem közvetlenül fordul az akarathoz és elmondja, mit kell tennünk, sürgősen, azonnal, hogy száguldó trojkáján el ne ragadja magával az ördög az egész szent Oroszországot.
1846-ban ezt írja kiadójának: „Hagyjon abba minden más munkát, lásson hozzá azonnal e könyv kinyomtatásához. Címe: Válogatott részek barátaimmal való levelezésemből. Erre a könyvre szükség van, mindenkinek túlságosan is szüksége van rá. Többet egyelőre nem mondhatok; a többit majd megmagyarázza Önnek a könyv maga.”
A könyv 1847-ben jelent meg és azt mondják, könyv még úgy nem bukott meg, mint ez. Egyforma ellenszenvvel fogadta közönség és kritika. A kritikusok két ellenségesen szembenálló tábora, a nyugatosok és a szlavofilek, egy pillanatra fegyverszünetet kötöttek, hogy együttes erővel támadhassák Gogolyt. Egyes-egyedül csak a kormánynak tetszett, és ennél rosszabb propagandája nem lehetett szerzőnek a cári Oroszországban. Elterjedt a hír, hogy Gogoly ezt a könyvet azért írta, hogy hízelegjen a legfelsőbb köröknek, mert a trónörökös nevelője akar lenni.
Legerősebben a legveszélyesebb ellenfél háborodott fel: Bjelinszkij, a legnagyobb orosz kritikus, a nyugatosok félelmetes vezére. Bjelinszkij ekkor már halálos ágyán feküdt, de amikor a könyvet elolvasta, elfelejtette betegségét, dühében üvöltött, mint egy sakál, írja, és azonnal nekilátott a megsemmisítő válaszhoz. Ezt a választ érdemes elolvasni, hatalmas erejű és a legfranciásabban világos írás, és legalább is így messziről nézve teljesen igazat kell adni neki.
Gogoly a Levelezés-ben ugyanis azt hirdeti, Oroszországot csak az mentheti meg, ha teljes engedelmességet fogad a cárnak és a pravoszláv egyháznak, leszokik a felesleges bírálgatásról és visszatér a régi idők patriarkális egyszerűségéhez. Csakhogy a régi szép idők Oroszországban a kancsukát jelentették, amelyet a férjnek tanácsos feleségével, az apának fiaival szemben alkalmazni, azok lelki üdvössége érdekében; a régi idők ott nem az európai középkor napsugaras tájai, hanem Rettenetes Iván, a tatárok, az egyiptomi sötétség birodalma. És Gogoly mintha ezzel rokonszenveznék: a parasztokat felesleges iskoláztatni, írja, minek is olvassák az üres fecsegést, amelyet a nyugatra néző humanitárius szellemek összeírnak, - különben sem érnek rá olvasni. Bjelinszkijnek bizonyára igaza van, amikor azt mondja, nincs nagyobb aljasság, mint a vallás szent nevét és eszméit arra használni fel, hogy a népet butaságban és elnyomatásban tartsák az idők végezetéig.
Csak arra nem gondolt Bjelinszkij: a Levelezést egy démonüldözte ember írta, lelke végzetes válságában, amikor kétségbeesve kereste a menekülést, és mert orosz ember volt, úgy érezte, hogy csak kollektív úton, csak népével együtt menekülhet meg a démontól.
A könyv fogadtatása Gogolyt teljesen összetörte. Senki nem értette meg. „Nem is tudom, írja, hogy lehet az, hogy nem bolondultam meg ettől a szörnyű zagyvaságtól. Csak azt tudom, hogy szívem megszakadt és megbénultam. Dühös ellenfelek ellen lehet hadakozni, de Isten őrizzen meg mindenkit attól, hogy a barátai ellen kelljen küzdenie. Ekkor törik össze az emberben minden.”
Gogoly nem volt az az ember, aki bátran kiáll eszméi mellett egy világ ellen is. Nem tette ezt, mert nem volt „szilárd jellem”, és nem tehette azért sem, mert hiszen maga sem hitt eszméiben, csak hinni akart bennük, azért írta a könyvet. Hinni, igazán, csak az ördögben hitt; a többi mind csak exorcista kísérlet, meddő védekezés az ördög ellen. Nem állt ki, hanem magyarázkodott, visszavont, és végül is erre az igazán oroszos álláspontra jutott: „Milyen jó, ha az embert időnként nyilvánosság előtt megpofozzák... Nekem talán nagyobb szükségem volt erre, mint bárki másnak.”
A könyv tehát megbukott; Gogoly tovább menekült. 1848-ban megvalósította régi tervét és elzarándokolt Jeruzsálembe, hogy a Szent Sírnál keressen enyhülést és hitet. Zarándokútja is teljes bukással zárult. Nem találta meg, amit keresett. „Be kell vallanom, - írja hazafelé jövet egy levelében - hogy még sosem voltam olyan elégedetlen, mint Jeruzsálemben. Még tisztábban láttam itt lelkem szárazságát és önzésemet.” A Szent Sírnál sem tudtak imái a magasba lendülni, írja, szívének még csak kérgét sem törhették át. „Nazarethban utolért az eső és két napig ott kellett maradnom. Olyan volt, mintha egy kis orosz állomáson várakoznék, egyáltalán nem éreztem, hogy Nazarethban vagyok.”
Ezek a vallomások a hozzáértőnek bepillantást engednek Gogoly betegségtörténetébe. Mert azt hisszük, az eddig elmondottak alapján sem kételkedhetünk már abban, hogy Gogoly lelki beteg volt. Betegségét a mai orvostudomány valószínűleg skizofréniának nevezné; ez az a szörnyű betegség, amely titokzatos rokonságban áll az alkotó ember természetével, s annyi nagy művész végzete lett. Gogoly levelezéséből, a rá vonatkozó feljegyzésekből, és azonkívül műveiből is megismerhetjük a betegség bizonyos tüneteit, amelyeket az orvostudomány számontart és gyakran leír.
A legjellemzőbb tünetet az orvostudomány a „személyiség progresszív elsivárosodásának” nevezi. Erre vonatkoznak jeruzsálemi és nazarethi élményei, vagyis teljes élménytelensége. Más levélrészletekből is kitűnik, Gogoly úgy érezte, hogy nem érez semmit, nem is képes már semmiféle érzelemre, belsejében halódik vagy meg is halt már valami. Rettenetes eltompulás hatalmasodott el rajta fokozatosan: semmi nem érdekelte és semmivel nem érzett közösséget. Közte és a világ közt óriási jégmezők feküdtek. Nagy, kozmikus, beteg magány vette körül. „Ha csak egy lelket találnék! Ha csak egy lélek kívánna beszélni velem! Mintha minden kihalt volna. Mintha csak holt lelkek volnának Oroszországban. Szörnyű, szörnyű.”
Írni is ezért nem tudott. Vagy csak a ritka órákban, - amikor a jégkéreg felengedett. Ilyenkor is csak keveset.
És a magányban rátörtek a kísértetek.
Kétféle kísértet van: az egyik az „animisztikus” kísértet, a testétől elszabadult szellem, a másik, az ősibb, a „praeanimisztikus” kísértet, a lelkétől megfosztott, de azért járó-kelő „élő holttest”. Gogoly olykor embertársait látja élő holttesteknek: „Lelkem elhervad, - írja - amikor látom, mennyi néma, halott ember jár a világban és mily rettenetes lelkük merev hidegsége.” Máskor pedig önmaga az élő holttest: „Esküszöm, helyzetem néha olyan kétségbeejtő, mint egy tetszhalotté, aki látja, amint eltemetik és közben az ujját sem tudja megmozdítani, semmiféle jelét nem tudja adni, hogy él még.”
Ebben a megvilágításban új értelmet kap főművének a címe. Holt lelkek Gogoly korában halott jobbágyokat jelentett, megszokott „műszó” volt, ilyen értelemben használja Gogoly is a regényben. De aki nem olvasta a regényt, a cím hallatára másra gondol; a címben valami kimondhatatlan iszonyat rejlik. Ezt érezhette a jámbor cenzor is, aki nem akarta ezt a címet engedélyezni: holt lelkek nincsenek, mondta, egyházunk tanítása szerint a lélek halhatatlan. Holt lelkek nincsenek, de vannak lelkek, amelyek élve olyanok, mintha halottak volnának... Gogoly a műszót választotta könyve címéül, de lehetetlen, hogy tudatosan vagy öntudatlanul nem vette volna számításba a kifejezés másik értelmét is. Mélyebb ösztöne előre érezhette, hogy holt lélek lesz maga is.

Most már az utolsó felvonás következik.
A Szentföldről hazatérő Gogoly megismerkedett egy Máté atya nevű szerzetessel és benne látta a menekülés utolsó lehetőségét. Erről a Máté atyáról Gogoly életrajzírói csak rosszat tudnak mondani, még a vallásos beállítottságúak is. Fanatikus, konok, kegyetlen pap volt, nem ismerte az emberi lelket és sokkal primitívebb lény volt, semhogy sejthette volna Gogoly végtelen bonyolultságát. Drasztikus kúrát rendelt egy törékeny betegnek és megölte páciensét. De ez a Máté atya, éppen primitív egy-fából-faragottságában, azt képviselte, amit Gogoly egész életén át keresett, az ősi, egyszerű és grandiózus orosz néphitet, az orosz népet magát. Torz és brutális módon, de előképe lehetett Dosztojevszkij és Tolsztoj szent parasztjainak.
Máté atya a „vagy-vagy” embere volt. Vagy a világnak élünk, vagy Krisztusnak élünk. Ha pedig Krisztusnak élünk, minden világi hiúságról le kell mondanunk. És ha nem mondunk le, akkor semmi nem menthet meg az ördögtől, igenis az ördögtől és a pokol kínjaitól, amelyeket Máté atya népies realizmussal tudott lefesteni. Gogoly keresve sem találhatott végzetesebb társaságot.
Az írás is a világi hívságok közé tartozik, arról is le kell mondania. Gogoly ez ellen tiltakozott legjobban. Ha nem írok, nem is élek, mondta józanságának utolsó fellobbanásával. A viaskodás hosszú ideig tartott. De végül is az erősebb akarat győzedelmeskedett.
A Holt lelkek második részének csak egy kis része látott napvilágot, egy véletlenül fennmaradt kéziratból, Gogoly halála után. De valószínű, hogy Gogoly ennél sokkal többet írt meg, talán be is fejezte. A teljes mű kézirata elpusztult.
1852 február 11-én éjjel Gogoly a szokottnál is nagyobb buzgalommal imádkozott. Majd felkelt, behívta inasát és gyertyával a kezében keresztülment szobáin és mindegyikben keresztet vetett. Hirtelen elővett egy köteg kéziratot, nagyrészét a kandallóba dobta és meggyujtotta gyertyájával. Az inas úgylátszik sejtette, miről van szó és könnyezve kérte, hogy kímélje meg a kéziratot. „Nem a te dolgod, - felelte Gogoly - te csak imádkozz!” Megvárta, amíg az egész hamuvá égett, keresztet vetett, oroszosan megcsókolta az inast, majd hálószobájába tért, ledobta magát a dívánra és sírva fakadt.
Különös módon a misztifikációs hajlam még ekkor sem hagyta el. Másnap így mondta el az esetet barátjának, A. P. Tolsztoj grófnak, akinél akkoriban lakott: „Képzeld, milyen hatalmas a Gonosz Szellem! El akartam égetni néhány felesleges kéziratot és helyettük a Holt lelkek fejezeteit égettem el, amelyeket halálom után barátaimra akartam hagyni emlékül.”
Ezután már csak rövid ideig élt. Akkoriban már régóta sokat böjtölt és sanyargatta magát; most egészen beszüntette a táplálkozást. Csak ostyát evett és az alvást is elvonta magától. Mikor teljesen elgyöngült és szervezete kezdte felmondani a szolgálatot, orvosokat hívtak. Az orvosok megállapították, hogy gastroenteritise van a kimerültségtől. Piócákat rakták rá, forró vízbe ültették és hideg vizet öntöttek a fejére, keserű teákat itattak vele, majd becsomagolták forró kenyérszeletek közé. Csak arra nem gondoltak, hogy enni adjanak neki. Gogoly 1852 február 21-én éhenhalt.
Utolsó szavai ezek voltak: „A létrát... a létrát!” Talán a Misztikus Lajtorjára gondolt, amellyel kiemelkedhetett volna a démonok karmaiból és amelyet egész életén át hasztalan keresett.
SZERB ANTAL

ELSŐ RÉSZ
ELSŐ FEJEZET
N. kormányzósági város vendégfogadójának kapuján elég csínos, ruganyos kis bricska fordúlt be; olyan a milyenen legény-emberek szoktak járni, a nyugalmazott alezredesek, törzs-kapitányok, legalább száz léleknyi jobbágysággal rendelkező földbirtokosok rendjéből, röviden: mindazok, a kiket középosztály néven ismerünk. A bricskában egy úr ült. Nem volt épen szép, de csúnya sem; nem volt se kövér, se szikár; nem lehetett róla azt mondani, hogy vén, de azt se, hogy nagyon fiatal. Megérkezése a városban semminémű föltűnést nem keltett, mert nem volt benne semmi különös. Csak a vendégfogadóval szemben levő kocsma ajtajában álldogáló két paraszt tett rá némi megjegyzést, a mi különben inkább a kocsira vonatkozott, mint az útasra.
- Nézd csak, - mondá az egyik a másiknak, - milyen kerekek! Mit gondolsz: kitartanának azok Moszkváig, ha odáig kellene rajtok menni?
- Ki, - felelt a másik.
- De, azt hiszem: Kazányig ki nem tartanának.
- Kazányig nem, - felelt a másik.
Ezzel a beszélgetés véget is ért. Azonkívül, a mint a bricska a vendégfogadóba beérkezett, egy fiatal ember került elő fehér kanavász-nadrágban, - a mely igen szűk és rövid volt - divatosságra törekvő frakkban, a mely alól kilátszott túlai, pisztoly-formájú bronz-tűvel megtűzdelt inge. A fiatal ember hátrafelé fordúlt, megnézte a kocsit, megfogta kezével a sapkáját, a melyet majd elröpített a szél, aztán tovább ment.
A mint a kocsi beért az udvarra, a vendég elé kijött a fogadó szolgája, vagy pinczére, oly élénk sürgés-forgással, hogy azt sem lehetett rajta meglátni: milyen az arcza? Fürgén szaladt ki, karján egy asztalkendővel; nyurga legény volt, hosszú, vékony-szövetű felöltőben, a melynek gallérja csaknem a füléig ért; megrázta a haját s fürgén vezette föl a vendéget a faalkotmányú folyosón, hogy megmutassa annak az Istentől számára kirendelt nyugvóhelyet. A szoba az ismert formájú volt, mert a vendégfogadó is az volt, vagyis épen olyan, a milyen vendégfogadók szoktak lenni a kormányzósági székvárosokban, a hol az útasok naponként két rubelért kényelmes szobát kaphatnak, sváb-bogarakkal, a melyek kikandikálnak minden zúgból, mint egy-egy fekete szilva, aztán egy mellékajtóval, mely a szomszéd szobába szolgál, de a mely mindig el van torlaszolva egy szekrénnyel; abban a szomszéd-szobában tesz-vesz persze a másik vendég, a ki rendes, nyugodalmas ember ugyan, de rendkívül kíváncsi és mindent apróra szeretne tudni az új jövevényről. A fogadó külseje megfelelt a belsejének: nagyon hosszú, egyemeletes ház; a földszintet nem vakolták be, hát úgy maradt sötét-tégla színűnek, sőt még sötétebbnek látszott a gyakori időváltozástól és a reá rakódott portól, piszoktól; az emeletet a soha sehol nem változó sárga festékkel mázolták be; a földszinten szíjártó, köteles és pereczes boltocskák voltak. A sarok-boltban, vagyis inkább annak ablakában, egy zbityencsik, egy vörösréz szamovár s ugyancsak egy vörösréz-színű emberfej-forma volt, úgy, hogy messziről úgy látszott, mintha az ablakban két szamovár volna, csak épen, hogy az egyiknek koromfekete szakálla van.
Míg a jövevény úr körülnézegette a szobáját, az alatt behordták a czók-mókját: legelőször is egy fehér bőr útitáskát, a mely kissé horzsolt volt, jeléűl annak, hogy nem először volt úton. Ezt a táskát az alacsony, ködmönös kocsis, Szelifán, és a körülbelül harmincz éves inas, Petruska hozták be. Petruskán bő, viseltes felöltő volt, bizonyosan uraságoktól levetett darab; ő maga kissé komor tekintetű, igen nagy orral és ajakkal. A táska után következett egy kisebb, vörös fából csinált ládika, ez nyirfa-betétekkel volt díszítve, még pedig úgy, hogy a czifrázatok egy sámfát és egy kék papirosba göngyölt, sült csirkét mutattak. Mikor mindezt behozták, Szelifán, a kocsis, elment az istállóba a lovaihoz, Petruska, az inas, pedig elhelyezkedett a kis előszobában, a mely igen sötét lyuk volt; beczipelte oda a köpönyegét és azzal együtt az ő saját, különös bűzét, a mely közös volt az azután behozott s különféle, inasi mesterséghez tartozó kellékeket tartalmazó zsák-batyuval is. Ebben a sötét lyukban Petruska a falhoz állított egy keskeny ágyat, kiterített azon valami szőr-takarófélét, a mely annyira el volt már denczelve, lapítva, mint a palacsinta, sőt tán annyira meg is zsirozva, mint a palacsinta s a melyet a vendéglőstől sikerült neki kikunyorálni.
Míg a szolgák rendezkedtek, tettek-vettek, az úr a közös terembe ment. Hogy milyenek ezek a közös termek, azt minden útas igen jól tudja: ugyanazok az olajfestékkel bemázolt falak, fölfelé sötétek a dohány-füsttől, lent pedig ledörzsöltek az útasok, de még inkább a helybeli kupeczek hátaitól, mert ezek vásáros napokon hatod-heted-magukkal be szoktak ide ülni, hogy megigyák az ő ismeretes egypár pohár téájukat; ugyanaz a füstös mennyezet, ugyanaz a füstös csillár, temérdek üvegfüggőivel, a melyek rezegnek és csengenek, valahányszor a pinczér végig szalad a viseltes padlón, jobbra-balra ringatva karján a tálczát, a melyen ép oly temérdek a teáscsésze, mint tengerparton a madár; ugyanazok az olajfestésű képek a falakon; egyszóval: ugyanaz, a mi mindenütt, a különbség csak annyi, hogy itt egy képen egy nympha olyan óriási mellekkel volt megpingálva, a milyeneket az olvasó bizonyára soha sem látott. A természetnek ilyen játéka különben gyakran előfordúl a különféle históriai festményeken, a melyekről nem tudni, mikor, honnan és ki hozta be őket Oroszországba, sőt behozták azokat néha a mi művészetkedvelő nagyuraink is, vásárolván azokat Olaszországban - az ottani kalauzok tanácsára.
Az úr levette a sapkáját, leoldta nyakáról szivárványszínű szőr-kendőjét, a minőt a férjeknek sajátkezűleg szoktak horgolni a feleségeik, utasításokat mellékelve hozzá a kezelést illetőleg. (Hogy a nőtleneknek kik csinálják ezeket, azt biztosan megmondani nem tudom. Isten tudja, mért: én soha sem viseltem olyan kendőt.) Megszabadúlván az úr a kendőjétől, parancsot adott, hogy adják föl az ebédet. Míg fölhozták neki a vendéglőkben szokásos különféle étek-fogásokat, minők: scsi sós derelyével, a melyet készakarva tartogattak néhány hétig, velő borsóval, bécsi-kolbász káposztával, kappan-sült, savanyított ugorka, az elmaradhatatlan édes tészta, (a mely mindig savanyú); míg tehát föladták, - úgy a fölmelegített, mint a hideg ételeket, - az úr elbeszéltette magának a pinczérrel mindazt az ostobaságot, hogy ki volt itt ezelőtt a vendéglős és ki most? van-e sok jövedelme a vendéglőnek s nagy gazember-e a vendéglős, a mire a pinczér - szokása szerint - azt válaszolta, hogy: - „Óh, uram, de milyen nagy gazember!” - E szerint a fölvilágosúlt Oroszországban még most is vannak igen tiszteletreméltó emberek, a kik nem tudnak ebédelni a vendéglőkben a nélkül, hogy szóba ne álljanak a szolgálattevőkkel és néha nagyon is furcsa tréfákat ne űzzenek velök. Különben az utas nem csupán ilyen haszontalan kérdéseket tett; rendkívüli pontossággal tudakolta: ki a városban a kormányzó, ki a törvényszék elnöke, ki az államügyész, egyszóval: nem felejtkezett meg egy előkelőbb hivatalról sem; de még nagyobb pontossággal, vagy inkább érdeklődéssel tudakozódott az összes, jelentékenyebb birtokosokról: kinek hány léleknyi jobbágysága van? messzire lakik-e ez vagy az a várostól? sőt ez vagy az milyen természetű ember s gyakran jár-e be a városba? apróra kérdezősködött a vidék állapotáról: nem voltak-e valami betegségek a kormányzóságban, mint példáúl: járványos láz, pusztító ragály, himlő s hasonló, s minderről oly körülményesen, hogy az többnek látszott közönséges érdeklődésnél. Az idegen modorában volt valami szolid, és igen hangosan fútta ki az orrát. Nem tudhatni, mi módon cselekedte ezt, elég az hozzá, hogy az orra úgy szólt, mint a trombita. Ez a látszólag teljesen ártatlan tulajdonsága annyira tiszteletet gerjesztett a fogadó főpinczérjében, hogy ez, - valahányszor meghallotta azt a bizonyos hangot, - megrázta a haját, tiszteletteljesebben egyenesedett ki és fejét meghajtva kérdezte: - Nem tetszik-e valamit parancsolni? - Ebéd után az idegen úr megivott egy csésze kávét s leült a dívánra, háta mögé tette a díván-párnát, a melyet az orosz fogadókban rugékony sörte helyett olyas valamivel tömnek meg, a mi rendkívül hasonlít a téglához vagy kavicshoz. Most elkezdett ásítozni s a szobájába vezettette magát, a hol lefeküdvén, vagy két óra hosszat aludt. Kipihenvén magát, a pinczér kérésére fölírta egy darab papírosra vezeték- és keresztnevét, a szükséges czélra, tudniillik a rendőrség értesítésére. A pinczér, miközben a lépcsőn lefelé haladt, a papirosról a következőket olvasta le: „Csicsikov Ivánovics Pál, kollégiumi asszesszor, földbirtokos; magán-ügyben”. Míg a pinczér a papír összes rovatait áttanulmányozta, Csicsikov Ivánovics Pál elindúlt a város megtekintésére, a melylyel - a mint látszott - meg volt elégedve, mert látta, hogy az semmivel sem rosszabb, mint más kormányzósági székváros: erősen szembe ötlöttek a sárga színek a kőházakon, szerényen a szürkék a faépületeken. A házak földszintesek, egyemeletesek és félemeletesek voltak, az örökké változatlan magas földszinttel, a mi a kormányzósági építészek szerint igen szép. Helyenkint ezek a házak szinte elvesztek a mezőnyi széles utczák és a végtelen fa-rácsok közt; helyenkint egy tömegbe szorúltak s ezek környékén nagyobb élénkség, több ember volt látható. Itt-ott láthatók voltak esőtől csaknem lemosott czégtáblák, a melyekre itt pereczek, vagy csizmák voltak festve, amott pedig kék színű nadrág, „Arsavszkij, szabó” fölírással; majd egy másik czégtábla sapkákkal, süvegekkel és ilyen fölírással: „Fiodorov Vaszily, külföldről”; másutt billiárd-asztal volt a czégtáblán, mellette két játékossal, olyan frakkban, a minőt nálunk a színházakban azok a vendégek hordanak, a kik az utolsó felvonás alatt a színpadra szoktak fölmenni. A billiárd-játszók mereven tartott billiárd-botokkal voltak föltüntetve kissé hátraficzamított kezekkel és kajsza lábakkal, mintha éppen valami nagy ugrást tettek volna a levegőben. Mindezek alá pedig ez volt írva: „Ez ám a víg betérő!”
Itt és amott egyszerűen az utczán voltak fölállítva a dióval, szappannal és szappanhoz hasonló édességekkel megrakott asztalok; másutt laczikonyha, czégtábláján kövér hallal és ebbe döfött villával. Leggyakoribb volt azonban mindenfelé a megbarnúlt állami kétfejű sas, a melynek minden egyes példánya alá csak ez a lakonikus aláírás volt alkalmazva: „Pálinka-ház”. A kövezet mindenütt hitvány volt.
Benézett Csicsikov a városi kertbe is, a mely csupa vékony fákból állott; ezek a fák nagyon rosszúl tenyésztek, alól háromszögletbe állított védőkarókkal, a melyek igen szépen voltak olajfestékkel zöldre mázolva. Egyébaránt, habár ezek az apró fák nem voltak a sétapálczánál magasabbak, az ujságokban azt írták róluk egy kivilágítás alkalmával, hogy „városunkat nagyon széppé tette a városi polgármester gondosságának köszönhető kert, a melynek árnyas, lombos fái a forró napokban kellemes hűvösséget szolgáltatnak,” meg hogy „igen megható volt látni ez alkalommal, mint dobogtak a polgárok szívei a hála túláradásától és patakzott a könnyek árja a városi polgármester iránt érzett elismerés jeléűl.”
Alaposan kikérdezvén a baktertől: merre van a legrövidebb út a székesegyházhoz, az egyes hivatalokhoz, a kormányzóhoz, elindúlt a város közepén végig hömpölygő folyóhoz; útközben letépett egy falragaszt egy oszlopról azzal a szándékkal, hogy haza menve azt kényelmesen elolvashassa, jól megnézett egy, a deszka-pallón vele szembe jövő csinos hölgyet, a kit egy katonai uniformisba öltöztetett fiú követett, a kezében valami csomaggal, s még egy tekintetet vetve minderre, mintha jól meg akarná magának a helyet jegyezni, haza ment, egyenesen a szobájába, támogattatván egy kissé a lépcsőn fölmenet a fogadó szolgájától.
Miután megtéázott, leült az asztalához, gyertyát hozatott, kivette zsebéből a falragaszt, a világosság felé tartotta s jobb szemét kissé behúnyva, olvasni kezdett. Egyébaránt a falragaszról nem olvashatott le valami jelentékeny dolgot: Kotzebuetól adtak egy drámát, a melyben Rollát Poplyovin játszotta, Kórát Zjablova kisasszony, a többi szereplő személyek pedig még jelentéktelenebbek voltak; hanem azért ő végig olvasta mindnyájukat, lement egész a földszinti belépő-jegy áráig s megtudta, hogy a színlapot a kormányzósági nyomtatóintézetben készítették; azután megfordította azt a túlsó oldalára, megnézte: nincs-e ott is valami, de semmit sem találván, megtörűlte a szemét, szépen összehajtotta s betette a színlapot az úti ládikájába, a hova szokása volt rakni mindent, a mi csak a keze ügyébe kerűlt. A napot ezután egy adag hideg borjú-sülttel és egy üveg savanyú káposztaléből készített pezsgő-itallal befejezte s lefeküdvén, oly mélyen elaludt, mint a bunda - a hogy’ azt az orosz birodalom némely helyein mondani szokták.
A következő nap egészen a látogatásoknak volt szentelve. A jövevény látogatást tett az összes városi főhivatalnokoknál. Tisztelgett a kormányzónál, a ki - épen mint Csicsikov - nem volt sem kövér, sem szikár; nyakán az Anna-rendjel függött s hír szerint föl volt terjesztve valami csillagos rendjelre is; máskülönben igen jó ember volt s néha maga is hímezgetett egy-egy női munkán.
Azután az al-kormányzóhoz ment Csicsikov, azután az állam-ügyészhez, azután a törvényszéki elnökhöz, a városi rendőrkapitányhoz, a szeszgyári bérlőhöz, a kincstári gyárak felügyelőjéhez... kár, hogy kissé nehéz fölsorolni a világ minden nagy emberét; elég az hozzá, hogy a jövevény nem közönséges szorgalmat fejtett ki a vizitelésben; még a városi közkórházi inspektornál és a városi mérnöknél is tiszteletét tette. Sőt azután is sokáig ott ült a bricskájában, gondolkozva, hogy kit kellene még meglátogatni, de több hivatalnok már nem volt a városban.
Az ezen személyekkel folytatott beszélgetésében nagy ügyességgel tudott valamennyinek hízelegni. A kormányzó előtt mintegy mellékesen azt pendítette meg, hogy a kormányzóságában úgy lehet utazni, mint a Paradicsomban, az útak símák, mint a bársony s hogy az olyan kormány, a mely eszes embereket nevez ki a szükséges állásokra, a legnagyobb dícséretre érdemes. A rendőrkapitány előtt valami nagyon hízelgő formában nyilatkozott a városi őrökről, az alkormányzóval és a törvényszéki elnökkel folytatott beszélgetésében pedig vagy kétszer a „méltóságos” czímre hibázott, a mi azoknak nagyon tetszett, ámbár még csak polgári tanácsosi rangban voltak. Ennek az volt a következménye, hogy a kormányzó meghítta őt ugyanazon napra egy kis házi estélyre, a többi hivatalnokok pedig szintén kikérték a szerencsét, ki ebédre, ki egy játszma bostonkára, ki téára.
A jövevény - a mint látszott - kerülte a sok beszédet; ha pedig beszélt, hát mindig inkább közhelyeket mondott, azokat is föltűnő szerénységgel s beszélgetése ilyenkor annyira könyvből tanult színezetű volt, mintha ő, a világ legjelentéktelenebb férge, nem is volna érdemes arra, hogy vele sokat törődjenek, mintha nagyon sokon esett volna át életében, sokat szenvedett volna az igazságért, sok kellemetlensége lehetett, mintha még az élete is koczkán forgott volna, s mintha most, nyugalomra vágyva, végre megszálló helyet keresne magának s ebbe a városba vetődvén, elmulaszthatatlan kötelességének tartotta, hogy tiszteletét fejezze ki az itteni főemberek iránt.
Ennyi az, a mit a városban megtudhattak a jövevényről, a ki sietett mihamar megjelenni a kormányzó estélyén. Erre az estélyre való készülődése több mint két órát vett igénybe s ennél a jövevény oly körültekintést tanúsított az öltözködésben, a melyet nem bárhol lehet tapasztalni. Ebéd után egy keveset szunyókálván, mosdóvizet hozatott és rendkívül sokáig szappanozta a nyelve segítségével kifelé puffasztott két arczát; azután elvévén a fogadói szolga válláról a törülközőt, megtörűlgette a fülétől kezdve mindenfelől a fölfújt arczát, miközben elébb vagy kétszer szembe prüsszentette a szolgát; azután tükör előtt föltette az ingelőjét, kitépett az orrából előbújt két szőrszálat, s felöltötte vörösáfonya-színű frakkját.
Miután magát így kihúzta, elindúlt a saját fogatán a végtelen utczákon, a melyeket ugyancsak gyéren világítottak meg az itt-ott pislogó ablakok. No de a kormányzó háza aztán úgy ki volt világítva, mintha bálra készűltek volna: lámpásos fogatok, a bejáratnál két zsandár, a távolban fullajtárok kiáltozásai - egyszóval: a hogy’ dukál!
Bemenvén a terembe, Csicsikov kénytelen volt egy perczre a szemét behúnyni, mert a gyertyák, lámpák és női ruhák csillogása rendkívüli volt. Minden fényben úszott. Itt is, amott is rajzottak - külön és csoportosan - a fekete frakkok, mint a hogy’ rajzanak a legyek forró júliusi nap idejében a csillogó fehér czukron, mikor azt az öreg kulcsárné nyitott ablaknál darabokra vagdalja; nézik ezt az odagyűlt gyerekek, szemmel kísérik a kalapácsot emelgető szikár kéz mozdúlatait, a legyeknek légiói pedig, vitetve a könnyű szellőtől, bátran röpködnek, mint magukat otthon érező gazdák s fölhasználva a kulcsárné vaksi voltát - a mit még növel a nap fénye - ellepik az édes darabokat, hol egyesben, hol csoportosan. A gazdag nyártól s a lépten-nyomon kínálkozó felséges étek-fogásoktól bőven táplált legyek éppen nem azért szállják meg a czukrot, hogy megegyék, hanem csak, hogy mutogassák magukat, hogy le s föl sétáljanak a czukor-halmazon, összedörgöljék első, vagy hátulsó lábaikat, vagy megvakarják ezekkel a szárnyuk alját, vagy előre nyújtva két első lábukat, megtörülgessék a fejök búbját, megfordúljanak s elrepűljenek, aztán újra visszaszálljanak újabb alkalmatlan légiókban.
Alig nézett körűl Csicsikov, a mint a kormányzó karon fogta s rögtön bemutatta a kormányzónénak. A jövevény vendég ezúttal is megállta a helyét: olyan bókot mondott, a mi egészen illett olyan középkorú férfiúhoz, a kinek a rangja nem valami nagy ugyan, de nem is valami kicsiny.
Mikor a tánczoló párok mindnyájokat a falhoz szorították, Csicsikov - hátra téve a kezét - néhány pillanatig nagy figyelemmel nézte őket. A hölgyek közül többen igen szépen, divatosan voltak öltözködve, mások pedig olyanba öltöztek, a milyet ád a jó Isten egy kormányzósági városban. A férfiak itt is, mint mindenütt, kétfélék voltak; némelyek nyurgák: ezek örökösen a hölgyek körűl süntör-fontorkodtak; némelyiköket alig lehetett a pétervári uraktól megkülönböztetni; éppen olyan nagy gonddal és ízléssel kefélt pofaszakálluk volt, vagy egyszerűen kellemes, rendkívül símára borotvált, tojásdad arczuk s éppen oly fesztelenűl ültek le a hölgyekhez, épp úgy beszéltek francziáúl, épp úgy megnevettették a hölgyeket, mint a péterváriak. A férfiak második osztályát képezték a testesek, meg az olyanok, mint Csicsikov is volt, tudniillik nem valami nagyon kövérek, de nem is valami nagyon szikárak. Ezek - éppen ellenkezőleg - húzódoztak a hölgyektől s örökösen félre nézegettek, hogy nem állította-e még föl valahol a kormányzó inasa a zöld whist-asztalnál? Ezeknek arcza telt, gömbölyű volt, némelyiknek még anyajegye is mutatkozott, sőt volt ragyavert is; hajukat nem viselték sem búbosan, sem csigázva, sem à la Diable m’emporte módjára, - mint a francziák szokták mondani; hajuk vagy rövidre volt vágva, vagy laposan lesimítva, arczvonásaik pedig legtöbbnyire gömbölydedek és erősek. Ezek voltak a város tisztelt hivatalnokai. Fájdalom: a kövér emberek ezen a világon mindig jobban tudják intézni a dolgaikat, mint a szikárak. A szikárak legtöbbnyire csak külön kiküldetésekre alkalmaztatnak vagy csak előjegyzésben tartatnak, egyik helyről a másikra vetődnek. Ellenben a testesek sohasem fogadnak el ideiglenes állást, hanem mindig csak véglegest, s ha egyszer valamibe beleültek, hát ott végképpen és erősen megülnek, annyira, hogy hamarabb összeroppan vagy megsülyed alattok a hely, mintsem hogy őket abból ki lehessen szállítani. A külső fényt ezek nem szeretik; nem oly jó szabású a frakkjuk, mint a szikáraké, hanem aztán az erszényükön Isten áldása van! A szikárnak három év alatt nem marad egy lelke sem, mind elzálogosítja; a testes csendesen működik - s ime: már van egy háza valahol a város végén, a melyet a felesége nevére vásárolt, azután a város másik végén egy másik ház, azután a város közelében egy tanyácska, azután egy kis falucska minden hozzávalóval. Végűl, miután kiszolgálta a testes az Istent és a czárt, kiérdemelte a köztiszteletet, otthagyja a szolgálatot, elköltözik és beáll földesúrnak, lesz belőle igazi orosz úr, vendégszerető házigazda s él és nagyon jól él. Utána pedig a szikár utódok - jó orosz szokás szerint - gyorsposta-tempóban verik el az apai vagyont.
Nem lehet eltitkolni, hogy csaknem ezek a gondolatok foglalkoztatták Csicsikovot az alatt, míg a társaságot szemlélte s ennek az volt a következménye, hogy végre is a köpczösökhöz csatlakozott, a kik közt föltalálta csaknem minden ismerősét: az állami ügyészt az ő rendkívül fekete és sűrű szemöldökével s kissé kancsi bal-szemével, a melylyel mintha azt akarta volna mondani: - „Jerünk a másik szobába, pajtás, ott majd mondok neked valamit”; - de a ki máskülönben igen komoly, szótlan ember; a postamestert, ezt az alacsony termetű, de elmés philosophust; a törvényszéki elnököt, a ki igen okosan gondolkozó és szeretetreméltó ember; ezek mind úgy üdvözölték őt, mint régi ismerősök, a mire Csicsikov meghajtotta magát - kissé oldalfelé, mindazáltal nem minden kellemetesség nélkül.
Ugyancsak itt ismerkedett meg egy igen udvarias és előzékeny földesúrral, Manilovval s a látszólag kissé szögletes Szobákevicscsel, a ki mindjárt a lábára hágott és így szólt: - „Bocsánatot kérek.” - Meghívták whistezni s ő a meghívást igen udvarias meghajlással fogadta el. Leültek a zöld asztalhoz, s vacsoráig föl sem keltek mellőle. A beszélgetés persze mindjárt megszűnt, mint az mindig történni szokott, valahányszor az emberek komoly munkához látnak. A postamester ugyan igen beszédes volt, de mihelyt kártyát vett a kezébe, azonnal elkomolyodott az arcza, alsó ajkával befödte a felsőt s ilyen helyzetben maradt az egész játék alatt. Ha figurát játszott ki, rávágott a kezével az asztalra s ha példáúl a figura dáma volt, akkor így szólt: „Ki a vén papnéval!” ha meg király, akkor így: „Mars ki, te tambovi paraszt!” A törvényszéki elnök meg erre így felelt: „Adok én mindjárt a bajúszának! Adok én neki!” Néha, a mint a kártyát az asztalhoz vágták, ilyen szólások hallatszottak: „Eh! a hogy’ lesz, úgy lesz, püff, ki a tökkel!” vagy egyszerűen ilyen fölkiáltások: „Makk-ka-béus! Pikk-kolomini!” vagy „pikkondrász! picscsurgum-púczi!” vagy röviden „vérveres!” mely nevekkel különféle színeket kereszteltek el maguk közt. Minden játék végén pöröltek - a mint az illik is, - még pedig elég hangosan. A jövevény vendég is pörölt, de valahogy nagyon művésziesen; úgy, hogy mindnyájan látták, hogy pöröl, de azt is, hogy különösen pöröl. Soha sem mondta; „Adjon ki!” hanem így: „Tessék kiadni; bátorkodom elütni az ön kétszemét” stb. Hogy még jobban megnyerje ebben vagy abban az ellenfeleit, mindannyiszor odatartotta mindnyájuknak az ő zománczozott ezüst tubákos-szelenczéjét, a melynek alján két ibolya-szál volt; ezt is a kellemesebb illat kedvéért tette bele.
A jövevény figyelmét leginkább lekötötte a két földesúr, Manilov és Szobákevics, a kikről föntebb volt szó. Rögtön tudakozódott felőlük, még pedig a kissé félre hítt törvényszéki elnöktől és postamestertől. Az ezekhez intézett néhány kérdésből a vendégnek nemcsak kíváncsisága, hanem alapossága is kitűnt, mert legelébb is azt kérdezte: - hány lélekből álló jobbágysága van egyiknek is, másiknak is s milyen állapotban van a birtokuk? - csak azután érdeklődött az apai és keresztnevök iránt. Kis idő múltán sikerült is neki a két földesurat teljesen elbájolni.
Manilov földesúr, a ki még éppen nem volt éltes ember s a kinek czukor-édességű szemei voltak, a melyekkel nevetés közben mindig hunyorgott - egészen oda volt a jövevénytől. Sokáig szorongatta a kezét és egészen bizonyosra megígértette vele, hogy szerencséltetni fogja őt a falujában, a mely, - mint állítá, - csak tizenöt versztára volt a városi vámsorompótól; erre Csicsikov igen udvarias főhajtással és meleg kézszorítással azt válaszolta, hogy ő nemcsak kész örömmel tesz eleget e kívánságnak, hanem annak teljesítését legszentebb kötelességének is tartja. Szobákevics bizonyos lakonikus rövidséggel szintén azt mondta: „Én is kérem”, miközben csosszantott a lábával, a mely oly óriási méretű csizmába volt bújtatva, a melybe való lábat aligha lehetne valahol találni, kivált mai napság, mikor Oroszországban is kezdenek már kiveszni a hős-óriások.
Másnap Csicsikov ebédre és estére a rendőrkapitányhoz ment, a hol ebéd utáni három órától kezdve éjfélutáni két óráig whistet játszottak. Itt a többi közt megismerkedett Nozdrev földesúrral. Ez mintegy harmincz éves, könnyelmű legény volt, a ki három-négy szó után már tegezni kezdte őt. Nozdrev a rendőr-kapitánynyal és állami-ügyészszel is tegeződött és barátságos lábon állt; de mikor nagyba kezdtek játszani, a rendőr-kapitány és állami-ügyész rendkivűli figyelemmel kísérték minden ütését s jól megnézegettek minden kártyát, a melyet ő kiadott.
A következő napot Csicsikov a törvényszéki elnöknél töltötte, a ki kissé zsírfoltos otthonkában fogadta vendégeit, ezek közt valami két hölgyet is. Azután az alkormányzónál volt estélyen, a szeszgyári bérlőnél kisebbszerű ebéden, a mely azonban nagyszerű volt és jó sokba kerűlt, azután egy reggeli mise után a polgármesterhez volt hivatalos zákuszkira, a mely különben fölért egy ebéddel. Egyszóval: sohasem kellett otthon maradnia s a vendégfogadóban csak azért jelent meg koronkint, hogy kialudja magát.
A jövevény mindenben föltalálta magát s tapasztalt, világlátott embernek bizonyúlt. Beszélhettek akármiről, ő mindenhez hozzá tudott szólni: ha lótenyésztésről volt szó - beszélt a lótenyésztésről; ha faj-kutyákról - azokról is igen alapos megjegyzéseket tudott mondani; ha a bírói büntető eljárás kerűlt szóba - kisült, hogy az igazságszolgáltatás terén sem volt járatlan; ha a billiárd-játék felől okoskodtak - ebben is megállta helyét; ha a jótékonyságot tárgyalták - a jótékonyságról is igen szépen beszélt, annyira, hogy még könnyek is gyűltek a szemébe; ha a borszesz készítését hozták elő - abban is otthon volt; a vámházi felügyelőkről és hívatalnokokról úgy beszélt, mintha ő is vámházi felügyelő és hívatalnok volna. De különösen megjegyzendő, hogy mindezekben bizonyos előkelőséget tanúsított és igen jól tudta magát tartani. Beszéde nem volt se hangos, se szóval: akármerről nézzük, mindenképpen derék ember volt.
Az új ember megjelenésének valamennyi hívatalnok örült. A kormányzó kijelentette róla, hogy jószándékú ember; az ügyész, - hogy alapos ember; a zsandár-ezredes azt mondta, hogy tanult ember; a törvényszéki elnök - hogy mívelt és tisztességes ember; a rendőrkapitány - hogy tisztességes és kedves ember, a rendőrkapitány felesége pedig, hogy a legszeretetreméltóbb és legelőzékenyebb ember. Még Szobákevics is, a ki pedig ritkán mondott valakiről jót, a mint elég későcskén haza érkezett a városból s levetkőzve lefeküdt az ágyba sovány felesége mellé, még ő is azt mondta ennek:
- Lelkecském, a kormányzónál voltam estélyen, a rendőrkapitánynál ebéden s megismerkedtem ott Csicsikov Ivánovics Pál kollégiumi asszesszorral: - rendkívül kellemes ember.
A mire a felesége oldalba bökte a lábával és csak annyit felelt: „Hm!”
Ilyen hízelgő vélemények keletkeztek felőle a városban s tartották magukat mindaddig, míg a jövevénynek egy furcsa tulajdonsága és vállalkozása - vagy a mint vidéken mondani szokták: passzázsa, - a melyről az olvasó mihamar értesűlni fog - roppant ámulatba nem ejtette csaknem az egész várost.

MÁSODIK FEJEZET
Már több mint egy hete múlt, mióta a jövevény a városban tartózkodott, estélyekre és ebédekre járogatott s ilyen módon - mint mondani szokás: - igen kellemesen töltötte az idejét.
Végre elhatározta, hogy átteszi látogatásait a városon kívül eső területre s meglátogatja Manilovot és Szobákevicset, a kiknek ezt megígérte. Meglehet, hogy erre más, sokkal lényegesebb ok, sokkal komolyabb és szívéhez közelebb eső dolog buzdította... De minderről az olvasó majd lassankint, a maga idejében fog értesűlni, ha ugyan lesz annyi türelme, hogy végig olvassa ezt a nagyon hosszú elbeszélést, a mely később még jobban, még szélesebben fog elnyúlni, a szerint, a mint majd a mindent megkoszorúzó vég felé közeledünk.
Szelifán kocsis parancsot kapott, hogy jókor reggel fogjon be az ismert bricskába; Petruskának meghagyatott, hogy otthon maradjon, vigyázzon a szobára és az úti ládára. Nem lesz minden érdekesség nélkül való, ha az olvasó megismerkedik hősünknek e két jobbágyemberével. Ezek ugyan nem jelentékeny személyek, hanem olyanok, a kiket másod- sőt harmadrangúaknak neveznek, s a poéma főeseményeit és rúgóit sem ők mozgatják, legföljebb csak érintik és nagy néha beléjük kapaszkodnak, de a szerző rendkívül szereti mindenben az alaposságot s ebben a tekintetben, ellenére annak, hogy maga is orosz ember, akkurátus akar lenni, mint a német, különben sem kerűl ez sok időbe és helybe, mert keveset kell hozzátenni ahhoz, a mit az olvasó már úgyis tud: tudniillik, hogy Petruska uraságoktól levetett, fehérszínü felsőkabátot viselt s hogy a vele egy-sorsú emberek szokása-képen nagy orra és vastag ajkai voltak. Természete inkább hallgatag volt, semmint beszédes; még a művelődés iránt is megvolt benne a nemes hajlandóság, tudniillik, szeretett könyveket olvasni, a melyek tartalma iránt különben közömbös volt: teljesen mindegy volt neki, akár valamely szerelmes hős kalandozása, akár egyszerű ábéczés-, avagy imádságos könyv: mindent egyforma érdeklődéssel olvasott; ha vegytant adtak volna a kezébe, azt sem útasította volna vissza. Nem az tetszett neki, a mit olvasott, hanem főképpen maga az olvasás, vagy jobban mondva az olvasás folyamata, hogy - azt mondja - a betűből mindig kijön valami szó, a mi hogy mit jelent néha: az ördög tudja! Ez az olvasás az előszobában történt; leginkább fekvő helyzetben, az ágyon, a kiterített szőr-csuhán, a mely épen ilyen megfekvések miatt denczelődött palacsinta-szerűvé. Az olvasási szenvedélyen kívül még két olyan szokása volt, a melyek jellemének kiegészítő részét tették; vetkőzetlenűl feküdni le éjjeli nyugalomra, úgy, a hogy’ van, abban a felső kabátban, s állandóan magával hordani valami különös légkört, a saját bűzét, a mely a lakott szobák szagához hasonlított annyira hogy elég volt neki, valahol csak az ágyát megvaczkolni, - még ha soha nem lakott szobában is - beczipelni oda a köpönyegét és czók-mókját - s mindjárt úgy tetszett, mintha abban a szobában már tíz év óta laktak volna. Csicsikov, a ki igen kényes, sőt sok tekintetben finnyás ember volt, reggelenkint egyet-egyet szippantván az éj folyamában fölfrissűlt orrával e levegőből, összeránczolta az arczát s fejét csóválva mondogatta: - „Az ördög tudja, hogy mi lelt téged, barátom; talán erősen izzadsz, vagy mi! Jó volna, ha megfürdenél.” - A mire Petruska semmit sem felelt, hanem sietett valami dologhoz látni; vagy nekiment a kefével az ura kiakasztott frakkjának, vagy valamit tisztogatott. Mit gondolhatott, mikor így hallgatott? Talán azt gondolta magában: - „Te is szép ember vagy ám, hogy meg nem úntad már vagy negyvenedikszer ismételni ezt nekem...” Isten tudja, mit gondolhat a jobbágy-sorban levő házicseléd olyankor, mikor az ura pirongatja. Hát ennyi az, a mit egyelőre Petruskáról mondhatunk.
Szelifán, a kocsis, egészen más ember volt... Hanem a szerző nagyon röstelli már, hogy ilyen sokáig foglalkoztatja az olvasót ilyen alacsony állású emberekkel, tapasztalatból tudván, mily nem szívesen ismerkednek az emberek a kisebb rangbéliekkel. Mert olyan az orosz ember: roppantúl szeret megismerkedni azzal, a ki csak egy fokkal is magasabb rangú, mint ő s a kalapemelintő ismeretséget valamely gróffal vagy herczeggel sokkal többre becsűli, mint mással a legszorosabb barátságot. A szerző szinte fél a hőse miatt, a ki csak kollégiumi tanácsos. Az udvari tanácsosok talán még nem vetik meg, de azok, a kik már tábornokságig fölvitték, talán még olyan lenéző pillantással mérhetik végig, a milyennel nagy büszkén szokták illetni mindazokat, a kik lábaiknál hevernek, vagy a mi még rosszabb: talán gyilkos föl-sem-vevéssel mennek el mellette, a mi a szerzőt a legérzékenyebben sújtaná. De bármily elszomorító is úgy az egyik, mint a másik eset, végre is csak vissza kell térni a hősünkhöz.
Kiadván tehát még tegnap a szükséges parancsokat s igen korán kelvén, megmosdott és tetőtől-talpig megdörzsölte magát nedves szivacscsal - a mit csak vasárnaponkint szokott megcselekedni, - megborotválkozott úgy, hogy arcza olyan sima és fényes lett, mint az atlasz, felöltötte vörösáfonya-színű frakkját, aztán a nagy medve-bundáját és a fogadóbeli szolgától karjánál fogva, hol jobb, hol balfelől támogattatva lement a lépcsőn és fölült a bricskára.
A bricska hangos dübörgéssel ment ki a fogadó kapuja alól az utczára. Egy arra elmenő pap megemelte neki a kalapját, néhány piszkos inges fiúcska a kezét nyújtogatta feléje, mondván: - „Nagyságos úr, adj valamit az árváknak.” - A kocsis észre vevén, hogy ezek egyike fölkapaszkodott a kocsi hátuljára, végig csapott rajta az ostorral, s a bricska vígan ugrándozott tova a köveken. - Öröm volt látni a távolban a városi vámsorompót, a mely azt jelentette, hogy a burkolt útnak, mint minden nyomorúságnak, nem sokára vége lesz, s Csicsikov, miután még egynéhányszor jól odakollintotta a fejét a kocsi-ernyőhöz, végre puha úton kocsizott tova.
Alig maradt el a város, rögtön föltűntek jobbról-balról - mint ez nálunk megszokott dolog - a különféle giz-gazok, vakondtúrások, fenyőfák, alacsony, ritka bokrok, magas faderekak leégett csonkjai, vad borókacserjék s hasonló haszontalanságok. Következtek aztán egyenes vonalban egymás mellé épített falusi házak, a melyek az ölfa-rakásokhoz hasonlítottak, szürke tetőkkel, ezek alatt lyukakkal áttört, törülközőkhöz hasonló, faragványos czifrázatokkal. A kapuk előtti lóczákon szokás szerint ásítozva üldögéltek a parasztok báránybőr ködmöneikben; a széles képű, mellökön átövedzett asszonyok a felső ablakokon nézegettek ki, az alsókon pedig bornyúk, avagy vaksi tekintetű sertések dugták ki a fejeiket. Röviden: az ismert látványok.
Miután vagy tizenöt versztányit hajtottak, Csicsikovnak eszébe jutott, hogy a Manilov szavai szerint itt kell valahol lenni a keresett falunak, de megjárták a tizenhatodik versztát is, s a falu még mindig nem mutatkozott, úgy, hogy ha nem találkoznak két paraszttal, aligha találtak volna rá a kívánt helyre. Arra a kérdésre, hogy messze van-e Zamanilovka falu, a parasztok levették a sapkájukat s egyikök - bizonyára az okosabbik, a kinek ék-alakú szakálla volt, - így felelt:
- Talán Manilovka és nem Zamanilovka?
- No hát, az, Manilovka.
- Manilovka! Hát ha még egy versztányit mégy, akkor ott van mindjárt, már hogy egyenesen jobbra.
- Jobbra? - kérdezte a kocsis.
- Jobbra, - felelt a paraszt; - ez az út vezet Manilovkába; de itt semmiféle Zamanilovka nincs. Úgy híjják - avagy is az a neve, hogy Manilovka, de Zamanilovka itt egyáltalában nincs. Amoda egyenesen a hegyen meglátsz egy kétemeletes kő-házat: az az urasági ház, a melyikben tudniillik az uraság maga lakik. Hát az Manilovka, de semmiféle Zamanilovka itt nincs, nem is volt.
Tovább mentek Manilovkát keresni. Két versztányi hajtás után az út befordúlt a mezőre; megtettek aztán még két, három, sőt talán négy versztát is: hanem a kétemeletes kőház csak nem mutatkozott. Ekkor eszébe jutott Csicsikovnak, hogy mikor valakit a barátja meghí magához a falujára, tizenöt versztára: hát az azt jelenti, hogy az odavivő út legalább harmincz verszta. Manilovka falu nem igen csábíthatta magához a látogatókat a vidékével. Az urasági ház egyedül unatkozott egy magaslaton, vagyis egy dombon, kitéve a minden elképzelhető oldal felől fújdogálható szeleknek; a domb oldala nyírott gyeppel volt födve. A gyepen itt-ott orgona- és sárga akácz-bokrok voltak angol módra elhelyezve, meg vagy öt-hat kisebb termetű nyírfa nyújtogatta aprólevelű ritkás koronáját. Ezeknek ketteje alatt egy lapos, zöld fedelű lugas látszott, kékre festett fa-oszlopokkal és ezzel a fölírással: „Magános szemlélődés temploma”; lejebb tó volt, bevonva zöld békanyállal, a mi különben nem ritkaság az orosz földesurak angol kertjeiben. A halom lábánál s részben az oldalán is fából rótt parasztházikók voltak láthatók, a melyeket a mi hősünk - nem tudni, hogy mi okból, - rögtön számba kezdett venni s megszámlált többet kétszáznál. Nem volt e házikók közt sehol élő fa vagy bármi zöld növény; mindenütt csak az épületek fagerendái látszottak. A látványt két paraszt vénasszony élénkítette meg, a kik szoknyáikat festőien fölszedve s minden oldalról a kötésükbe aggatva, térdig gázoltak a tóban, maguk után hálót húzva, a melyben már két beléakadt rák látszott és egy potyka fehérlett; az asszonyok, úgy látszik, haragudtak egymásra és valamiért veszekedtek. Oldalfelé a távolban valami unalmas kékes színben fenyő-erdő sötétlett. Még az időjárás is mintha kezére járt volna ennek a látványnak: nem valami fényes, nem valami borongó, hanem valami világosszürke nap volt, a milyen csak a helyőrségi katonák ócska köpönyege szokott lenni, a mely katonaság különben igen békés természetű, de vasárnaponkint némi részben nem józan állapotú. Hogy a kép teljes legyen, föltűnt egy kakas is, az időváltozások hírmondója, a mely mindamellett, hogy a fejét a többi kakasok az ő ismert szerelmi perpatvarukban egész a koponyájáig megvagdalták, igen hangosan kukorékolt, s még a szárnyaival is csattogott, bár azok úgy meg voltak tépázva, mint valamely ócska gyékény.
Az udvar elé érve, Csicsikov meglátta a bejáró lépcsőn a házigazdát, a ki zöld házikabátban állt ott s kezét napernyőképen a szeme fölé tartotta, hogy jobban megnézhesse az odaérkezett kocsit. Abban a mértékben, a mint a bricska a lépcsőhöz közeledett, vídúltak föl a házigazda szemei és szélesedett el mindjobban a mosolygása.
- Ivánovics Pál! - kiáltott föl végre, mikor Csicsikov kimászott a bricskából, - hát mégis csak eszébe jutottunk!
A két jóbarát erősen összecsókolódzott s Manilov bevezette vendégét a szobába.
Ámbár az az idő, mely alatt áthaladtak a tornáczon, az előszobán és a folyosón, kissé rövid, mindazonáltal megpróbáljuk: hátha sikerül fölhasználnunk arra, hogy egyet-mást a ház uráról elmondjunk.
Hanem itt kénytelen a szerző bevallani, hogy az ilyen vállalkozás meglehetősen nehéz. Sokkal könnyebb a nagyobb méretű egyéniségeket leírni: nem kell egyéb, mint egyszerűen tele kézzel vászonra csapkodni a festékeket, a gyújtó fekete szemeket, lefüggő szemöldököket, a ránczoktól barázdált homlokot, a vállra hanyagúl fölvetett fekete vagy tűz-vörös köpenyeget - s az arczkép készen van; de az ilyen urakat, a kik oly sokan vannak a világon, a kik első tekintetre igen hasonlók egymáshoz, pedig ha jól megnézi őket az ember, igen sok észrevétlen vonás fedezhető föl rajtuk - az ilyen urak arczképét roppant nehéz megfesteni. Nagyon meg kell figyelmünket erőltetni, hogy minden fínom, csaknem láthatatlan vonást észrevegyünk, s ehhez tanulmányozás és tapasztalás által pallérozott szem szükséges.
Csak a jó Isten tudná, milyen természetű ember volt Manilov. Vannak emberek, a kiket köztudomásosan úgy szoktak jellemezni, hogy se hús, se hal, se hideg, se meleg. Talán ezek közé kell sorolni Manilovot is. Szemre ő tekintélyes ember volt, arczvonásai nem nélkülözték a kellemességet, de ez a kellemesség, a mint látszott, túlságosan meg volt czukrozva: modorában és érintkezésében volt valami keresett nyájasság és barátság. Mosolya megnyerő volt. Színe szőke, szeme kék. A vele beszélgető önkéntelenűl azt gondolja az első pillanatban: „Beh kellemes, jó ember!” A következő pillanatban nem gondol semmit, de a harmadikban már ezt: „Az ördög tudja, hogy mi ez!” és odább megy; ha meg nem megy odább, akkor gyilkos unalmat érez. Nem lehet kivenni belőle valamely élénk, vagy csak tűrhető szót sem, a minőt úgyszólván mindenkitől hallhatunk, mihelyt olyan tárgyat érintünk, a mely őt érdekli.
Mindenkinek van pedig valami vesszőparipája: némelyik a vadászkutyákért bolondúl; másik - úgy látszik, - nagy kedvelője a zenének és csodálatosan érzi annak mélységes helyeit; a harmadik szeret jól ebédelni; a negyedik, hacsak egy ujjnyival is, nagyobb szerepet tud játszani, mint a milyenre rátermett; az ötödik - kissé szerényebb lévén kívánságaiban, - arról álmodik és ábrándozik: hogyan sétálhatna ő nyilvános helyen egy szárnysegéddel, hogy láthassák a barátai, ismerősei, sőt nem-ismerősei is; a hatodik olyan kézzel van megáldva, a melyben természetfölötti kívánság bizsereg, hogy valamely hatalmaskodó nagyembernek betörje a fejét, míg a hetediknek a keze mindig rendet akar valahol csinálni, ha másutt nem: a posta-állomási felügyelők vagy hát legalább a posta-kocsisok közt - egyszóval: mindenkinek van valami szenvedélye; de Manilovnak nem volt semmilyen. Otthon igen keveset beszélt, legnagyobbrészt gondolkozott és okoskodott, de hogy miről gondolkozott, ezt hasonlóképen csak a jó Isten tudta volna megmondani. Nem lehet mondani, hogy gazdaságával foglalkozott volna, sőt soha ki sem ment a mezőre, a gazdaság ment valahogy magától. Mikor az ispánja azt mondta: „Jó volna ezt, vagy azt csinálni, nagyságos uram”, rendesen azt felelte: „Az bizony nem ártana”, aztán tovább pipált, a mit még akkor szokott meg, mikor a hadseregnél szolgált, a hol a legszerényebb, legfínomabb és legműveltebb tisztnek tartották. „Igen, az nem ártana” - ismételte. Ha valamely paraszt jött hozzá, s a tarkóját vakarászva így szólt: „Nagyságos uram, engedj el munkára, hogy adóra valót kereshessek,” ő tovább pipálva, csak annyit mondott: „Mehetsz”, s eszeágába se jutott, hogy a paraszt voltaképpen korhelykedni ment. Néha a tornáczról az udvarra és a tóra nézegetve, arról beszélt: milyen jó volna a háztól földalatti utat ásni, vagy a tóra kő-hidat építeni, a melyen kétfelől apró boltok állanának, abban kereskedők ülnének s parasztoknak való különféle apróságokat árulnának. Ilyenkor szemei igen édes, arczvonásai pedig igen elégedett kifejezést öltöttek. Egyébaránt mindezek a tervek csak jámbor óhajtások maradtak. A szobájában mindig volt valami könyv, a melynek tizennegyedik oldala be volt szamárfülezve s a melyet már két év óta folytonosan olvasott. A háznál mindig hiányzott valami: a vendéglátó teremben czifra selyemmel bevont, gyönyörű bútorzat volt, a mely bizonyosan igen sokba került, de két székre nem jutott selyem s ezek a székek ponyvával letakartan álltak ott; különben a házigazda már néhány év óta minden alkalommal ilyen szavakkal figyelmeztette vendégeit: „Ne üljön azokra a székekre, kérem, mert azok még nincsenek behúzva.” Némelyik szobában egyáltalában nem is volt bútor, noha mindjárt az esküvő után következő napon az mondatott: „Édes lelkem, holnap rögtön gondoskodni kell róla, hogy ezt a szobát legalább ideiglenesen bebútorozzuk”. Esténkint igen czifra, vörösrézből való gyertyatartót adtak be az asztalra, három antik grácziával, gyöngyházzal kirakott pompás fényellenzővel, e mellé azonban valami közönséges, rozoga, sánta, félrefordúlt s egészen befagygyúzott réz-gyertyatartót helyeztek, az igaz, hogy ez sem az úrnak, sem az asszonynak, sem az inasnak föl nem tűnt. A felesége... no de hiszen ők teljesen meg voltak egymással elégedve. Annak ellenére, hogy már több mint nyolcz év óta voltak házasok, mindig hozott egyik a másiknak vagy egy darab almát, vagy egy darab czukorkát, vagy diót - és megindítóan gyöngéd, teljes szerelmet elárúló hangon szólt: „Nyisd ki a szácskádat, hadd teszem bele ezt a falatkát”. Magától értetődik, hogy a szájacska ilyenkor nagyon gracziózusan nyílt ki. A születésnapokra meglepetéseket szereztek, - például üveggyöngyös tokocskát a fogpiszkálóra. Gyakran megtörtént, hogy a mint a dívánon egymás mellett üldögéltek, egyszerre csak - nem tudni, mi okból? - az egyik letette a pipáját, másik a kézimunkáját, - ha ugyan a kezében volt az akkor - s oly forró és hosszú csókot adtak egymásnak, hogy annak tartama alatt el lehetett volna szívni egy kis szalma-szivarkát. Egyszóval: olyan életök volt, a melyet boldognak szokás mondani.
Persze, meg lehetne jegyezni, hogy a háznál sok egyéb dolog is akadhatna, mint a meglepetések és hosszú csókolódzások - sőt ezenkívül még egyéb ilyen kérdéseket is lehetne bolygatni. Például: miért olyan rendetlen a konyha? Miért csaknem egészen üres a kamara? Miért piszkosak és iszákosak a szolgák? Miért tolvaj a kulcsárné? Miért alszik az udvari cselédség, mint a bunda s tölti dologtalanúl az időt, mikor nem alszik? Hanem hát mindez igen alantas dolog, már pedig Manilovné fínom nevelésben részesűlt. Fínom nevelést pedig tudvalevőleg a nevelőintézetekben lehet kapni; a nevelőintézetekben meg tudvalevőleg három fő-tárgy szolgál az emberi erények alapjául: a franczia nyelv, a mely elengedhetetlen a családi boldogságnál, a zongora, a melylyel a férjnek kellemes perczek szereztetnek s végűl a voltaképeni háziasszonyi tudomány: erszények és más meglepetések hímzése. Egyébaránt vannak tökéletesített és más változatú rendszerek is, kivált a mai időkben; minden csak az intézettulajdonosok elmésségétől és képességétől függ. Így példáúl némely intézetben az a rend, hogy első helyen van a zongora, azután jő a franczia nyelv s végül a gazdasszonyi rész. Előfordul azonban az is, hogy első a gazdasszonykodás, vagyis a meglepetések hímzése, horgolása, azután következik a franczia nyelv s végűl a zongora. A rendszerek tehát különfélék.
Nem lesz fölösleges megjegyezni azt is, hogy Manilovné... de, megvallom, én nagyon félek a hölgyekről beszélni, különben is vissza kellene már térnem a hőseimhez, a kik már néhány percz óta állanak a vendéglátó terem ajtaja előtt, kölcsönösen noszogatva egymást az elsőségre, a belépést illetőleg.
- De kérem, ne fárassza velem magát annyira, én majd bemegyek aztán, - mondá Csicsikov.
- Nem, Ivánovics Pál, nem! ön - vendég, - mondá Manilov, kezével az ajtóra mutatva.
- Ne fáradjon velem, kérem, ne fáradjon; csak tessék belépni, - szólt Csicsikov.
- Nem; már megbocsásson, de nem engedhetem meg, hogy ily kedves, művelt vendég utánam jöjjön be.
- Ugyan, miért volnék én művelt? Kérem, csak tessék!
- De már csak tessék önnek elől belépni.
- Ugyan miért?
- Hát csak azért, - felelt kedveskedő mosolylyal Manilov.
Végre mindketten egyszerre, keszeg-oldalvást mentek be az ajtón, kissé a falhoz szorítva egymást.
- Engedje meg, hogy bemutassam a feleségemet, - mondá Manilov. - Kedveském: Ivánovics Pál.
Csicsikov csakugyan meglátott egy nőt, a kit észre sem vett, mikor az ajtóban Manilovval udvariaskodott. A nő csinos volt; öltözete ízléses. Nagyon jól állt neki a halványszürke selyemruha; finom kezéből valamit gyorsan az asztalra dobott s a helyett egy hímzett szélű batiszt zsebkendőt szorított belé. Fölemelkedett a dívánról, a melyen ült; Csicsikov nem minden örvendezés nélkül csókolt neki kezet.
Manilovné kissé selypítő hangon azt mondta, hogy nagyon örülnek a Csicsikov látogatásának s hogy a férje mindennap emlegette már.
- Úgy van, - szólalt meg Manilov, - a feleségem már nem hagyott békét, hogy: „Mikor jön hát az a te barátod?” „Várj, lelkecském, majd eljön”. S ime: végre csakugyan megtisztelt ön bennünket a látogatásával. Igazán mondom: oly örömet szerzett nekünk ezzel... valóságos májusi nap... szívünk nevenapja...
Csicsikov hallván, hogy már a szívek ünnepéről van szó, kissé zavarba is jött s szerényen felelte, hogy ő neki sem híres neve, sem valamirevaló rangja nincs.
- Önnek mindene van, - szakította őt félbe Manilov az ő kedveskedő mosolyával, - mindene van, sőt még annál is többje.
- S hogy’ tetszett a kormányzónk? - kérdezte Manilovné; - jól töltötte ott az idejét?
- Nagyon kedves város, igen szép város, - felelt Csicsikov - s nagyon jól töltöttem benne az időt; a társaság a lehető legkellemesebb.
- S hogy’ tetszett a mi kormányzónk? - kérdezte Manilovné.
- Úgy-e, hogy a legtiszteletreméltóbb és legkedvesebb ember? - tette hozzá Manilov.
- Tökéletesen úgy van, - felelt Csicsikov, - a legtiszteletreméltóbb ember. S mennyire otthon van a hivatalos állásban, mennyire érti azt! Bárcsak mentől több ilyen emberünk lenne!
- Mily ügyesen tud fogadni mindenkit - egészen úgy! aztán mindenben megtartani az illendőséget - tette hozzá Manilov mosolyogva s a nagy megelégedéstől csaknem egészen behúnyta a szemét, mint a kandúrmacska, mikor csöndesen vakargatják a füle tövét.
- Nagyon nyájas és barátságos ember, - folytatta Csicsikov, - aztán milyen nagy művész! Föl sem tettem volna róla: oly szépen tud különféle házi munkákat hímezni. Mutatott nekem egy saját készítményű erszényt: ritka asszony, a ki úgy tud hímezni.
- Hát az alkormányzó! úgy-e milyen kedves ember az is? - mondá Manilov, megint behúnyva egy kissé a szemét.
- Igen-igen derék ember! - felelt Csicsikov.
- No - és - ha szabad kérdeznem, - hogy’ tetszett önnek a rendőrkapitány? Úgy-e: nagyon kellemes ember?
- Rendkívül kellemes, - aztán milyen eszes, olvasott ember! Nála whisteztünk az állami-ügyészszel és a törvényszéki elnökkel egész kakas-szóig. Nagyon, nagyon kellemes ember.
- No - és hogy’ vélekedik ön a rendőrkapitány feleségéről? - kérdezte Manilovné, - úgy-e, hogy rendkívül kedves asszony?
- Óh, a legderekabb asszonyok egyike, a minőt keveset ismerek, - felelt Csicsikov.
Ezután sorra vették a törvényszéki elnököt, a postamestert s ilyen módon csaknem az egész városi hivatalnoki kart, a melynek minden tagja a lehető legderekabb embernek bizonyúlt.
- Önök mindig falun laknak? - kérdezte végre Csicsikov.
- Leginkább falun, - felelt Manilov, - néha azonban be-bemegyünk a városba, hogy művelt embereket is lássunk. Tetszik tudni: egészen elvadúlna az ember, ha örökösen négy fal közé zárkóznék.
- Igaz, igaz, - mondá Csicsikov.
- Persze, - folytatta Manilov, - egészen más, ha jóravaló szomszédaink volnának, példáúl olyan ember, a kivel bizonyos tekintetben elmulathatnánk, műveltségről beszélhetnénk, valami tudományos dologról vitatkozhatnánk, hogy a lelkünket fölfrissitsük, s úgy szólva: valami varázs-kör...
Akart még valamit mondani, de észrevévén, hogy kissé belezavarodott, egyet hadarintott a kezével a levegőbe, - s csak azután folytatta:
- ... akkor, természetesen, a falu és a magánosság igen kellemes volna. De határozottan nincs egy lélek sem... Legföljebb a „Szyn Otecsesztvá”-t olvassuk.
Csicsikov teljesen egy véleményen volt Manilovval, s hozzátette, hogy nem lehet kellemesebb a világon, mint elvonultan élni édelegni a természet vizsgálásában s hébe-korba valami könyvet olvasni...
- Igen ám, - mondá Manilov, - de ha nincs egy barát, a kivel az ember eszméket cserélne.
- Óh, ez igaz, tökéletesen igaz, - szólt Csicsikov; - a nélkül a világ minden kincse sem ér semmit! Ne pénzed legyen, hanem legyenek jó embereid, a kikkel társaloghatsz, - mondotta egy bölcs.
- S tudja, Ivánovics Pál, - mondá Manilov, oly édeskés, sőt fanyar-édes kifejezést öltve arczára, mint a keverék, a melyet a ravasz orvos egy kis édességgel vegyít, hogy élvezhetőbbé tegye azt a betegének, - olyankor az ember valami szellemi élvezetet érez... Így példáúl, most is, mikor a véletlenség abban a - mondhatni, ritka és páratlan szerencsében részesít engem, hogy önnel beszélhetek és élvezhetem az ön kellemes beszélgetését.
- Ugyan, kérem; micsoda kellemes beszélgetést emleget ön? Én egy jelentéktelen ember vagyok, egyéb semmi, - felelt Csicsikov.
- Óh, Ivánovics Pál! Engedje meg, hogy őszinte lehessek: én szívesen odaadnám vagyonom felét, ha olyan szép tulajdonságokkal volnék fölruházva, mint ön.
- Ellenkezőleg: én meg a lehető legnagyobb...
Nem tudhatni, hova lyukadt volna ki a két jóbarát kölcsönös érzelmi ömlengése, ha be nem jön az inas, jelenteni, hogy tálalva van.
- Kérem alássan! - mondá Manilov.
- Bocsásson meg, ha nem szolgálhatunk olyan kitűnő ételekkel, mint a nagy városokban, de mi egyszerűen, oroszosan élünk, csak scsível kedveskedhetünk, de ezt tiszta szívvel adjuk. Legyen szerencsém.
Erre még egy kis ideig elvitáztak azon, hogy ki menjen elől, míg végre Csicsikov féloldalt haladva, előre ment az ebédlőbe.
Az ebédlőben már két kis fiú várakozott, a Manilov két fia, a kik abban a korban voltak, a melyben a gyerekeket oda ültetik ugyan az asztalhoz, de magas székekre. Mellettük a nevelő állt, a ki udvariasan és mosolyogva hajtotta meg magát. A háziasszony leült a leveses tálja mellé; a vendéget a háziasszony és a házi-gazda közé ültették; az inas felkötötte az asztalkendőt a gyerekek nyakába.
- Milyen kedves gyerekek! - mondá Csicsikov, - hány évesek?
- Az idősebbik a nyolczadikban jár, a kisebbik pedig csak tegnap múlt hatéves, - mondá Manilovné.
- Temisztoklyusz! - szólt Manilov az idősebbik fiúhoz, a ki az állát igyekezett kiszabadítani, minthogy az inas azt is bekötötte az asztalkendővel.
Csicsikov fölkapta a szemöldökét, meghallván a részben görög nevet, a melynek Manilov - nem tudni: miért? - lyusz végzetet adott, - hanem aztán igyekezett arczát a szokott formájába visszahelyezni.
- Temisztoklyusz, mondd meg: melyik a legkülönb város Francziaországban?
Itt a nevelő minden figyelmét Temisztoklyuszra fordította s úgy látszott, mintha be akart volna ugrani annak a szemébe, de végre teljesen megnyugodott s bicczentett a fejével, mikor Temisztoklyusz azt mondta, hogy „Páris”.
- Hát nálunk melyik a legkülönb város? - kérdezte tovább Manilov.
A nevelő megint megfeszítette a figyelmét.
- Pétervár, - felelt Temisztoklyusz.
- Hát még?
- Moszkva, - felelt Temisztoklyusz.
- Okos fiú, - mondá Csicsikov, - de mondják csak kérem, - folytatta, bizonyos meglepetéssel fordulva Manilovék felé, - ilyen korban ilyen készültség? Ki kell jelentenem, hogy ennek a gyereknek rendkívüli tehetsége van!
- Óh, ön még nem ismeri, - válaszolt Manilov, - roppant elmés gyerek! Már a kisebbik, Alkíd, nem olyan gyors eszű; - hanem ő: mihelyt valamit meglát, teszem azt, egy cserebogarat, vagy Katiczabogarat - mindjárt megélénkűl a szeme, mindjárt utána szalad és mutogatja nekünk. El is tökéltem, hogy a diplomácziai pályára adom. - Temisztoklyusz - folytatta, megint ahhoz fordúlva, - akarsz-e nagykövet lenni?
- Akarok! - felelt Temisztoklyusz, kenyeret majszolva s lábával jobbra-balra kalimpálva.
Ebben a perczben a hátúl álló inas megtörülte a nagykövet orrát, a mit igen helyesen cselekedett, máskülönben egy meglehetős, oda nem való csöpp pottyant volna a levesbe.
Az ebédnél a beszélgetés a nyugodt élet kellemetességeiről folyt, melyet a háziasszony a városi színházról és színészekről mondott megjegyzéseivel tarkított. A nevelő nagy figyelemmel kísérte a beszélgetést, s mihelyt észre vette, hogy azok nevetni akarnak, abban a pillanatban széjjel húzta a száját és nagy szorgalommal nevetett. Bizonyosan hálás természetű ember volt s ezzel viszonozni akarta a házigazdájának azt, hogy ez jól bánt vele. Különben egyszer mégis szigorú arczkifejezést öltött, megkopogtatta az asztalt, s a vele szemközt ülő gyerekekre szegezte a tekintetét. Ez helyén való dolog is volt, mert Temisztoklyusz megharapta az Alkid fülét, Alkid pedig behúnyva a szemét és eltátva a száját, a legparasztosabb sírásra akart fakadni, de érezvén, hogy ennek a révén elküldhetik az ebédtől, visszahelyezte száját az előbbeni állapotba s könnyes szemekkel rágta a bárány-csontot, a mitől mindkét arcza bezsírozódott.
A háziasszony igen gyakran intézte a vendéghez e szavakat:
- Ön semmit sem eszik; miért nem vesz többet?
A mire Csicsikov mindannyiszor így felelt:
- Köszönöm alázatosan, már jóllaktam. A kellemes beszélgetés többet ér minden ételnél.
Fölkeltek az asztaltól. Manilov nagyon meg volt elégedve s tenyerét a vendége hátára téve, így akarta azt a vendéglátó szobába kísérni, de az egyszerre csak igen jelentős tekintettel kijelentette, hogy szeretne a házigazdával valami nagyon sürgős dologról beszélni.
- Akkor hát engedje meg, hogy az én szobámba vezessem be, - mondá Manilov s bevitte Csicsikovot egy kisebbszerű szobába, melynek ablakai egy kékellő erdőre szolgáltak.
- Ez az én kis zuglyom, - mondá Manilov.
- Kedves szobácska, - szólt Csicsikov körűltekintve.
A szoba csakugyan elég kellemes volt; falai kékes-szürkére voltak festve; volt benne négy szék, egy karosszék, egy asztal, azon az a megszamárfülezett könyv, a melyről már megemlékeztünk; azután néhány írás-darab, - de legtöbb volt ott mégis a dohány. A dohány különféle elhelyezésben mutatkozott: sapkákban, dohánytartókban, de legnagyobb része egyszerűen egyes halmazokba volt az asztalra öntve. A két ablakpárkányon is apró hegyek álltak a pipából kivert bagóból, de ezek bizonyos csínnal voltak egymásmellett sorba rakva. Látni lehetett rajtok, hogy ez a rendtartás a házigazda egyik kellemes szórakozása volt.
- Legyen olyan kegyes, foglaljon e karosszékben helyet, - mondá Manilov, - ebben kényelmesebben fogja magát érezni.
- Engedje meg, hogy csak egy székre üljek.
- Engedje meg, hogy ezt meg ne engedjem, - felelt Manilov mosolyogva; - ezt a karosszéket én már a vendégek számára jelöltem ki; ha tetszik, ha nem, arra kell ülnie.
Csicsikov leült.
- Engedje meg, hogy egy pipával megkínáljam.
- Nem, én nem dohányzom, - felelt Csicsikov mosolyogva, de bizonyos sajnálattal.
- Miért? - kérdezte Manilov, szintén mosolyogva s bizonyos sajnálattal.
- Nem szoktam rá, félek tőle; azt mondják, a dohányzás soványít.
- Engedje megjegyeznem, hogy ez csak babona. Sőt én azt hiszem, hogy a pipázás sokkal egészségesebb, mint a tubákolás. Volt az ezredünknél egy igen-igen derék és igen-igen művelt hadnagy, a ki soha ki nem vette a szájából a pipa-szopókát, nemcsak az asztalnál, de - engedelemmel legyen mondva, - más helyeken sem. S ím: már negyven éves, de - Istennek legyen hála! - mindez ideig oly egészséges, mint a makk.
Csicsikov megjegyezte, hogy ilyesmi elő szokott fordúlni, s hogy a természetnek sok olyan játéka van, melyeket a legélesebb elmék sem képesek megfejteni.
- De engedjen meg mindenek előtt egy kérdést, - folytatta olyan hangon, a melynek különös, vagy majdnem különös kifejezése volt, - s azután - nem tudni, miért - hátra tekintett; Manilov - szintén nem tudni, miért - hasonlóképen hátra tekintett.
- Mikor tetszett utoljára beadni a reviziós lajstromot?
- Óh, már régen; helyesebben szólva: nem is tudom, hogy mikor.
- Sok jobbágya halt meg azóta?
- Fogalmam sincs róla; legjobb lesz az ispántól megkérdezni. Hej, valaki! híjjátok csak ide az ispánt; azt hiszem, hogy ma épen itt van.
Előhítták az ispánt. Ez körülbelül negyven éves ember volt, borotválta a szakállát és kabátot viselt s úgy látszott, igen kényelmesen élt, mert az arcza teljesen gömbölyű volt, bőrének sárgás színe s apró szemei pedig azt bizonyították, hogy nagyon jól tudta: mi a dunna és párna. Első tekintetre meglátszott rajta, hogy úgy futotta meg idáig pályáját, mint valamennyi urasági ispán: eleinte csak kifutó inas volt a háznál, tudott írni-olvasni, aztán feleségűl vett valami Agáskát, az úrnője kedvencz kulcsárnőjét, ennek révén ő lett a kulcsár, azután meg ispán. S ispánná lévén - természetes, hogy úgy cselekedett, mint valamennyi ispán: barátkozott és komaságra lépett azokkal, a kik a faluban tehetősebbek voltak, s a szegényeket terhelte jobban az uraság dolgával; reggelenkint kilencz órakor kelt, bevárta a szamovárt és téázott.
- Hallod-e, barátom; hány jobbágyunk halt meg azóta, hogy bejelentettük a reviziót?
- Hogy - hány? Azóta sokan meghaltak, - felelt az ispán, miközben egyet csuklott s e miatt a szájához tartotta a tenyerét, mintha el akarná azt rekeszteni.
- Hát - megvallom - én magam is úgy gondolom, hogy sokan meghaltak, - kapott a szón Manilov, s Csicsikovhoz fordulva még egyszer ismételte; - valóban sokan meghaltak.
- De hát - példának okáért - számszerint hányan? - kérdezte Csicsikov.
- Igen; számszerint hányan? - ismételte Manilov.
- Hogy’ tudjam én azt számszerint megmondani? Hiszen nem tudni: hányan haltak meg. Senki sem vette számba őket.
- Úgy van, - fordúlt Manilov Csicsikovhoz, - én is úgy tudom, hogy nagy a meghaltak száma, s épen azért nem is tudható, hogy hányan haltak meg.
- Hát számláld meg, - mondá Csicsikov az ispánnak, - csinálj egy névszerinti kimutatást.
- Igen, mindegyiket névszerint jegyezd föl, - hagyta helyben Manilov.
Az ispán azt mondta: - Értem! - és távozott.
- Aztán mire kell ez önnek? - kérdezte az ispán távozása után Manilov.
Ez a kérdés, a mint látszott, megakasztotta egy kissé a vendéget: arczában valami feszűltség mutatkozott, a melytől még el is pirúlt, s a mely feszűltségnek a kifejezésére nem egészen alkalmasak a szavak. S csakugyan: Manilov végre oly különös és szokatlan dolgokat hallott, a milyeneket emberi fül még soha.
- Ön azt kérdezi: mire kell ez nekem? Megmondom: jobbágy-parasztokat szeretnék vásárolni, - mondá Csicsikov, - aztán megakadt és elhallgatott.
- De ha szabad kérdeznem: hogy’ akar ön jobbágyokat vásárolni: földdel együtt, vagy csak átköltöztetésre, vagyis föld nélkül? - kérdezte Manilov.
- Nem; nem éppen jobbágyokat akarok én, - mondá Csicsikov, - hanem holtakat...
- Hogyan? Bocsánat... kissé nagyot hallok; valami rendkívül furcsa szót értettem.
- Holtakat akarok beszerezni, de a kik a reviziós lajstromba mint élők volnának bevezetve.
E szavak hallatára Manilov leejtette a szájából a szopókát pipástúl együtt a földre s eltátott szája tátva maradt néhány perczig. A barátságos élet kellemetességeiről beszélgető két jóbarát mozdúlatlan maradt, merőn nézett egymás szemébe, mint az olyan két arczkép, a melyet a régi időkben a tükör két oldalán egymással szemközt szoktak volt fölakasztani.
Végre Manilov fölvette a földről a pipáját s alúlról tekintett föl a Csicsikov arczába, ki akarván abból nézni: nem mutatkozik-e azon valami gúnyos mosoly, nem tréfál-e az ő vendége? de ilyesminek nyoma sem volt; ellenkezőleg: az az arcz még a szokottnál is komolyabbnak látszott. Azután arra gondolt: vajon nem háborodott-e meg hirtelenében a vendég esze s ijedten, állhatatosan nézett rá; de a vendég szemei teljesen tiszták voltak; nem volt azoknak nyugtalan, vad fénye, mint a milyenben forognak az őrűlt ember szemei: minden csöndben és rendben volt. Bármint törte is Manilov az eszét, hogy mit gondoljon és mit tegyen, nem tudott egyebet tenni, mint hogy a szájában maradt pipafüstöt egy igen finom sugárban kibocsátotta.
- Nos - tehát szeretném tudni: adhat-e ön nekem ilyen tényleg nem eleven, de a törvény formái szerint élő jobbágyokat - eladás- vagy átengedésképpen, már a hogy’ önnek jobban tetszik...
De Manilov annyira zavarban volt, hogy csak nézett rá.
- Úgy látom, ön nem tud határozni, - jegyezte meg Csicsikov.
- Én? nem én, nem az, hogy... - mondá Manilov, - de nem tudom fölfogni... bocsásson meg... én persze nem részesűlhettem olyan fényes nevelésben, a minő meglátszik önnek - hogy úgy mondjam - minden mozdúlatában, nem rendelkezem a kifejezések magasabb művészetével... Meglehet, hogy itt... ebben az ön iménti kijelentésében... valami más rejlik... Meglehet, hogy csak az ékesszólás kedvéért méltóztatott magát úgy kifejezni?
- Nem, - felelt Csicsikov, - én úgy értem a dolgot, a hogy’ mondtam, vagyis azokat a lelkeket értem, a kik meghaltak.
Manilov végkép kijött a sodrából. Érezte, hogy tennie, hogy kérdeznie kell valamit, de hogy mit: - az ördög tudja! Végre azt tette, hogy megint kibocsátott egy csomó füstöt, de most már nem a száján, hanem az orrlyukain.
- E szerint tehát, ha semmi akadály sincs, Isten nevében hozzá foghatunk az adás-vétel megkötéséhez, - mondá Csicsikov.
- Hogyan? holt lelkek-adásvevéséhez?
- Dehogy! - felelt Csicsikov, - azt írjuk, hogy azok mind élők, mint a hogy’ a reviziós lajstromban tényleg szerepelnek! Én nem szoktam a polgári törvények rendelkezéseitől eltérni, habár azért sokat szenvedtem is azalatt, míg szolgálatban voltam; de bocsásson meg: a kötelesség én előttem szent, a törvény előtt pedig térdet-fejet hajtok.
Ez utóbbi szavak megtetszettek Manilovnak, hanem azért a dolog lényegébe mégsem bírt behatolni s felelet helyett elkezdte oly erősen színi a pipáját, hogy végre a pipaszár úgy fortyogott, mint valami furulya. Úgy látszott, mintha abból akart volna véleményt kihúzni a hallatlan esetre vonatkozólag; de a pipaszár szortyogott - és azzal vége!
- Talán kétségei vannak önnek?
- Óh, kérem, dehogy vannak! Eszem ágában sincs, hogy valami kritikai előítéletem legyen ön iránt. De engedjen meg egy kérdést: nem lesz-e a vállalkozás, vagy hogy még világosabban fejezzem ki magamat: ez a negóczium - tehát: nem lesz-e ez a negóczium ellentétben a polgári törvény-rendeletekkel és Oroszország további terveivel?
Itt Manilov, miután fejét előbbre hajtotta, igen jelentősen nézett a Csicsikov szemébe, olyan mélyértelmű kifejezést öltve arczvonásaira és összeszorított ajkaira, a milyent talán soha emberi arczon nem láttak, legfeljebb valamely rendkívül nagyeszű miniszternél, de annál is csak a legnagyobb fejtörés pillanatában.
Csicsikov azonban egészen egyszerűen jelentette ki, hogy a vállalat vagy negóczium semmiképpen sem jön ellentétbe a polgári törvényrendeletekkel, sem Oroszország további terveivel, - egy percz múltán pedig hozzá tette még, hogy a kincstár még hasznot is húz az ügyletből, mert megkapja a törvényes illetékeket.
- Tehát ön azt hiszi?...
- Én azt hiszem, hogy ez a lehető legrendesebb dolog.
- No, ha rendes, akkor más! nekem nincs ellene kifogásom, - mondá Manilov és teljesen megnyugodott.
- Most csak az van még hátra, hogy a vételárban megegyezzünk.
- Micsoda vételárban? - kérdezte Manilov és szünetet tartott. - Hát azt hiszi ön, hogy én öntől pénzt fogadok el olyan lelkekért, a kik némi tekintetben befejezték pályafutásukat? Ha már egyszer önnek ilyen - úgyszólván fantasztikus kívánsága támadt, hát én átadom őket önnek ingyen s magamra vállalom az adás-vételi szerződést is.
A jelen történet íróját méltó szemrehányás illethetné, ha elfelejtené megjegyezni, hogy a Manilov szavai következtében a jövevény öröme rendkívül nagy volt. Bármily komoly és meggondolt ember volt is, csaknem bak-ugrásokra adta magát, a melyek - tudvalevőleg - csak a legnagyobb öröm kitöréseiképen szoktak jelentkezni. Olyan hevesen fordúlt meg a karosszékében, hogy ennek a szőrkelme-behuzata elszakadt. Manilov pedig bizonyos meglepetéssel nézett rá. Egészen zavarba jött a köszönetnyilvánítások özönétől s ő is hálálkodni kezdett, elpirúlt, fejével tagadó mozdulatokat tett s végül kijelentette, hogy mindez valóságos semmiség, hogy ő ki akarta mutatni valamivel az ő szívességét, a lelki magnetizmust; a holt lelkek pedig bizonyos tekintetben szóra sem érdemes hitványságok.
- Világért sem hitványságok, - mondá Csicsikov, megszorítva a kezét.
Itt egy nagyon mély sóhajtás következett. Úgy látszott: Csicsikov szíves ömlengésekre hangolódott s végűl nem minden érzés nélkül a következő szavakat mondta:
- Ha tudná ön, mily szolgálatot tett ön ezen látszólag hitvány dologgal egy családi tűzhely nélkül szűkölködő embernek! Óh, mert mennyit szenvedtem én! Mint valamely csónak a dühöngő hullámok közt... Mily üldözéseknek, hajszáknak voltam kitéve, mennyi bút és bánatot kellett elszenvednem! És miért? Azért, mert az igazsághoz tartottam magamat, mert tiszta volt a lelkiismeretem, mert pártját fogtam az özvegyeknek és árváknak.
Itt még le is törűlgette zsebkendőjével kiperdűlt könyeit.
Manilov végkép meg volt hatva.
A két jóbarát sokáig szorongatta egymás kezét, sokáig nézett szótlanúl egymás szemébe, a melyekben fölfakadó könyek voltak láthatók. Manilov sehogy sem akarta elereszteni a mi hősünk kezét s tovább szorongatta azokat oly hévvel, hogy az már nem tudta: miképpen szabadítsa ki a kezeit. Végre lassan kihúzta őket s azt mondta, hogy nem ártana, ha az adás-vételi szerződést mentől hamarább nyélbe ütnék s ha ő e czélból maga járna el a városban; aztán fogta a kalapját és búcsúzni kezdett.
- Mi ez! ön már el akar menni? - szólt Manilov egyszeribe magához térve és csaknem megijedve.
Ebben a pillanatban megjelent a szobában Manilovné.
- Lizácska, - mondá Manilov szomorú tekintettel, - Ivánovics Pál elhagy bennünket.
- Bizonyára megúnt bennünket Ivánovics Pál, - felelt Manilovné.
- Nagyasszonyom! Itt - mondá Csicsikov, - itt, itt - s kezét a szívére tette, - igenis, itt marad az emléke ama kellemes időnek, melyet kegyetekkel töltöttem. S higyje el: nem volna rám nézve nagyobb boldogság, mint kegyetekkel együtt élni, ha nem is egy házban, de legalább a lehető legközelebbi szomszédságban.
- Tudja-e, Ivánovics Pál, - mondá Manilov, a kinek ez a gondolat nagyon megtetszett, - hogy tényleg nagyszerű volna úgy együtt lakni egy födél alatt, vagy valamely szilfa árnyékában egyről-másról elphilosophálni, elmélyedni a...
- Óh, az mennyei élet volna, - felelt Csicsikov sóhajtozva. - Magamat ajánlom, nagyasszonyom! - folytatta kezet csókolva Manilovnénak, - Isten önnel, kedves barátom! Ne feledje el a kérésemet.
- Óh, legyen nyugodt, - felelt Manilov, - nem adok neki két napot s én is a városban leszek.
Mindnyájan kimentek az ebédlőbe.
- Isten veletek, kedves kicsikék! - mondá Csicsikov, meglátván Alkidot és Temisztoklyuszt valami fahuszárral játszva, a melynek már sem keze, sem orra nem volt. - Isten veletek, kincsecskéim. Bocsássatok meg, hogy nem hoztam nektek valami ajándékot, de - megvallom, - nem is tudtam, hogy a világon vagytok, most azonban, mihelyt eljövök, kaptok tőlem valamit. Neked kardot hozok. Kell kard?
- Kell! - felelt Temisztoklyusz.
- Neked pedig dobot. Úgy-e: neked dob kell? - folytatta Csicsikov, Alkidhoz hajolva.
- Top! - felelt Alkid suttogva és a fejét lehorgasztva.
- Jól van, neked hát dobot hozok, de milyen szép dobot! Mindig így fog tenni: turrr-ru... tra-ta-ta, ta-ta-ta... Isten veled, kedveském! Isten veled! - S megcsókolta a gyerek fejét, majd Manilovhoz és a feleségéhez fordult oly mosolylyal, a minővel a szülőkhöz szoktak fordulni, jelezve a gyerekek kívánságának ártatlan voltát.
- Igazán, maradjon még, Ivánovics Pál, - szólt Manilov, mikor már mind kimentek a lépcsőre, - nézze csak, milyen felhők kerekednek.
- Azok nem nagy felhők, - felelt Csicsikov.
- De tudja-e az utat Szobákevicshez?
- Éppen öntől akartam megkérdezni.
- Mindjárt megmagyarázom a kocsisának.
Itt Manilov épp oly kedveskedő hangon mondta el az útbaigazításokat a kocsisnak, a kit egyszer még meg is magázott.
A kocsis megértvén, hogy két útelágazást kell elhagynia s csak a harmadikon letérni, így szólt:
- Oda trafálunk, tekintetes uram.
S Csicsikov elútazott. Utána még sokáig hajtogatták magukat a háziak, és lábujjhegyre ágaskodva sokáig lobogtatták a kendőiket.
Manilov sokáig állt a lépcső-főn, tekintetével a távozó bricskát kísérve, s mikor ez már egészen eltűnt, ő még mindig ott állt és pipázott. Végre bement a szobájába, leült egy székre s átadta magát gondolatainak, lelkében örülve, hogy vendégének egy kis örömet szerezhetett. Majd átmentek gondolatai egész észrevétlenűl más tárgyakra, végűl pedig a jó Isten tudná megmondani, hogy hova. Gondolkozott a barátság kellemetességeiről, aztán arról, hogy mily jó lenne egy jóbaráttal valamely folyó mellett élni, azután gondolatban hídat épített azon a folyón, majd egy roppant nagy házat, olyan magas toronynyal, hogy arról Moszkvát is meg lehet látni: milyen kellemes lehet ott esténkint a szabad levegőn téázni és valamely kellemes tárgyról beszélgetni; azután arról ábrándozott, hogy ő és Csicsikov egy szép kocsin valami társaságba hajtatnak, ott mindenkit elvarázsolnak kellemes modorukkal s az uralkodó értesűlvén az ő barátságukról, kinevezi mindkettőjüket tábornokká, végül meg Isten tudja, miről, de olyanról álmodozott, a mit már maga sem értett. Egyszerre csak félbeszakította minden ábrándozását a Csicsikov különös kérése. Ennek a meggondolása különösen nem fért a fejébe; bármint forgatta is, semmikép sem tudta azt megmagyarázni magának s ült, csak ült és pipázott - s ez így tartott egész vacsoráig.

HARMADIK FEJEZET
Csicsikov pedig elég jó hangúlatban ült a bricskáján, a mely már régen ott gurúlt az országúton. Az előbbeni fejezetből már világos előttünk, hogy mi volt az ő ízlésének és igyekezetének legfőbb tárgya, nem csodálható tehát, ha mihamar egészen, testestől-lelkestől elmerült abba. A föltevések, számítások és kilátások, a melyek jelei arczán mutatkoztak, úgy látszik, igen kellemesek lehettek, mert minden perczben a megelégűltség mosolygásával végződtek. El lévén ezekkel foglalva, nem is ügyelt arra, hogy a kocsisa, a ki nagyon meg volt elégedve a Manilovék cselédsége részéről tapasztalt szíves fogadtatással, elég érthető intelmeket osztogatott a jobboldali vörös-pej, lógós lónak. Ez a vörös-pej ló igen ravasz állat volt s csak mutatta, hogy húz, míg a középrudas-pej és bal-lógós sárga - (a melyet Ülnöknek híttak azért, mert valami ülnöktől vásárolták), - teljes erejükből igyekeztek, annyira, hogy még a szemükből is meglátszott a kötelességteljesítés öröme.
- Csak ravaszkodjál, ravaszkodjál, majd túl ravaszkodlak én téged, - mondogatta Szelifán, fölemelkedve s ostorával végig húzogatva a lusta lovon; - teljesíted a kötelességedet, te német ficsúr! A pej - lám, az tisztességes ló, az megteszi a magáét; annak szívesen is adok több zabot, mert ő tisztességes ló; meg az Ülnök is jó ló... No, no! mit hegyezed a füled? Ide hallgass, ostoba állat, ha veled beszélnek. Tőlem nem tanulsz rosszat, te tudatlan! Nézd csak, hova mászik!
Itt megint végig vágott rajta és folytatta:
- Nesze, te barbár! Átkozott Bonaparte!
Aztán közös megszólításban részesítette őket:
- Nocsak! kedves szolgáim! - s rácsapott egyet-kettőt mindegyikre, de nem büntetésképpen, hanem hogy értésükre adja: mennyire meg van velök elégedve.
Kielégítvén ilyen módon a lovait, megint a vörös-pejjel állt szóba:
- Azt hiszed, elrejtheted a magadviseletét? Nem; járj igaz úton, ha azt akarod, hogy megbecsüljenek. Lám, azok a földesurak, a hol most voltunk, milyen derék emberek. Én szívesen elbeszélgetek jóravaló emberekkel. Jóravaló emberekkel mink mindig jó barátok vagyunk, fínom pajtások, ha enni kell, ha inni - a legnagyobb szívességgel, ha jóravaló emberekről van szó. A jóravaló embert mindenki tiszteli. Itt van példáúl a mi urunk: őt is mindenki tiszteli, mert császári hivatalt viselt és kollégyiomi tanácsos, értetted?
Így okoskodván, Szelifán végre a legtávolabb eső, legelvontabb tárgyakra tért át. Csicsikov, ha oda figyelt volna, sok olyan apróságot tudhatott volna meg, a mely az ő személyére vonatkozott; de ő annyira el volt foglalva a maga dolgával, hogy csak egy hangos mennydörgés térítette őt magához; körülnézett: az eget teljesen elborították a sötét felhők s a poros országútat esőcseppek kezdték verdesni. Végre még egy erősebb és közelebbi dördűlés hallatszott, s az eső megeredt, mintha kupából öntötték volna. Az eső harántos irányt véve, elébb az egyik oldaláról csapkodta a bricska kosarát, azután a másikról; azután irányt változtatva és egészen függőleges irányban hullva, egyenesen az ernyő tetején dobolt, végre pedig szembe vagdosta Csicsikovot. Lehúzta hát a bőrernyőt, a melyen két kis kerek ablak volt, hogy látni lehessen az út tájképeit s megparancsolta Szelifánnak, hogy gyorsabban hajtson. Szelifán, a kit az eset a beszéde közepén lepett meg, úgy vélte, hogy csakugyan jó lesz sebesebben haladni, kihúzott előbb az ülés alól valami szürke posztó hitványságot, fölujjalta azt, azután megkapta a gyeplőt, s rákiáltott a trojkájára, a mely alig-alig lépkedett, mert kellemes ellágyúlást érzett az oktató beszédtől. De Szelifán már semmiképpen sem emlékezett rá, hogy két, vagy három út-elágazást kell-e elhagynia. Visszagondolva a megtett útra, annyit megállapított, hogy immár jó sok út-elágazást hagyott el. S minthogy az orosz ember válságos pillanatokban nem sokat habozik, hanem tudja, hogy mit kell cselekednie, hát a legközelebbi kereszt-útnál ő is jobbra fordúlt s rá kiáltva a lovaira, hogy: „Hej! tisztelt barátaim!”, vágtatásnak eredt, nem sokat törődve azzal, hogy hova visz a választott út.
Hanem az eső, a mint látszott, tartósabbnak ígérkezett. Az út pora mihamar sárrá változott s a lovaknak pillanatról-pillanatra nehezebbé vált a bricska vonása. Csicsikov már nagyon nyugtalankodott, hogy még nem látszik a Szobákevics faluja. Számítása szerint már régen meg kellett volna érkezniök. Nézegetett jobbra-balra, de olyan sötét volt, hogy akár kinézhette a szemét, még se látott semmit.
- Szelifán, - szólt végre, kidugva a fejét a bricskából.
- Tessék parancsolni! - felelt Szelifán.
- Nézd csak, hogy nem látszik-e még a falu?
- Nem, uram, sehol sem látszik.
Erre Szelifán egyet suhintott az ostorával, nótára gyujtott, de valami olyan hosszúra, a melynek nem akart vége lenni. Volt abban minden: mindazok a buzdító, hajszoló kiáltások, a melyekkel Oroszországnak egyik végétől a másikig a lovakat szokták szólongatni, különféle jelzők, de minden válogatás nélkül, csak a mint a nyelvére jöttek. A miből az jött ki, hogy végre már szekretáriusnak nevezte a lovait. Ekközben Csicsikov kezdte észrevenni, hogy a bricska jobbra, balra, előre és hátra dűlöngött s erősen zötyögtette őt; ebből azt sejtette, hogy letértek az útról, s valószínűleg valami göröngyös mezőn haladnak. Úgy látszik, ezt Szelifán is észrevette, de nem szólt egy szót sem.
- Micsoda úton mégy, te gazember? - kérdé Csicsikov.
- Mit csináljak ilyen időben uram; az ostoromat sem látom, olyan sötét van.
Ezt mondván, úgy félrebillentette a bricskát, hogy Csicsikov kénytelen volt mind a két kezével megkapaszkodni. Csak most vette észre, hogy Szelifán kapatos volt.
- Vigyázz, vigyázz! mindjárt kifordítasz! - kiabált rá.
- Nem, uram! hogy’ tetszik már olyat gondolni, hogy én kifordítanám, - mondá Szelifán, - nem jó dolog a kifordúlás, azt én magam is tudom. Nem is fordítom én ki!
Erre lassacskán meg akart fordúlni a bricskával; fordúlt, fordúlt - s egészen a féloldalára fordította a bricskát. Csicsikov a kezével is, a lábával is bele toccsant a sárba. Szelifán mégis csak megtett annyit, hogy megállította a lovait; egyébaránt megálltak volna azok maguktól is, mert már nagyon kimerűltek. Ez a váratlan eset nagyon meglepte Szelifánt. Lemászva a bakról, megállt a bricska előtt, a csípőjére támasztva mind a két kezét, míg az ura a sárban keczmeregve, minden erejéből igyekezett onnan kimászni s némi gondolkozás után így szólt:
- Látod, hogy kifordítottál! Hiszen olyan részeg vagy, mint egy csizmadia.
- Nem az, uram; hogy’ volna az lehetséges, hogy én részeg volnék! Hiszen tudom én, hogy a részegség nem szép dolog. Beszélgettem egy pajtásommal - mert jóravaló emberrel el lehet beszélgetni - abban nincs semmi rossz, - aztán falatoztunk együtt. A falatozás sem megrovásra méltó cselekedet s jóravaló emberrel el lehet falatozni.
- Mit mondtam én neked, mikor legutóbb leittad magad? mi? Elfelejtetted? - mondá Csicsikov.
- Nem, tekintetes uram; hogy’ volna az lehetséges, hogy elfelejtsem. Tudom én a kötelességemet. Tudom, hogy a részegség nem szép. Jóravaló emberrel beszélgettem, mert...
- Ha jól elraklak, majd tudni fogod: hogyan kell jóravaló emberekkel beszélgetni.
- Már a mint a tekintetes úr gondolja, - felelt a mindenbe beleegyező Szelifán, - ha megrak, hát megrak: én annak sem mondok ellent. Miért is ne rakna meg, ha az a rend? arra való az úri hatalma. Megrakni nem árt, mert a parasztember félre hág; pedig a rend a fődolog. Ha a rend úgy kívánja, hát meg kell rakni. Miért is ne rakna meg?
Erre az okoskodásra Csicsikov nem tudott mit felelni. De ekkor mintha a Sors elhatározta volna, hogy segítségökre jön. Messziről kutyaugatás hallatszott. Csicsikov megörült és tovább hajtatott. Az orosz kocsisnak pedig, ha nem láthat, igen jó érzéke van, azért esik meg néha vele, hogy behúnyt szemmel is hajt, mint a förgeteg és valahová mindig megérkezik. Szelifán, a ki az orrát sem látta, oly egyenesen a falunak hajtott, hogy csak akkor állt meg, mikor a bricska rúdja egy kerítésbe ütődött s a mikor már egyáltalában nem lehetett tovább menni. Csicsikov a szakadó eső függönyén át csak annyit látott, hogy valami födélhez hasonló sötét folt előtt állnak. Elküldte Szelifánt, hogy keresse meg a kaput, a mi kétségtelenül sokáig tartott volna, ha nem volnának Oroszországban kapusok helyett termetes kutyák, a melyek olyan hangosan jelentették be az ő megérkezését, hogy kénytelen volt a fülét befogni. Egy ablakban világosság tetszett föl s ködös súgárban lövellt a kerítésig, megmutatván utasainknak a kaput. Szelifán dörömbözni kezdett, a mire csakhamar megjelent egy ködmönös alak a tornácz-ajtóban s úr és kocsis rekedt asszonyi hangot hallottak:
- Ki dörömböz ott? Mit keresnek itt?
- Utasok vagyunk, mátuska, adj éjjeli szállást, - felelt Csicsikov.
- Nézd el csak a kengyelfutót! - mondá a vénasszony, - milyen időben jár! - Ez nem állás; itt földesasszonyság lakik.
- Mit tehetünk, mátuska? Látod, hogy eltévedtünk. Csak nem hálhatunk ilyen időben a szabad ég alatt.
- Az ám, nagyon rossz idő van, nagyon, - tette hozzá Szelifán.
- Hallgass, szamár, - mondá Csicsikov.
- De mifélék vagytok? - kérdezte a vénasszony.
- Nemes-ember, mátuska.
A „nemes-ember” szó hallatára a vén asszony mintha elgondolkozott volna.
- Várjanak, majd megmondom a nagyasszonyomnak, - szólalt meg aztán s néhány percz múltán már vissza is tért, kezében lámpással.
A kapu kinyílt. Egy másik ablakban is kigyúlt a világ. Az udvarra bejött a bricska, egy kis házikó előtt állt meg, a melyet a sötétben nehéz volt jól megnézni, mert az ablakokból jövő világosság csak az egyik felére esett. A ház előtt egy kátyú is látszott, a melyet egyenesen világított meg az ablak-fény.
Az eső hangosan kopogott a háztetőn és mormoló csörgedezéssel futott le az eresz alá állított hordóba. Ez alatt a kutyák minden elképzelhető hangon csaholtak: az egyik fölfelé tartva a fejét, oly hangosan, oly odaadással vonított, mintha azért Isten tudja milyen fizetést kapott volna; egy másik gyorsan vakkantgatott, mint a kelep; ezek mellett kérlelhetetlen diskánt vicsogrott, mint a postakocsi csengője: ez valószínűleg kölyök-kutya volt; s kiegészítette az egészet egy basszus hang, ez meg valószínűleg öreg, bő kutya-erényekkel megáldott eb lehetett, mert úgy reszelt, mint az énekkari kontrabasszus, mikor a hangverseny legmelegebb folyamában a tenoristák - hogy kivághassák a legmagasabb hangot - lábujjhegyre állnak s valamennyi énekes, fejét hátra szegve, a magasba törekszik - csak egyedűl ő, a kontrabasszista, mélyeszti borotválatlan állát a nyakravalójába s leguggolva, csaknem leülve a földre, onnan eregeti mély hangját, a melytől megmozdúlnak és megrezegnek az ablakok üvegtáblái.
Már e kutya-hangversenytől, mely oly jeles muzsikusokból volt összeállítva, következtethető volt, hogy a falu meglehetős nagy lehetett. De a mi megázott és elgémberedett hősünk nem gondolt most egyébre, mint az ágyra. Alig állt meg a bricska, ő már fölugrott a tornáczra, megingott és majdnem elesett. A tornáczon megint megjelent egy, az előbbinél valamivel fiatalabb, de ahhoz nagyon hasonló nő. Ez bevezette Csicsikovot a szobába.
Csicsikov körülnézett; a szoba régi módi, csíkos kárpittal volt bevonva; a falon madarakat ábrázoló képek; az ablakok közt régi kis tükrök fa-lombot utánzó farámákban; mindegyik tükör háta mögé vagy egy levél, vagy egy tuczat ócska kártya, vagy egy harisnya volt dugva; aztán egy fali óra, melynek számlapjára virágok voltak festve... egyebet nem bírt fölfedezni. Érezte, hogy a szemei leragadnak, mintha valaki mézzel kente volna be azokat.
Egy percz múltán megjelent a háziasszony, egy éltesebb nő, valami háló-főkötőben, a melyet - úgy látszik, - hamarosan kapott magára, nyakában flanell-kendővel; ama kisebb birtokos matuskák egyike, a kik mindig panaszkodnak a rossz aratás és a veszteségek miatt, s fejöket kissé félrebillentve tartják, - máskülönben pedig csöndeskén pénzecskéket rakosgatnak félre ócska zacskócskába, a melyeket a komót-szekrény fiában tartogatnak. Egyik zacskóban csupa rúbeles, a másikban csupa félrúbeles, a harmadikban csupa negyedrúbeles ezüstpénzek vannak, ámbár látszólag úgy tűnik föl a dolog, mintha a szekrényben fehérneműn, hálóköntösökön, fonál-pászmákon s elfeslett felöltőkön kívül egyéb nem volna, mely készletek arra valók, hogy ruhákat készítsenek belőlök abban az esetben, ha a használatban lévőkön lyukat égetnek az ünnepi kalácsok sütése közben, vagy ha maguktól elrongyolódnak. De a ruhákon nem oly gyakran égetnek lyukat s nem is rongyollanak el azok oly gyakran: sokkal jobban vigyáz azokra a mátuska s a felöltők ott feküsznek feslett állapotban, Isten tudja meddig, míg végre végrendelet szerint a többi czókmókkal együtt az unoka-testvérre vagy húgra maradnak.
Csicsikov mentette magát, hogy ily késő órákban alkalmatlankodik.
- Nem baj, - felelt a háziasszony. - De milyen ítélet-időben vetette önt ide az Isten! Milyen sötét van, és milyen vihar! Bizony jó volna valamit enni az út fáradalmai után, de már későre jár az idő, semmit sem lehet készíteni.
A háziasszony szavait különös sziszegés szakította félbe, úgy, hogy a vendég megijedt. A zaj olyan volt, mintha az egész szobát kígyók özönlötték volna el; de föltekintvén, megnyugodott, mert észre vette, hogy csak a fali órára jött rá az ütni való igyekezet. A sziszegés után rögtön hörgés következett, aztán összeszedve minden erejét, az óra kettőt ütött, de olyan hangon, mintha valaki repedt fazékra vert volna valami bottal, - mire az inga nyugodtan kattogott jobbra-balra.
Csicsikov megköszönte a háziasszony szívességét, azt mondván, hogy neki semmi sem kell, ne zavartassa magát semmiben, hogy ágyon kívül neki egyébre szüksége nincs s csak arra volt kíváncsi, hogy hol jár ő, és hogy messze van-e innen a Szobákevics földesúr faluja, mire az öreg asszonyság azt felelte, hogy ő soha nem is hallotta azt a nevet s hogy olyan nevű földesúr egyáltalában nincs is.
- De Manilovot csak tetszik ismerni? - mondá Csicsikov.
- Ki az a Manilov?
- Az is földesúr, mátuska.
- Nem ismerem, nem is hallottam felőle; nincs itt olyan földesúr.
- Hát milyenek vannak?
- Van Bobrov, Szvinyin, Kanapatyev, Harpakin, Trepákin, Plyesákov.
- Gazdag emberek?
- Nem, bátyuskám; valami gazdagok itt nincsenek. Egyiknek van vagy húsz lelke, másiknak vagy harmincz, de olyanok, a kiknek százával volna, nincsenek.
Csicsikov most vette csak észre, hogy micsoda Isten háta mögötti helyre bódorodott ő!
- Hát a város messze van-e?
- Lesz vagy hatvan versztára. Beh sajnálom, hogy nem tudok önnek mit enni adni. Nem iszik egy kis téát, bátyuska?
- Köszönöm, mátuska. Nem kell semmi, csak ágy.
- Persze, ilyen útazás után szükség van pihenésre. Helyezkedjék el ezen a dívánon, bátyuska. Hej, Fetyina, hozz derekaljat, párnát és lepedőt. Milyen rút időt adott az Isten: csak úgy csattog. Én egész éjjel gyertyát égettem a szentkép előtt. Eh, apám, hiszen neked az egész hátad és oldalad csupa sár, mint a vadkané; hol méltóztattál magadat így bepiszkolni?
- Még hálát adhatok az Istennek, hogy csak kifordúltam s be nem törtem az oldalamat.
- Óh, Megváltóm! hogy’ megüthette magát! Ne törűljük meg valamivel a hátát?
- Köszönöm, köszönöm. Ne tessék fáradni, csak annyit tessék a szolgálójának meghagyni, hogy szárítsa ki és tisztítsa meg a ruhámat.
- Hallod-e Fetyina, - mondá a háziasszony ahhoz az asszonyhoz fordúlva, a ki világgal jött volt ki a tornáczra s a ki már behozta a párnát s azt kétfelől megveregetvén a kezével, egész özön pelyhet röpített szét a szobában; - fogd az úr kaftánját és nadrágját, aztán előbb szárítsd meg a tűznél, mint a hogy’ a megboldogúlt úrét szoktuk, azután dörzsöld ki és porozd ki jól.
- Értem, nagyasszonyom, - felelt Fetyina, leterítve a derekaljat és rendbe hozva a párnát.
- No, készen van az ágyad, - mondá a háziasszony. - Isten áldjon meg, bátyuska; jó éjszakát kívánok. Nem kell-e még valami? Talán megszoktad, apám, hogy elalvás előtt vakargassák a talpadat? Az én megboldogúltam e nélkül nem tudott elaludni.
De a vendég lemondott a talpa vakarásáról is. A háziasszony kiment s ő rögtön sietett levetkezni, átadván Fetyinának a magáról lehányt ruhát, felsőt, alsót egyaránt s Fetyina hasonlóképpen jó éjszakát kívánva, elczipelte az ázott holmit.
Csicsikov egyedűl maradván, megelégedéssel nézett az ágyára, a mely csaknem a padlásig ért. (Fetyina úgy látszik, értette, hogyan kell a tollas ágyneműeket megvetni.) A mint egy székre állva fölmászott az ágyba, ez lelohadt vele csaknem a földig s a párnahajakból kiszorított tollak szétröpködtek az egész szobában. Eloltván a gyertyát, betakaródzott egy perkál-takaróval s ez alatt pereczbe húzódva, rögtön elaludt.
Másnap reggel elég későn ébredt föl. Az ablakon benéző nap egyenesen a szemébe sütött, s a legyek, a melyek tegnap nyugodtan aludtak a falakon és a padláson, most mind nekiestek, egyik az ajakára ült, másik a fülére, a harmadik azon mesterkedett, hogy egyenesen a szemére szálljon; azt azonban, a mely elég vigyázatlan volt az orra-lyuka mellé telepedni, ébredezése közben beszippantotta az orrába, a mitől nagyot prüsszentett - s éppen ettől ébredt föl végképpen. Széjjel nézve a szobában, most látta csak, hogy a képek nem mind madarakat ábrázoltak; ott volt köztük a Kutuzov arczképe is, és olajfestményben egy öreg úr, olyan vörös hajtókás rendi-ruhában, a milyent Petrovics Pál czár idejében hordtak. - Az óra megint sziszegett, hörgött és tízet ütött: az ajtónyíláson át egy női fej nézett be, de rögtön el is tűnt, mert Csicsikov, hogy mentől kényelmesebben alhassék, a szó szoros értelmében mindent levetett magáról. Az ajtóban megjelent fej mintha ismerős lett volna előtte. El kezdett tűnődni, hogy ki lehetett az, végre eszébe jutott, hogy a háziasszony. Felöltötte az ingét; kitisztított, kiszáradt ruhája már ott volt az ágya mellett. Felöltözvén, a tűzhöz ment s újra oly nagyot prüsszentett, hogy az e pillanatban az ablakhoz ugrott pulykakakas - minthogy az ablak nagyon alacsonyan volt a földtől - gyorsan bekotkodácsolt neki valamit a maga különös nyelvén, valószínűleg azt, hogy „kedves egészségére kívánom”, a miért őt Csicsikov ostobának nevezte. Az ablakhoz menve, elkezdte a kínálkozó kilátást szemlélni; az ablak aligha nem a tyúkólra szolgált, legalább az előtte elterűlő keskeny kis udvar tele volt szárnyasokkal és egyéb háziállatokkal. A pulykáknak és tyúkoknak nem volt se szeri, se száma; ezek közt büszkén lépkedett egy kakas, rázogatta a taraját s félre billentgette a fejét, mintha valamire hallgatott volna; ugyancsak ott volt egy disznó a családjával; az anya-disznó a szemétben turkált, mellékesen fölfalt egy csirkét, aztán mintha ezt egészen rendben cselekedte volna, tovább rágicsálta a dinnyehéjakat. Ezt a kis udvart avagy tyúkólat deszka-kerítés vette körül, a melyen túl nagy kert terűlt el, beültetve káposztával, vöröshagymával, burgonyával, czéklával s egyéb gazdasági zöldséggel. A kerítés mentén itt-ott alma- és egyéb gyümölcsfák álldogáltak, letakarva hálóval a szarkák és verebek elől, melyek közűl az utóbbiak egész felhőkben röpködtek egyik helyről a másikra. Ugyancsak a termények védelme czéljából hosszú rudakon madárijesztők voltak fölállítva szétterjesztett karokkal; ezek egyikének a fejére magának a háziasszonynak a fejkötőjét tették föl. A kertek mögött következtek a jobbágyok házai, a melyek - habár össze-vissza, nem szabályos utczákba voltak építve - a Csicsikov észlelete szerint mégis a lakóik jólétéről tanúskodtak, mert jó karban voltak tartva mind: a födelek ócska deszkái helyett újakat raktak, s az erre felé álló födött színek alatt egy-egy, sőt néhol két, csaknem egészen új szekeret is látott.
- Ez nem valami hitvány falu, - mondá magában s egyben elhatározta, hogy közelebbről is megismerkedik és szóba áll a háziasszonynyal.
Kinézett a kulcslyukán annak az ajtónak, a melyen át a háziasszony bedugta volt a fejét s meglátva azt a téázó asztalnál, vídám és szíves mosolygással bement hozzá.
- Jó reggelt, bátyuska; hogy’ aludt? - kérdezte a háziasszony, fölkelve a helyéről.
A háziasszony ezúttal csínosabban volt öltözve, mint tegnap; fekete ruha volt rajta s a hálófőkötője már nem volt a fején, hanem a nyaka most is be volt valamivel kötve.
- Nagyon jól, nagyon jól, - felelt Csicsikov leülve egy karosszékre, - és kegyed, mátuska?
- Rosszúl, apám, rosszúl.
- Hogy-hogy?
- Álmatlanságban szenvedek. Fáj a keresztcsontom, meg a lábamat is csúz bántja bokában.
- Majd elmúlik, mátuska. Ügyet se vessen rá.
- Adná Isten, hogy elmúlnék. Kentem már disznózsírral is, terpentinnel is. Mivel issza a téát? Ebben az üvegben gyümölcs-szörp van.
- Az nem rossz, mátuska; a szörpöt is szeretem.
Azt hiszem: az olvasó már észrevette, hogy Csicsikov, - nem is említve vidám tekintetét, - itt sokkal szabadabban beszélt, mint Manilovval és egy cseppet sem feszeskedett.
Meg kell állapítanunk, hogy nálunk, Oroszországban, ha hátra maradtunk is egyben és másban a külföldiek mellett, a társalgásban messze elhagytuk őket. A mi társalgásunk összes finomságait és árnyalatait el sem lehetne számolni. A német vagy franczia nem hogy megértené, de még csak észre sem veszi e fínomságok sajátságait és változatosságát; németek és francziák csaknem egy és ugyanazon hangon beszélnek a milliomosokkal, mint a dohánykereskedővel, habár - persze - lelkökben többre nézik az előbbieket. Nálunk ez egészen másképen van: nekünk vannak olyan fortélyos embereink, a kik egészen másképen beszélnek a kétszáz jobbágygyal bíró földesúrral, mint egy olyannal, a kinek háromszáz lelke van s viszont ezzel megint másképpen, mint azzal, a kinek ötszáz van; sőt az ötszáz jobbágyossal megint nem úgy beszélnek, mint az olyannal, a kinek nyolczszáz a jobbágya; egyszóval: akár a millióig menő változatokhoz is tudnak megkívántató árnyalatokat. Tegyük föl példáúl, hogy van egy iroda - nem itt, hanem valahol az óperenczián túl, s az irodában - tegyük föl, - van egy irodavezető. Tessék csak megnézni ezt az irodavezetőt, a mint ott ül az ő alárendeltjei közt, - hiszen az ember a borzadálytól még mukkanni sem merne előtte. Arcza büszkeséget, nemességet - s az Isten tudja mi mindent nem fejez ki. Csak elő kell venni az ecsetet és festeni: Prometheus, valóságos Prometheus! Úgy néz, mint a sas, lépése szabad, kevély. De ugyanaz a sas, mihelyt kilép a szobájából s közeledik a feljebbvalója szobájához, olyan fogoly-módra siet hóna alatt az iratcsomókkal, hogy ki se lehet mondani. Társaságban, estélyen, a hol az emberek nem nagyobb rangbeliek, Prometheus megmarad Prometheusnak, de mihelyt egy hajszállal magasabb rangú van ott, Prometheus-szel olyan metamorphosis történik, a minőt Ovidius sem tudna kieszelni: kicsiny lesz, mint a légy, vagy még a légynél is kisebb - porszemmé változik! - Hiszen ez nem Petrovics Iván, - mondja az ember, ha ránéz; - Petrovics Iván magas termetű, ez meg alacsonyka, hitványka; az hangosan, basszus hangon beszél és soha sem nevet, ez pedig, az ördög tudja, miért, csak csipog, mint a kis madár és egyre nevet. Közelebb megy hozzá az ember, ránéz - hát mégis csak Petrovics Iván. „Eh-he-he!” - gondolja magában erre az ember...
No de térjünk vissza a szereplő személyekhez. Csicsikov, a mint már láttuk, elhatározta, hogy egy csöppet sem czeremóniázik, ugyanazért kezébe véve a téás csészét s gyümölcs-levet töltve abba, ilyen szókat ejtett:
- Szép falucskája van kegyednek, mátuska. Hány lélek lehet benne?
- Kevés híján nyolczvan lélek, apám, - felelt a háziasszony, - de sajnos, rossz idők járnak; a múlt esztendőben is oly rossz aratás volt, hogy Isten őrizzen.
- A mint látom, a muzsikok jó húsban, a házikók jó karban vannak. Szabad tudnom a kegyed becses nevét? Olyan szórakozott vagyok; nem hiába, hogy éjjel érkeztem ide...
- A nevem Korobocska, kollégiumi titkárné...
- Alázatosan köszönöm. Hát a keresztneve s az apai neve?
- Petrovna Násztászja.
- Petrovna Násztászja? Nagyon szép név, Petrovna Násztászja! Nekem is van egy Petrovna Násztászja nevű néném, az anyám testvére...
- Hát önt hogy’ hívják? - kérdezte a háziasszony; - ha jól sejtem, ön valami kerűleti asszesszor?
- Nem, mátuska, - felelt Csicsikov mosolyogva, - nem vagyok asszesszor, hanem csak úgy utazgatok a saját dolgaimban.
- Á! Akkor hát ön szállító? Igazán sajnálom, hogy olyan olcsón adtam el a mézet a kupeczeknek; te bizonyára megvetted volna, apám.
- No, mézet nem vettem volna.
- Hát mit? Talán kendert? De kenderem is igen kevés van - legföljebb egy fél púd.
- Nem, mátuska, nekem másféle árú kell; mondja csak kérem: sok muzsikja halt-e meg?
- Óh, bátyuskám, tizennyolcz ember! - felelt az öreg asszony sóhajtva, - s mind olyan derék emberek, ép munkások pusztúltak el. Igaz, hogy születtek helyökbe mások, de mi haszna? mind olyan hitványkák! A kerűleti asszesszor meg jön és csak azt mondja: fizess adót a lelkek után. Az emberek meghaltak, de azért csak fizess értök, mintha élnének. A múlt héten megégett a kovácsom; olyan tanult kovács - még a lakatosságot is értette.
- Hát talán tűz volt itt, mátuska?
- Óh, Isten őrizzen olyan bajtól; a tűz még rosszabb lett volna; hanem úgy, magától égett meg, apám. A belső része gyúlt meg; nagyon sokat ivott; kék láng ütött ki belőle, aztán csak égett, izzott s olyan fekete lett, mint a szén; pedig olyan tanult kovács volt. Most ki se mozdúlhatok innen, mert nincs, a ki a lovakat megpatkolja.
- Az Isten rendelete, mátuska, - mondá sóhajtva Csicsikov, - az Isten bölcsesége ellen nekünk szavunk nem lehet... Adja át nekem őket, Petrovna Násztászja.
- Kiket, bátyuska?
- Hát azokat, a kik meghaltak.
- De hogy’ adjam át?
- Csak úgy, egyszerűen. Vagy, ha úgy tetszik, adja el őket. Én megfizetek értük.
- Hogy-hogy? Ezt én igazán nem értem. Vagy’ talán ki akarod őket ásni a földből?
Csicsikov látta, hogy az öregasszony messzire kalandozott, s hogy meg kell neki magyarázni a dolgot. Néhány szóval meg is érttette vele, hogy az átadás vagy a vásár csak papírosan marad s a lelkek úgy lesznek föltüntetve, mintha élnének.
- De minek azok neked? - kérdezte az öregasszony, kimeresztve a szemeit.
- Az már az én dolgom.
- De hiszen azok holt lelkek.
- Hát ki mondta, hogy élők? Hiszen éppen az a kegyed kára, hogy meghaltak; kegyed most fizet értök, én pedig megszabadítom kegyedet a gondtól és fizetéstől. Tetszik érteni? De nemcsak megszabadítom, hanem azon fölül még tizenöt rúbelt is adok kegyednek. No, most már csak világos?
- Igazán nem tudom, - mondá az öregasszony habozva, - hiszen én még holtakat sohasem adtam el.
- Meghiszem azt! Az még furcsább lett volna, ha holtakat adott volna el. Vagy azt tetszik gondolni, hogy azoknak csakugyan van valami értékük?
- Nem, azt én nem gondolom! Ugyan micsoda értékük is lehetne? Értékről szó sincs. Csak azon akadok fönn, hogy már meghaltak.
„No, - gondolta Csicsikov, - úgy látszik, ez keményfejű asszony”.
- Hallja csak, mátuskám! - folytatta fenhangon, - Gondolja csak meg jól: hiszen sokat veszít mellettök, csak úgy fizeti értük a fejadót, mintha élők volnának.
- Óh, apám, ne is emlegesd! - kapott a szón a földesasszony, - három héttel ezelőtt is befizettem többet, mint háromszázat, azonkívül az asszesszort is megkentem.
- No, látja! Most gondolja föl, hogy ezután nem kell az asszesszort kenegetni, mert ezután majd én fizetem értök a fej-adót, - én, és nem kegyed! Én magamra vállalok minden terhet; még az adás-vételi szerződés költségeit is én viselem, - érti-e már?
Az öreg asszony elgondolkozott. Látta, hogy a dolog igazán előnyös, csak nagyon is új és szokatlan, azért nagyon félt, hogy valahogy meg ne csalja ez a szállító; hiszen az Isten tudja, hogy honnan jött, aztán még éjnek idején is!
- No hát, mátuska, adjon rá kezet! - mondá Csicsikov.
- Igazán, apám, én még sohasem adtam el holtakat. Élőket ezelőtt három évvel is átadtam Protopopovnak, két leányt, darabját száz rúbelével s még nagyon meg is köszönte a vevőm, rendkívül jó munkások váltak belőlük, maguk szövik az asztalkendőket.
- Jó, jó; de nem élőkről van szó, az Isten áldja meg őket, a hol vannak. Én holtakat kérek.
- Megvallom, nagyon félek, hogy veszteni találok rajtok. Meglehet, hogy megcsalsz engemet, apám, s hogy azok... izé... talán többet érnek.
- Nézze csak, mátuska... jaj beh furcsa kegyed! ugyan mit érhetnek azok? Vegye csak föl jól: hiszen azok már - por és hamu. Érti? egyszerű por. Vegyünk csak valami nagyon hitvány dolgot, példáúl egy darab rongyot, - a rongynak is van értéke, azt is megveszik, ha nem másnak, a papírgyárak számára; de ez senkinek sem kell! No hát mondja: kinek mire kell a holt?
- Ez valóban igaz. Csakugyan senkinek semmire sem kell; de hiszen engemet épen is az aggaszt, hogy hiszen azok mind meghaltak.
„Jaj micsoda fatuskó ez a vénség!” - mondá magában Csicsikov, kezdvén már a türelmét veszíteni, - „ezzel próbálj csak valamit megértetni! Már szinte megizzaszt az átkozott vén szatyor!” S elővéve a zsebkendőjét elkezdte törűlgetni az izzadságot, a mely csakugyan kiütött a homlokán. Egyébiránt Csicsikov ok nélkül haragudott: mert van akárhány tiszteletreméltó ember, sőt államférfiú is, a kik semmivel sem jobbak, mint volt Korobocska. Ha valamit a fejökbe vesznek, hát azt ugyan ki nem vered belőlük; hozhatsz föl akármennyi, napnál világosabb bizonyítékot: mindig félre ugranak tőle, mint elugrik a gummi-labda a falról.
Csicsikov letörűlvén az izzadtságát, elhatározta, hogy megpróbálja: vajon nem lehetne-é a vénasszonyt valami más oldalról megkörnyékezni.
- Mátuskám, - szólt, - kegyed vagy nem akarja megérteni az én szavaimat, vagy készakarva beszél ilyeneket, csak éppen hogy beszéljen... Én kegyednek tizenöt rúbelt adok... bankjegyekben: érti-e? Hiszen ez szép pénz! Nem igen talál ennyit az utczán. No, csak vallja be: mennyiért adta el a mézet?
- Púdját tizenkét rúbelével.
- Egy kis bűnt vett a lelkére, mátuska: tizenkét rúbelével nem adhatta el.
- Isten bizony, úgy adtam el!
- No, jól van! De mézet kellett ám azért a pénzért adnia! Talán egy esztendeig is gyüjtögette nagy gonddal, fáradsággal, járt-kelt, nyomorgatta a méheit, etette őket egész télen át a pinczében - a holt lelkek meg nem e világból valók. Ezek kegyednek semmi fáradságába nem kerűltek; elég volt az Isten akarata arra, hogy azok elköltözzenek e világból, még kárt is okozva ezzel a kegyed gazdaságának. A méznél kapott kegyed a munkájáért, gondjaiért tizenkét rúbelt, itt pedig kap ingyen, semmiért, nem is tizenkét, hanem tizenöt rúbelt, nem is ezüstben, hanem kék czédulákban.
Ily erős rábeszélés után Csicsikov alig kételkedett abban, hogy az öreg asszony végre megadja magát.
- Igazán - felelt a birtokosasszony, - én olyan tapasztalatlan özvegyasszony vagyok. Legjobb, ha várok egy kicsikét, talán majd kupeczek jönnek és tudakozódom az árak után.
- Szégyen, gyalázat! mátuska, ez már több a soknál! Gondolja meg csak, hogy mit beszél! Ugyan ki fogja kegyedtől a holt lelkeket megvenni? Ki, mi hasznokat veheti azoknak?
- Meglehet, hogy valami hasznát veszik a gazdaságban... - felelt az öregasszony, de be sem fejezte a mit mondani akart, úgy maradt tátva a szája s csaknem rémülten nézett Csicsikovra, várva, hogy mit szól az erre.
- Holtaknak a gazdaságban? Mi nem jut eszébe! Talán verebeket akarna velök éjjelenkint a kertjében ijesztgetni?
- Szent Kereszt, ne hagyj el! Milyen rettentő dolgokat beszélsz te! - mondá az öreg asszony, keresztet vetve magára.
- Hát mi egyébre gondolja őket fölhasználni? Különben a csontjaik és sírjaik itt maradnak kegyednél - az átvétel csak papíroson lesz. No hát! Mi lesz? Feleljen legalább.
Az öreg asszony megint eltünődött.
- Miről gondolkozik, Petrovna Násztászja?
- Igazán nem tudom, hogy mit tegyek; inkább kendert adok el önnek.
- Minek nekem a kender? Az Isten áldja meg: én egészen mást kérek, kegyed meg a kenderével áll elő. Kender - mint kender; ha majd máskor eljövök, veszek kendert is. No hát, mit csinálunk, Petrovna Násztászja?
- Istenemre! olyan ritka, egyáltalában szokatlan portéka!
Itt már Csicsikov végképp kiesett a türelméből, félre rúgta a széket és az ördögnek kívánta a vénasszonyt.
Az ördög említésétől a földesasszonyság rendkívűl megijedt.
- Jaj, ne emlegesd, hogy az Isten akárhová tegye! - kiáltott föl egészen elsápadva, - ezelőtt három nappal egész éjjel arról az átkozottról álmodtam. Este eszembe jutott, hogy imádság után kártyát vessek s az Isten büntetésképen rám küldte. Jaj, beh undok volt! a szarva olyan hosszú, mint valami bikáé.
- Csodálom, hogy egyszerre nem tízenként jelennek meg kegyednek az álmában. Tiszta keresztyéni jóindúlatból jót akarok tenni; látom, hogy egy szegény özvegyasszony törődik, szükséget szenved... No hát, vessz el és menj tönkre falustúl együtt!...
- Jaj, milyen szörnyű átkozódásaid vannak! - mondá az öregasszony, ijedten nézve rá.
- Hiszen okos szó itt úgy is hiába! Igazán - hogy sértő szót ne használjak - akár egy házőrző kutya, a mint a szénán fekszik: maga nem eszik belőle, de másnak sem enged belőle enni. Különféle gazdasági termékeket akartam vásárolni kegyedtől, mert én a kincstárnak is szállítok.
Csicsikov ezzel hazudott, bár csak mellékesen és minden további czél nélkűl, - de a hazugság váratlanúl jó hatással volt. A kincstári szállítások említése nagy hatással volt Petrovna Násztászjára, legalább most már csaknem könyörgő hangon szólt:
- De hát ugyan miért haragudtál meg annyira? Ha előre tudtam volna, hogy olyan hirtelen haragú vagy, hát inkább egy szóval sem ellenkeztem volna veled.
- Volna is miért haragudni! Az egész dolog nem ér egy ki-evett tojást, hát majd még haragudni fogok miatta!
- No hát jól van: kész vagyok átengedni neked tizenöt rúbelért, de aztán szavadat ne feledd a kincstári szállításokat illetőleg; ha gabona- vagy árpa-liszt kell, vagy korpa, vagy vágó-marha, hát gondolj rám is.
- Ne féljen, mátuska, nem felejtem el, - felelt Csicsikov, kezével az izzadtságot törülgetve, a mely csak úgy patakzott az arczán. Megkérdezte az öregasszonytól: nincs-e a városban valami megbízottja vagy ismerőse, a kit fölhatalmazhatna az adás-vételi szerződés megkötésére, meg egyéb szükségesekre.
- Hogyne! - felelt Korobocska, - a prépostunk Kirill fia ott szolgál a kormányzóságnál.
Csicsikov megkérte a háziasszonyt, hogy írjon hát annak egy megbízó levelet s nehogy ennél is nehézségek támadhassanak, inkább mindjárt maga diktálta meg azt.
- Jó volna, - gondolta közben Korobocska, - ha lisztet és marhát vásárolna tőlem a kincstár számára. Kell is, hogy a kedvében járjak; van még tegnap estéről tészta, hát majd megmondom Fetyinkának, hogy hozzon be lepényt. Nem volna rossz egy kis tojásos derelyét is csináltatni: nálunk igen jól tudják csinálni, hamar is elkészűl.
A háziasszony kiment, hogy a derelyét illető gondolatait megvalósítsa s valószínüleg, hogy ki is egészítse azt a házi-sütőné és szakácsné részére adandó rendeletekkel; Csicsikov meg kiment a vendéglátó szobába, - a hol hált, - azzal a szándékkal, hogy a szükséges papírokat az útiládikájából előkeresse. A vendéglátó már rég ki volt takarítva, a pompás párnák kihordva s a díván előtt álló asztal le volt terítve. A ládikát az asztalra helyezve, kissé megpihent, mert érezte, hogy úgy elárasztotta az izzadság, mintha vízbe esett volna; a mi csak rajta volt, az ingétől a harisnyájáig, mind csupa víz volt.
- Ejh, hogy’ megkínzott az a fene vénasszony! - mondá, miután kissé megpihent, aztán kinyitotta a ládikáját.
A szerző biztosra veszi, hogy akadnak oly kíváncsi olvasók, a kik még a ládika belső berendezését is szeretnék tudni. Hát miért ne elégítenők ki ezt a kíváncsiságot? Nos, itt van a belső berendezés: a ládika közepén van a szappan-tartó, a szappan-tartó körül van vagy hat-hét keskeny rekesz a borotvák részére, azután négyszögletű rekeszek a tinta- és porzó-tartó számára, a kettő közt ladik-formájú vájat, a melyben a tollak, pecsétviasz és egyéb hosszabb szerszám van; azután mindenféle, födeles és födeleden rekeszek, olyan tárgyak részére, a melyek rövidebbek, mint: különféle kártyák, látogató-jegyek, gyászjelentések, színlapok s egyéb, emlékül elrakatni szokott dolgok. A ládika felső részét az ő összes rekeszeivel ki lehetett emelni, s az alatt egy papírossal és levelekkel megtöltött hely volt, azután következett egy rejtek-fiók a pénzek számára; ezt a fiókot a ládika oldalán észrevétlenűl lehetett kihúzni. A gazdája mindig oly gyorsan húzta ki és tolta vissza ezt a fiókot, hogy bizonyosan megmondani nem lehet: mennyi pénz volt benne.
Csicsikov azonnal hozzá látott a dolgához s pennát hegyezvén, írni kezdett. Ekkor bejött a háziasszony.
- Szép ládikád van, apám, - mondá, leülve Csicsikov mellé, - bizonyosan Moszkvában vetted?
- Moszkvában, - felelt Csicsikov és tovább írt.
- Mindjárt tudtam; csak ott lehet ilyen szép munkát kapni. Ezelőtt három évvel a nőtestvérem meleg csizmákat hozott onnan a gyerekek számára: olyan erős, hogy még mai napig is hordják. Ejha! mennyi bélyeges papírosod van neked! - folytatta, belepillantva a ládikába. - Legalább egy ívet nekem is ajándékozhatnál. Nálam mindig nagy a szükség ilyenben s ha valami kérvényt kell beadni, soha sincs mire írni.
Csicsikov megmagyarázta neki, hogy ez nem olyan papír, mert ez csak adás-vevési szerződésekre való, nem kérvényekre. Egyébaránt, hogy megnyugtassa, hát adott neki egy rúbel értékű ívet. Megírván a levelet, aláíratta azt Korobocskával s egy névjegyzéket kért tőle a muzsikokról. Kisült, hogy a földesasszonyság semmiféle jegyzéket nem vezetett a jobbágyairól, de csaknem mindnyájok nevét könyv nélkül tudta. Csicsikov mindjárt le is diktáltatta vele a neveket. A parasztok némelyikének a neve, de még inkább a csúf-neve, annyira meglepte őt, hogy valahányszor azokat hallotta, előbb szünetet tartott, csak azután írta be a neveket. Különösen meglepte őt valami Szavaljev Péter, csúfnevén Válú-Kerülő, a mely névnél meg nem állhatta azt a megjegyzést, hogy „ej beh hosszú neve van!” Egy másiknak a csúfneve Tehéntégla volt, egy másiké egyszerűen Iván, a Szekérkerék. Végére jutván az írásnak, egypárszor levegőt szippantott magába az orrán keresztül s azzal együtt valami vajas süteménynek a csalogató szagát érezte meg.
- Kérem, tessék valamit harapni, - szólt a háziasszony.
Csicsikov szétnézett s meglátta, hogy az asztalon már gombák, sütemények, rántotta, pástétom, pampuska és lángos voltak fölrakva, különféle hozzátartozókkal, úgymint: sütemény mákkal, sütemény hal-vagdalékkal töltve - s tudná az Isten, hogy még mi minden.
- Édes tészta tojással, - kínálkódzott a háziasszony.
Csicsikov hozzálátott a tojásos édes tésztához s megevén annak több mint felét, megdícsérte azt. S valóban: a sütemény különben is igen ízletes volt, de a háziasszonynyal folytatott tülekedés után még ízletesebbnek tetszett.
- Hát egy kis pampuskát? - mondá a háziasszony.
Feleletűl Csicsikov összecsavart három darabot egyszerre, s miután előbb olvasztott vajba mártotta, bekapta azokat, azután megtörülte a száját és kezét az asztalkendőbe. Ezt vagy háromszor megismételvén, megkérte a háziasszonyt, hogy fogasson be a bricskájába. Petrovna Násztászja nyomban kiküldte Fetyinát, egyúttal még újabb meleg pampuskát hozatott be.
- Mátuskám, a kegyed pampuskái nagyon ízletesek, - mondá Csicsikov, újra hozzálátva a friss pampuskákhoz.
- Igen, jól tudja készíteni a szakácsném, - felelt a háziasszony, - csak az a baj, hogy rossz az aratás, a liszt nem valami jó... De hová siet ön, bátyuska? - tette hozzá, látván, hogy Csicsikov a kezébe fogta a sapkáját, - hiszen még nincs befogva.
- Majd befognak, mátuskám. Az én kocsisom gyorsan szokott befogni.
- No hát csak aztán el ne felejtsen a szállításoknál.
- Dehogy felejtem, dehogy! - mondá Csicsikov, kilépve az előszobába.
- Hát szalonnát nem vásárol? - kérdezte a háziasszony, kikísérve őt.
- Mért ne vásárolnék? Vásárlok én, de csak később.
- Húsvét felé szalonnám is lesz.
- Megvesszük, megvesszük, mindent megveszünk, szalonnát is veszünk.
- Talán ágy-toll is kell. Fülöpnapi-bőjt idején ágytollam is lesz.
- Nagyon jó, nagyon jó, - felelt Csicsikov.
- Látod, apám, hogy még nem kész a bricskád, - mondá a háziasszony, a mint a tornáczra kiértek.
- Mindjárt készen lesz az. Csak azt tessék nekem megmondani: hogyan lehet innen az országútra kijutni?
- Hogy’ is mondjam csak? - szólt a háziasszony. Elmondani nehéz volna, mert sok a kereszt-út; hanem adok talán melléd egy leánykát, a ki megmutatja az útat. Hiszen elfér tán a bricskád bakjára?
- Hogyne férne.
- No hát adok egy leánykát; az jól tudja az útat; csak aztán el ne vidd magaddal. Egyet már elvittek volt a kupeczek.
Csicsikov biztosította, hogy nem viszi el, Korobocska pedig megnyugodván, már elkezdte körül vizsgálni az udvarát, vasvilla-szemet vetett a kulcsárnéra, a ki egy fatálban mézet hozott ki az éléskamrából, egy parasztra, a ki a kapuban ólálkodott s lassankint egészen visszaköltözött a gazdálkodási életbe. De mért ily sokat foglalkozni Korobocskával? Akár Korobocska, akár Manilova, akár gazdasági élet, akár nem gazdasági élet - hagyjuk ezt mind! Van még elég érdemes dolog a világon; a vídámság hamarosan átváltozik szomorúsággá, mihelyt sokáig álldogálunk előtte, s akkor Isten tudja, hogy mi minden gondolataink támadnak. Meglehet, hogy még azt is gondolja az ember: Vajon hát csakugyan olyan alacsony fokán áll Korobocska az emberi tökéletesség lépcsőzetén? Vajon csakugyan olyan nagy a mélység, a mely őt azoktól a nőktől elválasztja, a kik a világtól elzárkózva élnek az ő arisztokratikus házaikban, a melyeknek vas-lépcsője ragyog a réz-verettől, piros fától és szőnyegektől. Ott ülnek ezek és ásítoznak végig nem olvasott könyveik mellett, várva az úgynevezett szellemes látogatókat, a kik előtt majd kitüntethetik magukat eszes voltukkal, könyvnélkül betanult eszméikkel, azon eszmékkel, a melyek a divat törvényei szerint a várost egy egész hétig foglalkoztatják, azon eszmékkel, a melyek nem az ő rendetlen és tönk szélén álló gazdasági ügyeikre vonatkoznak, hanem arra, hogy mily politikai változás várható Francziaországban, milyen irányban halad a divatos katoliczizmus. De hagyjuk ezt! Miért beszéljünk erről? De hát miért zavarja meg a legvidámabb, leggondtalanabb pillanatokat is valami kellemetlen eszmélkedés? Még el sem tűnt egészen az arczról a nevetés, s az az arcz már egészen más, egészen új fény világítja azt meg - ugyanazon emberek közt!
- Itt a bricska! itt a bricska! - kiáltott föl Csicsikov, megpillantva végre az előkordúló járművet, - mit babráltál olyan sokáig, te semmirevaló! Még mindig nem múlt el egészen a tegnapi részegséged?
Szelifán erre semmit sem felelt.
- Isten vele, mátuska! De hol van hát az a leányka?
- Hej, Palagéja! - kiáltott a háziasszony egy körülbelől tizennégy éves leánykára, a ki házilag készült fekete ruhájában s mezítláb a tornácz mellett állt és a kinek meztelen lábát messziről csizmának lehetett nézni, annyira ellepte azt a friss sár, - eredj, mutasd meg az uraságnak az útat.
Szelifán fölsegítette a leánykát a bakra. A leányka előbb a féllábával az úri hágcsóra lépett s elébb besározta azt, csak azután kapaszkodott föl a kocsis mellé. Utána maga Csicsikov is rálépett a hágcsóra s teste súlyával a bricskát jobb oldalra billentve, felült és így szólt:
- Most hát minden rendben van. Isten áldja meg, mátuska.
A kocsi elindúlt.
Szelifán az egész úton komor volt, de egyúttal igen figyelmezett mindenre, a mi akkor szokott vele történni, ha vagy bűnösnek érezte valamiben magát, vagy berúgott. A lovak remekűl meg voltak kefélve. Az egyik ló homutja, a mely eddig mindig rongyos volt, annyira, hogy a béllése a bőr alól kikandikált, most művésziesen be volt varrva. Az egész úton hallgatott, csak az ostorát suhogtatta, de a lovakhoz nem intézett oktató beszédeket, ámbár a vörös-pej szeretett volna valami szép tanítást hallani, mert olyankor rendesen csak lanyhán fogta a gyeplőt a bőbeszédű kocsis s az ostor is csak a forma kedvéért szaladgált a lovak hátain. De a kedvetlen szájból ezúttal csak egyhangú fölkiáltások jöttek ki: „No csak, no, te varjú! ásítozz csak, ásítozz!” - egyéb semmi. Még a pej és az Asszesszor is elégedetlenek voltak, minthogy egyetlenegyszer sem hallották a kedves és tisztelt megszólításokat. A vörös-pej nagyon is kellemetlen ütéseket érzett az ő kerek, széles részein. „Nézd csak, milyen rossz kedvű!” gondolta magában, a füleit hegyezve, - „aztán tudja ám: hol üssön rám. Nem a hátamra ver, hanem kikeresi azt a helyet, a mely érzékenyebb: vagy a fülem közé csap, vagy a hasam aljára”.
- Jobbra? - kérdezte Szelifán szárazon a mellette ülő leánykától, oda mutatva ostorával az esőtől megfeketült útra, a mely élénk zöld, friss mezőn vitt keresztül.
- Nem, nem; majd megmutatom; - felelt a leány.
- No hát, merre? - kérdezte Szelifán, mikor közelebb értek.
- Erre ni, - felelt a leányka, kezével mutatva.
- Oh te! - mondá Szelifán, - hát hiszen éppen is ez van jobbra: azt se tudod, merre van jobbra, merre balra.
Igen szép nap volt ugyan, de a föld annyira sáros, hogy a bricska kerekeit mihamar úgy bevonta a sár, mintha posztó-tokot húztak volna rájok, a mi jelentékenyen megnehezítette a haladást; azon kívül a talaj agyagos és rendkívül tapadó volt. Ez volt az oka, hogy a dűlő-útról délnél hamarább kikászolódni nem bírtak. A leányka nélkül ezt is nehezen cselekedhették volna meg, mert jobbra, balra ágazott el a sok út, mint a hogy’ a halomba fogott rákok másznak szanaszét, mikor kiöntik őket a zsákból s Szelifán most a hibáján kívül is eltévedhetett volna.
A leányka nem sokára oda mutatott a kezével egy távol eső épületre s így szólt:
- Arra van az országút.
- Hát az az épület?
- Az egy csárda.
- No, most már magunk is oda találunk, - mondá Szelifán, - eredj vissza.
Megállt és segített a leánynak leszállani, megjegyezvén a foga közt: „Ejh, te feketelábú”.
Csicsikov egy rézgarast adott a leánykának, a ki elfutott és boldog volt, már csak azért is, hogy a bakon ülhetett.

NEGYEDIK FEJEZET
A csárdához érve, Csicsikov megállást parancsolt két okból is: egyért azért, hogy a lovait megpihentesse, másért azért, hogy maga is harapjon valamit és erőt gyüjtsön.
A szerző kénytelen bevallani, hogy rendkívül irígyli az ilyen-fajta emberek étvágyát és gyomrát. Nem érdeklik őt a pétervári és moszkvai, nagylábon élő urak, a kik idejöket azzal töltik, hogy azon töprenkednek, mit kellene holnap enni, milyen ebédet összekomponálni halomszámra, s a kik nem veszik be az ebédeket a nélkül, hogy előbb pilulákat, osztrigát, tengeri pókot és egyéb csudát ne nyelegetnének, azután Karlsbadba vagy a kaukázusi fürdőkbe járnak. Nem, az ilyen urak sohasem keltettek irígységet a szerzőben. De azok a középosztályú urak, a kik az egyik állomáson sonkát esznek, a másikon malaczot, a harmadikon egy jó adag tok-halat vagy sültkolbászt foghagymával, azután, mintha semmi sem történt volna, bármely időben vígan ülnek asztalhoz s a sőreges halleves, az ikrás potyka csak úgy ropog és rotyog a fogaik közt, tetejébe még halpástétomot és harcsafarkat is tömködvén magukba, hogy attól másnak még az étvágya is elmegy: ezek az urak igazán irígylésreméltó adományt nyertek az egek urától. Nem egy nagyúr kész volna jobbágyainak s elzálogosított és el nem zálogosított, külföldi vagy orosz módra javított és szépített birtokainak felét odadni, hogy olyan gyomra legyen, mint némely középosztálybeli úrnak van; csak az a baj, hogy nincs az a sok pénz, sem javított vagy nem javított birtok, a melyen olyan gyomrot lehetne szerezni, mint a milyen van a középosztályú uraknak.
Az időjárás viszontagságaitól megfeketűlt, fából épült csárda, a melynek szűk, de vendégszerető tornáczát régi templomi gyertyatartókhoz hasonló, faragott oszlopocskák tartották, befogadta Csicsikovot. A csárda voltaképpen orosz paraszt-ház volt, csak tágasabb. A fedélzetet és az ablakok széleit festetlen, friss faragványos czifrázatok szegélyezték s élénken tarkították meg a ház sötét falait; az ablakok fatábláira virágtartó-kanták voltak festve.
Felmenvén a szűk falépcsőn a tágasabb előszobába, Csicsikov egy tarka perkál-ruhás kövér asszonynyal találkozott, a ki a nyikorgó ajtót kinyitván előtte, így szólt:
- Ide tessék!
A szobában előkerültek mindazok a régi jó ismerősök, a melyek az országútak mentén nem kis számban sorakozó, valamennyi kis csárdában föltalálhatók, minők: a kopott szamovár, a sima fenyőfa-falak, a háromszögletű szekrény tea-kannákkal és csészékkel egy szögletben, az aranyozott porczellán-tojáskák kék és vörös szalagokon a szentképek alá akasztva, egy nemrég megfiadzott macska, egy tükör, a mely két szem helyett négyet mutat, arcz helyett pedig valami kenyér-lángost, végül a szent képek rámáiba szurkált illatos füvek, de annyira száraz állapotban, hogy a ki őket megszagolja, rögtön kénytelen prüszkölni.
- Van-e malacz? - ily kérdéssel fordult Csicsikov az előtte álló asszonyhoz.
- Van.
- Tormával és tejföllel?
- Tormával és tejföllel.
- Add elő!
A vénasszony elment s nemsokára hozott tányért és egy annyira kikeményített asztalkendőt, hogy az felágaskodott, mint a meredt fa-héj, aztán egy megsárgúlt csont-nyelű kést, a mely oly vékony volt már, mint egy peneczilus, egy kétágú villát, a melyet semmiképp sem lehetett vízszintesen letenni az asztalra.
Hősünk az ő szokása szerint rögtön beszédbe ereszkedett a vénasszonynyal s kikérdezte: ő maga-e a traktérosné, vagy van gazda is a háznál? mennyit jövedelmez a csárda? velök élnek-e a fiaik is? hát a legidősebb fiú legény-ember-e még vagy már feleséges? milyen a felesége? hozott-e sokat a házhoz vagy nem? meg volt-e elégedve az após, vagy bosszankodott a lakodalmi ajándékok csekélysége miatt? egyszóval semmit ki nem felejtett. Magától értetődik, hogy az iránt is érdeklődött: miféle földesurak vannak a környéken s megtudta, hogy vannak többen: Blohin, Pocsitájev, Mylnoj, Cseprákov ezredes, Szobákevics stb.
- Á! Hát ismered Szobákevicset? - kérdezte, s megtudta, hogy a vénasszony nemcsak Szobákevicset ismeri, de Manilovot is és hogy Manilov fogósabb ember, mint Szobákevics, mert az néha csirke-pecsenyét is parancsol, sőt bornyú-húst is; s ha bárány-sült van, hát bárány-sültet is kér, de csak belekóstol, ellenben Szobákevics csak egy ételt kér, hanem azt mind megeszi, sőt meg is szerezteti ugyanazon egy árért.
Így diskurált, a malaczot falatozva, mikor az utolsó harapásnál közeledő kocsi zörgése hallatszott. Kinézve az ablakon, látta, hogy a csárda előtt egy könnyű, három jó lótól vont bricska állt meg. A bricskáról két férfi szállt le: az egyik szőke, magastermetű, a másik valamivel alacsonyabb és feketés. A szőkén sötétkék vengerka volt, a feketésen egyszerű, csíkos nyári kabát. Hátrább még egy ütött-kopott üres kocsi vánszorgott, a melyet négy csapzott-szőrű ló húzott rongyos homutban és kötél-gyeplővel.
A szőke azonnal fölszaladt a lépcsőn, míg a fekete ott maradt és valamit tapogatott a bricskában, miközben a szolgával beszélgetett s az utánok czammogó kocsi felé integetett. Ennek a hangját mintha megismerte volna Csicsikov. Míg ezt nézegette, addig a szőke már meglelte és benyitotta az ajtót. A szőke jövevény magastermetű, véznaarczú - vagy a mint mondani szokás: vékonypénzű ember volt, vörhenyes bajúszkával. Napsütötte arczán meglátszott, hogy tudja: mi a füst, ha nem is puskapor-, de legalább a dohány-füst. Udvariasan meghajtotta magát Csicsikovnak, a mit ez hasonlón viszonzott. Valószínű, hogy néhány percz alatt szóba ereszkedtek és megismerkedtek volna, mert a kezdet már meg volt téve s csaknem egyszerre jelentették ki a felett való megelégedettségöket, hogy az út porát a tegnapi eső végképpen elverte s most egészen jó és kellemes a hűvösön útazni, mikor bejött a fekete úti-társ s ledobva fejéről az asztalra a sapkáját, kezével ficsúrosan felborzolta sűrű fekete haját. Ez középtermetű, meglehetősen csinos testalkotású legény volt, kerek piros arczczal, hófehér fogakkal s korom-fekete pofaszakállal. Friss volt, mint a tej és vér; az egészség szinte pezsgett az arczán.
- Bá, bá, bá! - kiáltott fel, Csicsikov láttára mind a két kezét szétterjesztve, - kit látok! Milyen szerencse!
Csicsikov megismerte Nozdrevet, ugyanazt, a kivel az állami ügyésznél ebédelt s a ki néhány pillanat múltán olyan közeli barátságot kötött vele, hogy tegezni kezdte őt, ámbár ő erre nézve semmi különös okot nem szolgáltatott.
- Hová útazol? - kérdezte Nozdrev, s be sem várva a feleletet, folytatta: - Én meg, pajtáskám, vásárról jövök. Gratulálhatsz nekem: levertek a sárga földig. Elhiszed-e, hogy így még egész életemben csúffá nem tettek? Hiszen paraszt-lovakat kellett fogadnom. Nézz ki csak az ablakon.
Ezzel lenyomta a Csicsikov fejét, úgy, hogy ez majd beleütötte azt az ablakrámába.
- Látod azt a hitványságot? Alig bírták idevonszolni azok a gebék; át is kellett ülnöm az ő bricskájára, - mondá Nozdrev, újjával útitársára mutatva.
- Nem ismerik még az urak egymást? A sógorom, Mizsújev! Egész délelőtt terólad beszélgettünk. „No, majd meglátod, mondok, hogy találkozunk Csicsikovval.” Eh, pajtás, ha tudnád: mennyire megkoppasztottak! Hidd el, hogy nemcsak a négy pompás ügetőlovamat vesztettem el, hanem mindent. Nézd: se órám, se óralánczom.
Csicsikov odanézett s látta, hogy csakugyan nem volt annak se órája, se láncza. Sőt úgy rémlett neki, mintha Nozdrevnek még a fél-pofaszakálla is kisebb és ritkább lett volna, mint a másik.
- Pedig ha csak húsz rúbel lett volna még a zsebemben, - folytatta Nozdrev, - nem több, mint húsz: mindent elnyertem volna, már mint azon kívül mindent, a mit vesztettem, s becsületszavamra mondom, hogy harminczezeret tehettem volna a tárczámba.
- Akkor is ezt mondtad, - felelte a szőke, - s a mint ötven rúbelt adtam neked, hát azt is nyomban elvesztetted.
- Nem vesztettem volna el! Istenemre mondom: nem vesztettem volna el. Ha nem követek el egy ostobaságot: nem veszthetem el! Ha a paroli után arra az átkozott hetesre nem teszek: szétugraszthattam volna a bankot.
- De nem ugrasztottad szét, - mondá a szőke.
- Nem ám, mert nem a kellő időben tettem a hetesre. Vagy azt hiszed, hogy az a te őrnagyod jól játszik?
- Jól-e vagy nem jól - elég az hozzá, hogy téged megkoppasztott.
- Nagy tus! - mondá Nozdrev, - úgy én is megkoppaszthatom őt. Próbálja meg csak ő a huszonegyest velem, majd meglátom én akkor, hogy mit tud ő. No, hanem azért nagyszerűen dáridóztunk ám az első napokban. Igaz, hogy nagyszerű volt a vásár. Maguk a kupeczek mondták, hogy még ilyen népes vásár nem volt. Mindent, a mit csak behozattam a falumból, a lehető legjobb áron adtam el. Eh! milyen dáridókat csaptunk, pajtáskám! Még most is, ha rágondolok... ördögadta! beh kár, hogy nem voltál ott. Képzeld: a várostól három versztányira egy dragonyos-ezred volt. Tán el se hiszed, hogy az egész tisztikar, negyven ember, mind csupa tiszt, bent volt a városban... A mint rákezdtük az ivást... Poczjejulev kapitány... aj, beh derék ember... Ekkora bajúsza van, ni! A bordeauxit egyszerűen csak burdaskának híjja. - „Hozz csak egy üveg burdaskát, barátom”, - azt mondja. - Hát Kuvsinnikov hadnagy! Ah! barátom, beh kedves ember! Arról már el lehet mondani, hogy igazi mulató gyerek! Mindig együtt voltunk. Milyen borral traktált bennünket Ponomarev! Különben rettenetes gazember s a boltjában nem lehet semmit sem vásárolni; a borát minden szeméttel pancsolja; tesz bele berzsenyt, égetett parafát, sőt még bodzát is, a semmirekellő; hanem aztán, ha kihoz egy-egy butelliát abból a szobájából, a melyet ő „külön”-nek nevez, hát attól a hetedik mennyországban érzi magát az ember. A pezsgőnk pedig... elbújhat a mellett a kormányzó pezsgője, mert az övé ehhez képest czibere. Képzeld: nem cliquot, hanem valami cliquot-matradúra - más szóval: dupla cliquot. Az illata? - rózsa és a mi csak tetszik. No, volt is hadd-el-hadd!... Későbben megjelent a városban valami herczeg, elküldött a boltba pezsgőért - nincs az egész városban egy csepp se: mind megitták a tisztek! Akár hiszed, akár nem: egy ebéd alatt én magam tizenhét üveg pezsgőt ittam meg.
- No, tizenhét üveget te meg nem iszol, - jegyezte meg a szőke.
- Becsületemre mondom, hogy annyit ittam meg, - felelt Nozdrev.
- Beszélhetsz nekem, én csak annyit mondok, hogy tíz üveget sem iszol meg.
- Fogadsz rá, hogy megiszom?
- Minek fogadnék?
- Tedd föl rá a puskádat, a melyet a városban vettél.
- Nem én.
- De csak tedd föl; próbáljuk meg.
- Nem próbálok én semmit.
- Mert puska nélkül maradnál! Eh, Csicsikov pajtás, beh sajnálom, hogy nem voltál ott. Tudom, hogy soha el nem váltál volna Kuvsinnikov hadnagytól. Hogy’ megszerettétek volna egymást! Nem olyan ám az, mint az állami ügyész s valamennyi kormányzósági, zsugori hivatalnok, a kik minden garasért reszketnek. Ez, pajtáskám, mindent játszott, a mit akartál: huszonegyest, mákáót, pháráót. Eh, Csicsikov, ugyan mibe került volna oda jönnöd? Igazán, olyan vagy, mint egy hízó! No, csókolj meg, lelkem! nagyon szeretlek. Mizsújev, vigyázz: a sors hozott össze bennünket. Különben, mi ő nekem s mi vagyok én ő neki? Ő idejött - az Isten tudja: honnan - én meg éppen itt lakom. - Aztán hány kocsi volt ott, testvér, még pedig mind en gros. Egy Fortuna-játéknál is szerencsét próbáltam, nyertem is két ibrik hajkenőcsöt, egy porczellán-csészét és egy gitárt; azután megint elvesztettem mindent, ezenfelül még hat rúbelt is elszedett tőlem a gyalázatos. Ej, ha ismernéd azt a csavargó Kuvsinnikovot! Csaknem minden bálon ott voltunk mi ketten. Volt ott egy annyira neki vetkezett dáma, csupa rüs és trüs - meg az ördög tudná, hogy mi minden. Én csak azt mondtam rá magamban: „Ejnye, hogy a kakas csípje meg!” Hanem az a kötni való Kuvsinnikov hozzá ült és franczia nyelven olyan komplimenteket csapott neki, hogy még! Hidd el, pajtás, hogy még a paraszt vénasszonyokba is belé kötött. Ezt ő úgy nevezi, hogy „epret szedni”. Hoztam halat is, különösen fínom tokot! Egyet hoztam is magammal - még jó, hogy eszembe jutott akkor venni, mikor még pénzem volt. Hová igyekezel most?
- Egy emberhez, - felelt Csicsikov.
- Ugyan mit akarsz te egy emberrel? hadd el! jer inkább hozzám.
- Nem lehet, dolgom van.
- Dolgod! Ezt jól adod! Jaj, te Ivánovics Opadeldok!
- Igazán dolgom van, még pedig sürgős.
- Fogadni mernék rá, hogy hazudsz. No, legalább azt mondd meg, hogy kihez mégy?
- No hát, Szobákevicshez.
Nozdrev olyan hangos hahotára fakadt, a minőre csak friss, egészséges ember képes; kimutatta valamennyi czukor-fehér fogát, rengett, ugrált a két arcza, hogy arra a harmadik szobában is fölugorhatott volna az alvó, s szemét kimeresztve azt mondhatta volna: „Ejnye, hogy a mennydörgős nyila csapja meg!”
- Mi van ezen nevetni való? - kérdezte Csicsikov, kissé meg is ütődve e nevetésen.
De Nozdrev teli torkából nevetett tovább, közbe azt mondogatva:
- Jaj! irgalmazz nekem! Mindjárt megrepedek a nevetéstől.
- Pedig nincs mit nevetni: megígértem neki, - mondá Csicsikov.
- Hiszen annál egy perczig se fogod jól érezni magadat, mert az egy elsőminőségű zsugori! Hiszen én jól ismerem őt: kegyetlenűl csalódol, ha azt hiszed, hogy ott egy kis bankot, vagy egy pohár bonbon-pezsgőt kapsz. Fogadj szót, testvér: vigye ördög Szobákevicset. Gyerünk hozzám! Pompás tokkal vendégellek meg! A gazember Ponomarev azzal adta át nekem a tokot, hogy csak nekem engedi át, mert az egész vásárban nem lehet olyat kapni. Roppant nagy gazember! Ezt már a szemébe is megmondtam: „Te, meg a mi szeszgyár-bérlőnk - mondok - a világ legnagyobb gazficzkói vagytok”. Az meg, a kötnivaló, csak nevet és a szakállát simogatja. Én és Kuvsinnikov mindennap az ő boltjában reggeliztünk. Ah, testvér, el is felejtettem neked mondani: tudom, hogy nagyon szeretnéd megszerezni, de előre kijelentem, hogy tízezerért sem adom oda. - Hej, Porfir! - kiáltott ki az ablakon az emberére, a ki az egyik kezében kést, a másikban egy darab kenyeret és egy falat tok-halat tartott, mely utóbbit sikerült neki lenyisszantani, a mint valamiért benyúlt a kocsiba. - Hej, Porfir! - kiáltott Nozdrev, - hozd ide csak a kutya-kölyköt. Micsoda egy kölyök! - folytatta Csicsikovhoz fordulva, - persze: lopott jószág, hiszen a gazdája önként ide nem adta volna. Én a pej-kanczámat kínáltam érte neki, tudod: a melyiket Hvosztyrjevtől cseréltem.
Csicsikov persze soha életében nem látta sem azt a pej-kanczát, sem Hvosztyrjevet.
- Nem tetszik valamit harapni? - kérdezte ekközben a vénasszony, Nozdrevhez lépve.
- Semmit! Eh, pajtáskám, milyen dáridót vittünk véghez! Egyébaránt adj egy pohárka pálinkát. Milyen pálinkád van?
- Ánizs-pálinkám, - felelt a vénasszony.
- Na jó, hát adj ánizst, - mondta Nozdrev.
- Nekem is egy pohárkával, - mondá a szőke.
- A színházban egy színésznő, a csapni való, úgy énekelt, mint egy kanári madár. Kuvsinnikov, a ki mellettem ült, nem is hagyta szó nélkül: - „Pajtás - azt mondja, - nem ártana itt is egy kis epret szedni”. - Csak komédiás-bódé volt vagy ötven az én számításom szerint. Fenardi négy óra hosszat forgott cserebogár módjára.
Itt elvette a vénasszonytól oda hozott pohár pálinkát, a miért a vénasszony mélyen meghajtotta magát előtte.
- Aha! Add csak ide! - kiáltott föl, meglátva Porfirt bejönni a kutyakölyökkel.
Porfir is úgy volt öltözve, mint az ura, valami vattázott, kissé piszkos kabátba.
- Add ide! tedd le a földre.
Porfir letette a kölyök-kutyát a földre, a mely szétterpedve mind a négy lábával, elkezdte a földet szagolni.
- Ez aztán a kölyök! - mondá Nozdrev, megfogva és fölemelve azt a háta bőrénél fogva. A kölyök meglehetős panaszos hangot adott.
- De úgy látom, hogy nem tetted meg, a mit parancsoltam, - fordúlt Nozdrev Porfirhoz, miközben figyelmesen vizsgálta a kutya hátát, - eszedbe sem jutott, hogy megkeféld.
- De bizony megkeféltem.
- Hát akkor miért van benne annyi bolha?
- Én nem tudom. Meglehet, hogy a bricskából másznak belé.
- Hazudsz, hazudsz: eszedbe sem jutott, hogy megkeféld; azt hiszem, te ostoba, hogy még a magad bolháját is belé eresztetted. No, de nézd Csicsikov, nézd: micsoda fülek! nocsak: tapogasd meg.
- Ugyan minek? úgyis látom, hogy jó fajtájú, - felelt Csicsikov.
- Nem, csak fogd meg és tapogasd meg a fülét.
Csicsikov, hogy a kedvét ne szegje, megtapogatta a kölyök fülét, aztán így szólt:
- Igen; ebből jó kutya lesz.
- Hát azt érezted-e, hogy milyen hideg az orra? Fogd meg csak.
Csicsikov nem akarván őt megbántani, megtapogatta a kölyök orrát is:
- Jó szaglása van.
- Igazi kis szelindek! - folytatta Nozdrev, - megvallom: már rég fájt a fogam ilyen szelindekre. Nesze, Porfir, vidd ki.
Porfir felfogta a kölyköt a hasa alatt s kivitte a bricskába.
- Tudod mit, Csicsikov, neked most okvetetlenűl hozzám kell jönnöd; mindössze öt verszta; egy szuszra ott vagyunk, azután - nem bánom - elmehetsz Szobákevicshez.
- „Mért is ne? - gondolta magában Csicsikov, - elmegyek Nozdrevhez is. Mért volna ő rosszabb, mint a többi? csak olyan ember, aztán még vesztett is a kártyán. Úgy látszik: mindenre kész ember, következésképp még ingyen is ki lehet tőle valamit kunyorálni.”
- Jól van, - mondá fenhangon, - jerünk; de azt előre mondom, hogy sokáig ne tartóztass, mert nekem drága az időm.
- No látod, kedves barátom, ez már helyes, ez már szép. Jer, hadd csókoljalak meg érte.
Nozdrev és Csicsikov összecsókolództak.
- Pompás lesz: hármasban perdűlünk el.
- Nem, kérlek: engemet bocsáss el, - szólt a szőke, - nekem haza kell mennem.
- Eh, majd ráérsz, testvér; nem bocsátlak.
- A feleségem megharagszik; most már átülhetsz ennek az úrnak a bricskájára.
- Nem, nem, nem! Arra ne is gondolj.
A szőke azon emberek közé tartozott, a kiken első tekintetre föl lehet ismerni bizonyos makacsságot. Alig szól hozzájuk az ember s azok már készek pörölni, és a mint látszik, sohasem értenek azzal egyet, a mi világos ellentétben van az ő gondolkozási módjukkal, hogy soha nem nevezik az ostobát okosnak s különösen, hogy nem tánczolnak úgy, a hogy’ mások fütyűlnek; pedig végre is kisül róluk, hogy jellemökben lágyság nyilvánúl, hogy magukévá teszik éppen azt, a mit előbb tagadtak, az ostobát okosnak mondják s úgy tánczolnak a mások füttyére, jobban se kell - egyszóval: pörrel kezdik, sörrel végzik.
- Ostobaság! - mondá Nozdrev a szőkének minden okoskodására, a fejébe nyomta annak a sapkáját és a szőke elindúlt velök együtt.
- A pálinkát nem tetszett kifizetni, tekintetes uram, - szólt a vénasszony.
- Jól van, mátuska, jól. Hallod-e sógorkám: fizesd ki, kérlek! Nincs egy fityingem se.
- Mennyi jár neked a pálinkáért? - kérdezte a sógorka.
- Mit kérdi, bátyuska? mindössze három dvugrivennyik.
- Hazudsz, hazudsz! Adj neki egy fél rúbelt, az is bőven elég.
- Kevés, tekintetes uram, - mondá a vénasszony, hanem azért hálásan elfogadta a pénzt s még nagy igyekezettel sietett ajtót is nyitni a vendégeknek. Nem is szenvedett ő rövidséget, mert négyszer annyit kért, mint a mennyibe neki a pálinka került.
Az utasok felültek. A Csicsikov bricskája a másik bricska mellett haladt, a melyben Nozdrev ült a sógorával s így aztán egészen jól beszélgethettek az úton. Utánok haladt, minduntalan elmaradozva, a Nozdrev kis hintója, a czingár paraszt-lovakkal. Abban csak Porfir ült a kutya-kölyökkel.
Minthogy a beszélgetés, melyet az utasok folytattak, nem nagyon érdekelhetné az olvasót, jobban tesszük, ha e helyett inkább elmondunk egyet-mást Nozdrevről, a ki talán nem éppen utolsó szerepet fog játszani ebben a könyvben.
Arcza már némileg ismerős az olvasó előtt. Akárhányat láthatunk ilyet. Mindenféle hájjal megkent embernek szokták ezeket nevezni, már gyerek- és iskolás korukban jó pajtásoknak tartják, hanem azért mégis sokszor elrakják őket. Arczukban mindig valami nyíltság, egyenesség, bátorság látható. Könnyen ismerkednek s alig nézel körűl, már tenek szólítanak. Örökös barátságot kötnek, de úgyszólván mindig az a vége, hogy a velök megbarátkozó még aznap este összeverekedik velök a barátságos vacsoránál. Mindnyájok bőbeszédű, mulatozó, könnyűvérű, mutatós ember.
Nozdrev harminczöt éves korában is tökéletesen olyan volt, mint tizennyolcz-húsz éves korában: a víg élet kedvelője. A házassága sem változtatott rajta semmit s annál kevésbbé, mert a felesége hamar meghalt, hagyván maga után két gyermeket, a kikre Nozdrevnek határozottan semmi szüksége sem volt. A gyerekekre egy takaros dajka ügyelt. Nozdrev soha egy napnál tovább nem bírt otthon maradni. Jószimatú orrával több tíz versztányiról megszagolta: hol van vásár mindenféle gyülekezéssel, bálokkal; észre sem vették, már ott termett s pört és czivakodást csinált a zöld-asztalnál, mert - mint a hozzá hasonlók valahányan, - szenvedélyes kártyás volt. Kártyázni pedig, - mint azt már az első fejezetben láttuk, - nem éppen tisztán és feddhetetlenűl kártyázott, ugyanazért a játék egészen más játékkal végződött: vagy csizmasarkakkal kapaczitálták, vagy megmarkolászták sűrű és igen szép pofaszakállát, úgy, hogy néha csak a fél-pofaszakállával tért haza - s néha az is nagyon ritka állapotban volt. De egészséges és telt arcza oly jól volt alkotva s abban annyi termő képesség rejlett, hogy a pofaszakáll mihamar helyre nőtt, sőt még különb lett, mint volt az azelőtti. S a mi a legkülönösebb és a mi csak Oroszországban történhetik meg, rövid idő múltán már megint ugyanazon barátaival jött össze, a kik úgy helyben hagyták s a találkozás olyan volt, mintha soha semmi sem történt volna közöttük; sem ő, sem azok rá sem gondoltak a történtekre.
Nozdrev bizonyos tekintetben históriai férfiú volt. Sehol semmi összejövetel, a melyen ő jelen volt, nem múlt el valami história nélkül. Valami história mindig elő adta magát: vagy zsandárok vitték ki karonfogva a teremből, vagy a saját pajtásai voltak kénytelenek őt kidobni. Vagy ha sem ez, sem az, hát akkor mégis csak történt vele olyasmi, a mi mással semmi esetre sem történhetik meg: vagy úgy leissza magát az ivóban, hogy egyre nevet, vagy oly kegyetlenűl hazudozik, hogy maga is elbámúl rajta. Hazudik pedig egész szükségtelenűl: egyszerre csak előadja példáúl, hogy neki volt egyszer egy kék vagy rózsaszínű lova - meg más efféle, annyira, hogy a hallgatói végre mind ott hagyják, így szólván: „No, pajtás, úgy látszik, hogy te már megint hozzá láttál a golyó-öntéshez”.
Vannak emberek, a kiknek gyönyörűségük telik abban, hogy másoknak - a legtöbbször minden igaz ok nélkül - kárt tegyenek. Némelyik példáúl, még olyan is, a ki rangbeli ember, előkelő külsejű, mellén érdemrenddel, kezet szorít velünk, mély értelmű beszélgetésbe kezd, a mely gondolkozásba ejt bennünket, aztán csak látjuk ám, hogy ugyanazon pillanatban, szemünk láttára csúffá tesz bennünket; csúffá tesz pedig úgy, mint valamely kollégiumi iktató, nem pedig úgy, mint azt egy rendjeles embertől várhatnók, olyan embertől, a ki gondolkozásba ejt a beszédével - annyira, hogy arra csak nagyot nézünk, vállat vonunk s azzal vége!
Ilyen furcsa szenvedélye volt Nozdrevnek is. Mentől közelebbi barátságba jutott vele valaki, annál jobban lefőzte azt: oly hallatlan hazugságokat tálalt föl, a melyeknél ostobábbat kitalálni lehetetlen, tönkre tett készűlő házasságokat, kereskedői alkukat és egyáltalában nem tartotta magát az illető ellenségének; ellenkezőleg: ha a véletlenség megint összehozta őket, ő megint egész barátságosan viselkedett az illetővel, sőt még ilyen szókat is mondott: - Jaj, beh rossz ember vagy: - soha felém se nézel.
Nozdrev némi tekintetben sokoldalú ember volt, vagyis mindenre kapható. Egy és ugyanazon pillanatban ajánlkozott bárhová útazni, a hová csak tetszik, akár a világ végére is, kész volt bármely vállalatba fogni, cserélni akármit és akármiért. Puska, kutya, ló - mindez csere tárgya volt nála, de egyáltalában nem nyereségvágyból; ez egyszerűen az ő jellemének fürgeségéből, állhatatlanságából folyt. Ha valamely vásár alkalmával sikerűlt neki valamely tapasztalatlan embert megkoppasztani, mindjárt egész halom olyan holmit vásárolt a boltokban, a mit előzőleg ott meglátott: homutot, pipagyujtó gyertyát, keszkenőt a dajkának, csikót, mazsolát, ezüst mosdó-tálat, hollandus vásznat, pitlélt lisztet, dohányt, pisztolyt, heringet, képeket, esztergály-szerszámot, fazekakat, csizmát, fayence-edényeket, - a meddig a pénze el nem fogyott. Egyébaránt ritkán esett meg, hogy ezeket haza is vitte volna: csaknem ugyanaznap mindez valamely szerencsésebb játékos kezére kerűlt, sőt néha még rá kellett adnia a saját borostyán-végű pipaszárát is, más alkalommal pedig még a négyes fogatját is mindenestűl: hintóstúl, kocsisostúl együtt, annyira, hogy ilyen esetekben rövid kabátban vagy ujjasban kellett járni-kelnie, keresni valamely jóbarátot, a ki fölvegye a kocsijára.
Hát ilyen volt Nozdrev.
Meglehet, hogy képtelen jellemnek fogják őt mondani, vagy azt mondják, hogy most már nincsenek Nozdrevek. Fájdalom: nincs igazuk azoknak, a kik így beszélnek! Nozdrevék még sokáig nem tűnnek el. Itt vannak köztünk mindenütt, csak talán más kaftánban; a könnyelmű, kitanulhatatlan emberek megvannak, csak a más kaftánban járót másnak is gondoljuk.
No de a három kocsi megérkezett már a Nozdrev háza elé. A háznál persze nem készültek az ő fogadtatásukra. Az ebédlő közepén faállványok voltak, azokról két muzsik valami végtelen nótát dúdolva, a falakat meszelte; a szoba földje tele volt fröcskölve mészszel. Nozdrev rögtön kiparancsolta az állványokat és muzsikokat, s beszaladt a másik szobába rendelkezni. A vendégek hallották, a mint a szakácsnál az ebédet megrendelte; Csicsikov, a ki már jó étvágyat kezdett érezni, látta, hogy öt óránál korábban nem ülhetnek asztalhoz. Nozdrev visszatérvén, kivitte a vendégeket, hogy nézzenek meg mindent a falujában s két óra alatt határozottan mindent megmutatott, úgy, hogy immár nem volt mit megnézni. Legelőbb is a ló-istállót szemlélték meg, a hol két kanczát találtak: egy almás-szürkét és egy barnát, azután egy nem igen mutatós mén-csikót, de a melyről esküdözve állította Nozdrev, hogy tízezret fizetett érte.
- Nem adtál te ezért tízezret, - jegyezte meg a sógora, - hiszen egyet sem ér.
- Istenucscse, tízezret adtam érte, - felelt Nozdrev.
- Esküdözhetel nekem, a mennyit tetszik, - mondá a sógora.
- Hát fogadjunk! - szólt Nozdrev.
De fogadni a sógor nem akart.
Azután megmutatta Nozdrev az üres helyeket, a melyeken ezelőtt szintén szép lovak álltak. A lóistállóban volt egy kecskebak is, a melyet régi babona szerint elengedhetetlennek tartottak a lóistállókban, s a mely itt - a mint látszott - igen jóban volt a lovakkal s egész otthonosan bujkált azok hasa alatt.
Azután egy lánczra kötött farkas-kölyköt mutatott meg nekik Nozdrev.
- Ez aztán a farkas-kölyök! - mondá Nozdrev, - készakarva tápláltatom nyers hússal, mert azt akarom, hogy tökéletes vadállat legyen belőle.
Majd a tavat nézték meg, a melyben a Nozdrev állítása szerint akkora nagy halak vannak, hogy két paraszt csak nagynehezen tudott belőlük egy darabot partra húzni, mely állítás iránt a sógor megint nem mulasztotta el kétségét kifejezni.
- Mutatok most neked, Csicsikov, két kutyát; - a húsuk keménysége bámulatos, a szőrük mint a tű.
S elvezette a vendégeit egy igen csinosan épített házikóhoz, a melyet nagy, mindenfelől bekerített udvar vett körül. Az udvarra bemenve, mindenféle színű és fajú kutyát láttak: vörösbarnát, foltos-feketét, sárgát, foltos-vereset, barna-foltost, fekete-fülűt, szürke-fülűt... A neveik többnyire valami parancsszóból álltak: Lőjj, Csaholj, Repülj, Süsd, Vágd, Kerítsd, Nehadd, Fordítsd, Sólyom, Fecske, Nyalka, Biztos. Nozdrev úgy járt-kelt köztük, mint egy családapa; azok valamennyien felkapták a farkukat, - a melyet a kutyapeczérek „kormány”-nak hínak, - odarepűltek a vendégek elé és üdvözölték azokat. Vagy tíz mindjárt föl is rakta az első lábát a Nozdrev vállára. A Kerítsd éppen olyan kitüntetésben részesítette Csicsikovot, sőt a két hátulsó lábára állva, igyekezett a nyelvével annak az ajakát megnyalni, úgy hogy Csicsikov kénytelen volt rögtön egyet köpni. Megnézték hát a kutyákat, a melyeknek húsa-keménysége csodálatraméltó: - igen szép kutyák voltak. Azután megnéztek egy krimi vén szukát, a mely már vak volt s a Nozdrev szavai szerint már nem sokáig vihette, de a mely még ezelőtt két évvel remek szuka volt. Megnézték tehát ezt a szukát is - s a szuka csakugyan vak volt.
Innen a vízimalom megtekintésére indultak, a melynek hiányzott az a csapja, a melyre a felső malomkövet szokták erősíteni, hogy gyorsan forogjon az orsója körül, vagy hogy röpkedjen, mint azt az orosz paraszt olyan szépen mondja.
- Itt van nem messzire a kovács-műhely is, - mondá Nozdrev.
Néhány lépésnyire csakugyan meglátták a kovácsműhelyt; megnézték a kovács-műhelyt is.
- Ezen a mezőn annyi a szürke nyúl, - mondá Nozdrev, ujjával a mezőre mutatva, - hogy nem látni tőlük a földet; én magam is megfogtam egyet a hátulsó lábánál fogva.
- No, a szürke nyúlat kézzel te soha meg nem fogod, - jegyezte meg a sógor.
- Már pedig megfogtam, készakarva megfogtam, - felelt Nozdrev; - most pedig - folytatta, Csicsikovhoz fordulva, - megmutatom neked a birtokom határát.
Nozdrev a mezőn keresztűl vezette vendégeit, a mely sok helyen zsombékos, buczkás volt. A vendégeknek szántásokon és boronált földeken kellett tova bukdácsolni. Csicsikov már elfáradt. Sok helyen víz fakadt a nyomaikban, annyira mélyfekvésű volt a talaj. Eleinte óvatoskodtak s ugrálva haladtak, de aztán látva, hogy ez mitsem használ, nekivágtak egyenesen, nem válogatva: hol nagyobb vagy kisebb a sár. Jó darabig menve csakugyan elérték a határt, a mely egy keskeny árokból és faoszlopból állt.
- Ez a határ, - mondotta Nozdrev, - mindaz, a mit csak látsz ezen az oldalon: az enyém, sőt a túlsó oldalon is mind az az erdő, a mely amott kéklik s a mi az erdőn túl van, az is mind az enyém.
- Mióta a tiéd az az erdő? - kérdezte a sógor. - Talán mostanában vetted meg? Hiszen nem volt az a tied.
- Nem régen vásároltam, - felelt Nozdrev.
- Hogy’ történhetett meg oly gyorsan a vásár?
- Mért ne? tegnapelőtt vettem, még pedig drágán, hogy az ördög vinné el.
- Hiszen akkor a városban voltál a vásáron.
- No, nézd el ezt a bölcset! Hát nem lehet az ember a vásáron úgy, hogy egyúttal erdőt is vegyen? Nohát, míg én a vásáron voltam, azalatt itt megvette az ispánom.
- No, ha az ispánod... - mondá a sógor, de még mindig kételkedve csóválta a fejét.
A vendégek ugyanazon sáros úton tértek vissza a házhoz. Nozdrev bevezette őket a dolgozó-szobájába, a melyben azonban nem volt nyoma sem annak, a mi a dolgozó-szobákban szokott lenni, tudniillik nem volt ott sem könyv, sem papir; csak kardok függtek a falon és két puska, a melyek egyikének háromszáz, másikának nyolczszáz rúbel volt az ára. A sógor, megnézvén a két puskát, csak a fejét csóválgatta. Azután előkerültek a török jatagánok, a melyek egyikének a nyelére tévedésből a következő orosz fölírás került: „Készítette Szibirjákov Szávelíj”. - Azután a sípládára került a sor. Nozdrev rögtön megforgatta a forgatóját. A sípláda meglehetős kellemesen szólt, de - úgy látszik - valami baja történt a belsejében, mert egy mazúrkát azzal a dallal végzett be, hogy „Malborough s’en va-t-en guerre”, majd meg hirtelen egy régesrégi keringőbe csapott át. Nozdrev már régen abbanhagyta a forgatást, de a sípládában volt egy igen igyekező síp, a mely semmiképp sem akart elhallgatni, s ez még azután is sokáig fújta egyedül a magáét. - Ezután bemutatódtak a fa-, cserép- és tajték-pipák, kiszítt és ki nem szítt alakban, bőrtokban és bőrtok nélkül, azután egy csibukszár, a melynek a szopókája borostyánból volt, s a melyet nemrégen nyert, egy dohányzacskó, melyet valami grófné hímzett, a ki Nozdrevbe valami posta-állomáson fülig szerelmes lett, s a kinek a kezecskéi - az ő szavai szerint - a lehető legtökéletesebb superflu voltak, - mely utóbbi szó ő nála bizonyosan valami utólérhetetlent jelentett.
Miután füstölt tokot haraptak zákuszki gyanánt, öt óra tájban asztalhoz ültek. Az ebéd, a mint látszott, nem volt a Nozdrev életének a legjelentékenyebb jelensége; nem játszottak nagy szerepet a különféle étekfogások: némely étel megkozmásodott, némely meg fövetlenűl maradt. Látható volt, hogy a szakács inkább valami ihlet szerint dolgozott s összecsapkodott mindent, a mi a kezeügyébe esett: ha bors jutott a keze alá, borsot hintett, ha káposztához ért, káposztát dobott a tálba, aztán megsütötte tejjel, adott hozzá sonkát, borsót; egyszóval, összehabart mindent s nem nézett egyebet, csak azt, hogy ez a dzsama megfőjjön; íze majd csak lesz valamilyen. Hanem annál nagyobb gondja volt aztán Nozdrevnek a borokra: még a levest sem adták föl s ő már töltött egy-egy nagy pohárral a vendégeinek valami erős borból, azután meg haut-sautern-ből, mert egyszerű sautern a kormányzósági és kerületi városokban nincs is. Azután Nozdrev egy üveg madeirát hozatott, „a minőt soha életében még a főhadvezér sem ivott”. A madeira csakugyan szinte lángolt a torkukban, mert a borkupeczek, a kik már ismerték azon földesurak ízlését, a kik a madeirát szeretik, kegyetlenűl megdolgozták azt rummal, néha még királyvízzel is, tudván, hogy az orosz gyomor mindent elbír. Nozdrev azután még valami különös butelliát hozatott, a melyben, az ő szavai szerint, burgundi és champegnei volt együtt. Ebből szorgalmasan töltögetett a vendégeinek, jobbra is, balra is, a sógorának is, Csicsikovnak is; Csicsikov azonban megfigyelte, hogy maga-magának Nozdrev csak keveset töltögetett. Ez a körülmény arra indította őt, hogy óvatos legyen, s mihelyt Nozdrev valahogy’ belemelegedett a beszédbe, vagy a sógorának töltött, ő rögtön kiöntötte a pohara tartalmát a tányérjára. Azután nemsokára berkenye-szörpöt szolgáltak föl, a mely a Nozdrev szavai szerint olyan, akárcsak az édes anyatej, de a mely csodálatosképpen a leghitványabb bunda-pálinka-ízű volt. Majd valami balzsamnak mondott italt adtak föl, a melynek az igazi nevét nem igen lehetett kitalálni, s a melyet különben második alkalommal már a háziúr is másnak nevezett. Az ebéd már régen véget ért s minden italt végigkóstoltak már, de a vendégek még mindig az asztalnál ültek. Csicsikov nem akarta Nozdrev előtt a sógor jelenlétében a fődolgát felhozni, mert a sógor mégis csak idegen ember, az ő dolga pedig négyszemközti, barátságos megbeszélést kívánt. Egyébként a sógor nem igen lehetett volna veszedelmes ember, mert, a mint látszott, jól benyalt és ültében egyre bóbiskolt, orrával az asztalt ütögetve. Ő maga is észrevette, hogy reménytelen állapotban van, s végre elkezdett hazakéredzkedni, de oly renyhe és lankadt hangon, mintha - mint az orosz mondja - harapófogóval húzná fel a lóra a homutot.
- Nem, nem, nem eresztlek, - mondá Nozdrev.
- Ne bánts, kedves barátom, én igazán elútazom, - mondá a sógor, - nagyon megbántasz engem.
- Gyerekség, gyerekség! Rögtön játszunk egy kis makaót.
- Nem, kedves barátom, játszszál magad, de én nem játszhatom: nagyon megharagszik a feleségem; várja már, hogy elbeszéljem neki a vásárt. Meg kell neki szereznem ezt a gyönyörűséget. Elútazom, barátom, ne is tartóztass.
- Eh, vigye az ... a feleségedet! Micsoda fontos dolgotok lehet nektek együtt!
- Nem, barátom. Ő oly jó feleség. Igazán mondom, hogy ritka, példányszerű, tiszteletreméltó, hű feleség. Olyan szíves jósággal van hozzám. Akár hiszed, akár nem: máris könnyes a szemem! Nem, ne tartóztass; becsületemre mondom, hogy elútazom. Tiszta lelkiismeretem szerint mondom ezt.
- Ugyan hadd el, hadd menjen; mi hasznod lehet belőle, ha itt tartod? - mondá halkan Csicsikov Nozdrevnek.
- Az is igaz, - szólt Nozdrev, - ki nem állhatom az ilyen érzelgéseket; - azután fenhangon hozzátette: - No vigyen hát az ördög, eredj haza bábozni a feleségeddel, te papucsvitéz.
- Nem, barátom, ne mondj engemet papucsvitéznek, - felelt a sógor, - én egész életemmel le vagyok neki kötelezve. Ő olyan jó, olyan édes; annyira eláraszt engem a dédelgetésével... hogy szinte könnyekre fakadok. Kikérdezi, hogy mit láttam a vásáron... hát el kell azt neki mondani... igazán mondom: oly édes asszony!
- No hát, menj s hazudj neki, a mi tetszik! Nesze a sapkád.
- Ne beszélj így róla, barátom; ezzel te, hogy úgy mondjam, engemet bántasz meg; ő oly édes!
- No hát, csak lódulj hozzá mentől hamarabb.
- Hát megyek is, barátom; bocsáss meg, hogy nem maradhatok. Szívesen megtenném, de nem lehet.
A sógor még sokáig ismételgette mentegetődzését, észre sem véve, hogy már régen fent ül a bricskán, régen kijutott az udvarról, s hogy már régen a mezőkön jár. Biztosra vehetjük, hogy a felesége ugyancsak keveset hallhatott tőle a vásárról.
- Milyen hitvány fráter, - mondá Nozdrev az ablaknál állva és a távozó kocsira nézve, - hogy’ elment! A jobboldali lógós-lova nem rossz; már régen el akartam tőle kaparintani. De lehet is ő vele valamire menni. Papucshős, igazi papucshős!
Ezután bementek a Nozdrev szobájába. Porfir gyertyát hozott be s Csicsikov a Nozdrev kezében egy tuczat kártyát vett észre, a melyet hogy honnan kerített elő, nem lehet tudni.
- Nohát, pajtás, - szólalt meg Nozdrev, a kártyacsomag oldalára helyezve egyik ujját, aztán meghajlítva a csomagot, úgy, hogy recsegve pattant le róla a papirburok, - időtöltésből adok háromszáz-rúbeles bankot.
De Csicsikov úgy tett, mintha nem is hallaná, miről van szó, s mintha hirtelen jutott volna valami eszébe:
- Hogy el ne felejtsem: egy kérésem van hozzád.
- Mi volna az?
- Add először a szavadat, hogy teljesíted.
- De micsoda kérés az?
- No, csak add előbb a szavadat.
- Tessék!
- Becsületszavadat?
- Becsületszavamat.
- No hát, halld a kérésemet: bizonyosan van neked sok olyan holt jobbágyod, a kik a reviziós lajstromból még nincsenek törülve.
- Van hát; és aztán?
- Add át azokat nekem, az én nevemre.
- Minek azok neked?
- Szükségem van rájok.
- De mire?
- Hát... csak szükségem van rájok... az már az én dolgom... egyszóval: kell!
- Bizonyosan valamiben töröd a fejed. Csak valld be; mi?
- Ugyan, miben törhetném a fejem? Ilyen haszontalansággal nincs is mit kezdeni.
- Hát akkor minek kellenek azok neked?
- Jaj beh kíváncsi ember! Minden haszontalanságot szeretne megtapogatni és meg is szagolni!
- De miért nem akarod megmondani?
- Mi hasznod van belőle, ha megmondom? No hát, egyszerűen egy ötlet az egész.
- Jól van: a míg meg nem mondod, addig nem is teljesítem a kérésedet.
- No látod, ez már nem becsületes eljárás; szavadat adtad, aztán most megmásítod.
- Beszélhetsz nekem! A míg meg nem mondod, hogy mit akarsz, addig nem teszek semmit.
- Ugyan mit kéne neki mondani? - tünődött Csicsikov, s pár pillanatnyi gondolkozás után kijelentette, hogy a holt lelkek azért kellenek neki, mert tekintélyt akar magának szerezni a társaságban, mert neki nincsenek nagy birtokai, hát legalább olyan, a milyen, valamelyes lelkei legyenek...
- Hazudsz, hazudsz! - mondá Nozdrev, be sem várva, míg Csicsikov bevégzi, - hazudsz, testvér!
Csicsikov maga is belátta, hogy nem valami ügyes dolgot talált ki s hogy az ürügy gyengécske.
- No, megmondom hát az igazat, - szólt, jobban összeszedve magát, - csak aztán, kérlek, senkinek el ne mondd. Házasodni akarok; de tudnod kell, hogy a menyasszonyom szülei rendkívül nagyralátó emberek. Úgy meg vagyok velök akadva, hogy már szinte bánom, hogy belemásztam ebbe a dologba: mindenáron azt akarják, hogy az ő vejüknek legalább is háromszáz lelke legyen, minthogy pedig ehhez a számhoz nálam csaknem másfél száz jobbágy hiányzik...
- No, hazudsz, megint hazudsz, - kiáltott föl újra Nozdrev.
- No, de már ebben ennyit sem hazudok, ni! - mondá Csicsikov, nagyujjával a kisujjának a legkisebb ízére mutatva.
- Fejemet teszem rá, hogy hazudsz!
- De ez már sértés! Hát mi vagyok én? Miért hazudnék én mindenáron?
- Óh, hiszen ismerlek én téged: nagy gazember vagy te; engedd meg, hogy ezt neked egész barátságosan megmondjam. Ha én neked a följebbvalód volnék, hát a legelső fára fölakasztatnálak.
Csicsikovot ez a kijelentés megsértette. Bántotta őt mindig minden, legkevésbbé is durva, vagy a jóízlést sértő kifejezés. Még azt sem szerette, ha bizalmaskodtak vele, kivéve, ha valamely nagyon is előkelő ember részéről jött a bizalmaskodás. Azért hát most tökéletesen meg volt sértve.
- Bizony Isten fölakasztatnálak, - ismételte Nozdrev, - ezt nyiltan megmondom neked, nem azért, hogy megbántsalak, hanem tisztán csak barátságos indulatból.
- Mindennek van határa, - mondá Csicsikov méltósággal, - ha ilyen beszéddel akarsz henczegni, hát menj a kaszárnyába, - aztán hozzátette: - ha ajándékba nem adod, hát megfizetem.
- Megfizeted! De hiszen én téged jól ismerlek, hiszen te gazember vagy, hiszen tudom, hogy potomságot kínálnál.
- Eh! te is szép ember vagy ám! Gondold meg, hogy mik azok? talán gyémántok?
- No hát, itt van ni! Mondom, hogy jól ismerlek.
- Ugyan kérlek, barátom, micsoda zsidó tempóid vannak neked! Hiszen ingyen is ideadhatnád őket.
- No, hát ide hallgass: hogy megmutassam, hogy én valami embernyúzó nem vagyok, hát odaadom neked őket ingyen. De vedd meg a csődör-csikómat s a holt lelkeket odaadom ráadásúl.
- De kérlek: minek nekem a csődör? - felelt Csicsikov, elámulva e valóban furcsa ajánlaton.
- Minek? Hiszen én tízezeret fizettem érte s neked odaadom négyezerért.
- De minek nekem a te csődöröd? Én nekem nincs lótenyésztésem.
- Hallgass rám, nem érted a dolgot: hiszen én most csak háromezeret kívánok, a fönmaradó ezret majd megfizeted később.
- No, nekem nem kell a csődör, tedd a hová akarod.
- Akkor hát vedd meg a vörös pejkanczámat.
- Kancza sem kell nekem.
- A kanczáért meg a szürkéért, a melyet az imént láttál, nem kérek többet tőled kétezernél.
- De mikor nincs szükségem lóra.
- Eladhatod őket: a legelső vásáron megkapod a háromszoros árukat.
- Akkor hát legjobb, ha magad adod el őket, miután azt hiszed, hogy háromszor annyit érnek.
- Tudom, hogy annyit érnek, de én azt akarom, hogy te is nyerj rajtok.
Csicsikov megköszönte a jóindulatot, s röviden lemondott úgy a vörös pejkanczáról, mint a szürkéről.
- No, hát akkor végy tőlem kutyákat. Olyan egypár kutyát adok neked, hogy kilel a hideg, ha meglátod. Bajúsza van, a szőre úgy áll, mint a kefe; az oldalbordája észszel föl sem érthető; a lábatalpa csupa szőrpapucs, - nem éri a földet.
- De mit csináljak én a kutyákkal? én nem vagyok vadász.
- Azt akarom, hogy neked is legyenek kutyáid. No, de ha már kutya sem kell, hát vedd meg a sípládámat. Remek sípláda! Becsületemre mondom, hogy nekem magamnak is benne van másfélezerben; neked odaadom kilenczszáz rúbelért.
- Minek nekem a sípláda? Hiszen nem vagyok én német, hogy az országutakon czipeljem a hátamon s pénzt kunyoráljak vele.
- Hiszen ez nem olyan sípláda, a milyet a németek hordanak. Ez orgona-szerkezetű; nézd meg csak jól: egészen vörös fából van. Megállj: megmutatom mégegyszer.
S Nozdrev megfogva a Csicsikov kezét, elkezdte azt maga után húzni a másik szobába, és bárhogy’ megvetette is Csicsikov a földön a lábát, bármennyire erősködött, hogy hiszen látta ő már a sípládát: kénytelen volt még egyszer meghallgatni, hogy Malborough hadba megy.
- Ha pedig nem akarsz pénzt adni a sípládáért, hát akkor tudod mit mondok? Odaadom neked ajándékba a sípládát is és mind a mennyi holt lelkem csak van, te meg add nekem a bricskádat és háromszáz rúbel ráadást.
- Még mit nem! Hát én min megyek innen tovább?
- Adok neked egy másik bricskát. Jerünk a kocsiszínbe, megmutatom. Csak át kell festetned és gyönyörű bricska lesz belőle.
- Az ördög vinné el, hogy’ a nyakamra ült! - gondolta magában Csicsikov, s elhatározta, hogy megszabadítja magát minden bricskától, sípládától s minden képzelhető kutyáktól, akármilyen legyen azoknak az oldala, akármilyen szőrpapucsos a talpa.
- No hát: a bricska, a sípláda, meg a holt lelkek együtt!
- Nem kell, - mondá Csicsikov.
- Miért nem kell?
- Azért, mert egyszerűen nem kell - s vége.
- Ejnye beh furcsa vagy! Úgy látom: veled nem lehet úgy meglenni, mint jóbarátok és pajtások közt szokás... igazán furcsa ember vagy! Mindjárt meglátszik, hogy kétszínű vagy.
- Hát mit gondolsz, hogy talán én bolond vagyok, vagy mi? Ítéld meg magad: minek szerezzek én magamnak olyan dolgokat, a mikre semmi szükségem sincs!
- No, kérlek, ilyet ne mondj. Most már nagyon jól ismerlek. Valóságos hitvány ficzkó! No hát: akarsz-e legalább játszani? Fölteszek mindent a kártyára: a holt lelkeket, meg a sípládát is.
- Kártyára tenni annyi, mint a véletlenségre bízni, - felelt Csicsikov, de azért loppal a Nozdrev kezében volt kártyára sandított. Úgy látta, hogy a kártya-csomó hamis, a kártya háta is jegyzett.
- Miért a véletlenségre? - mondá Nozdrev, - szó sincs itt véletlenségről. Ha szerencséd van, ördögien temérdeket nyerhetsz. No, hát próbáld meg, - tette hozzá, osztani kezdve a kártyát, hogy ingert gerjeszszen. - Nézd, milyen szerencse! milyen szerencse! Nézd: csak úgy repül! Itt van az átkozott kilenczes, a melyen mindent elvesztettem. Éreztem, hogy veszíteni fogok rajta, de már csak behunytam a szemem és azt gondoltam magamban: vigyen el az ördög, ha megcsalsz is, haszontalan!
Ezalatt Porfir egy üveg bort hozott be, de Csicsikov kereken kijelentette, hogy se nem játszik, se nem iszik.
- Miért nem akarsz játszani? - kérdezte Nozdrev.
- Hát azért, mert nincs rá kedvem. S az igazat megvallva: én nem is szeretek játszani.
- Miért nem szeretsz?
Csicsikov csak vállat vont s ennyit szólt:
- Azért, mert nem szeretek.
- Hitvány ember vagy te akkor.
- Mit tehetek róla, ha olyannak teremtett az Isten?
- Igazi himpellér! Eleinte azt gondoltam, hogy legalább annyira, a mennyire valamirevaló ember vagy, de hát nincs neked semmi nevelésed. Veled egyáltalában nem lehet úgy beszélni, mint jóbaráttal... Se nyiltság, se őszinteség! Éppen olyan gazficzkó vagy, mint Szobákevics.
- Miért szidsz te engemet? Hibás vagyok én azért, hogy nem játszom? Add el nekem a holt lelkeidet, de minden egyéb nélkül, ha már olyan vagy, hogy ilyen semmiségtől sem akarsz könnyen megválni.
- Azt ám! Majd kapsz te én tőlem ördögöt! Odaadtam volna, ingyen akartam odaadni, de most már nem adom azért sem. Ha három országot adsz értök, akkor sem adom neked, te zsebmetsző, te csúf kályhafűtő! Most már nincs veled semmi dolgom. Porfir, eredj és mondd meg a lovásznak, hogy ne adjon zabot a tekintetes úr lovainak; hadd egyenek csak szénát.
Ezt a befejezést Csicsikov igazán nem várta.
- Jobban is tennéd, ha nem kerülnél a szemem elé, - mondá Nozdrev.
Daczára azonban e kellemetlen jelenetnek, házigazda és vendég együtt vacsoráltak, azzal a különbséggel, hogy ezúttal nem voltak az asztalon nehezen kimondható nevű borok, csak egy üveg szégyenkezett ott valami cziprusival, a mi persze voltaképpen bicskanyitogató karczos volt.
Vacsora után Nozdrev bevezette Csicsikovot az oldalszobába, a hol már föl volt vetve ennek számára az ágy és így szólt hozzá:
- Itt van az ágyad; de még csak jóéjszakát sem kívánok neked.
Csicsikovon, a mint Nozdrev távozott, a legkellemetlenebb hangúlat vett erőt. Bosszankodott, szidta magát, hogy minek jött ő Nozdrevhez s minek vesztegette el haszontalanúl a drága időt; de még jobban szidta magát azért, hogy szóba hozta előtte a dolgát; oly vigyázatlanúl viselte magát, mint egy gyerek, mint egy félbolond, mert az ő dolga éppen nem olyan természetű, hogy Nozdrevnek az orrára lehetne kötni. Nozdrev haszontalan ember, Nozdrevnek eljárhat a szája, nagyíthatja, világgá kürtölheti az esetet, s az ördög tudja, hogy micsoda pletyka támadhat az esetből... Nem jól van, nem jól.
- Egyszerűen megbolondúltam, - évődött magában.
Éjjel nagyon rosszúl aludt. Valami apró, fürge bogarak kegyetlenűl csípték, annyira, hogy mind az öt körmével vakargatnia kellett a megmart helyeket, miközben egyre azt hajtotta:
- Hogy az ördög vinne el benneteket a gazdátokkal együtt.
Korán reggel fölkelt. Első dolga volt mindjárt a csizmáját fölhúzni s a hálókabátját felölteni, az udvaron át a lóistállóba menni, a hol megparancsolta Szelifánnak, hogy rögtön fogjon be. Visszatérve az udvaron Nozdrevvel találkozott, a ki szintén hálókabátban volt, a fogai közt pipát tartva.
Nozdrev barátságosan üdvözölte őt s megkérdezte tőle, hogy’ aludt?
- Meglehetősen, - felelt szárazon Csicsikov.
- Én meg egész éjjel olyan czudar dolgokat álmodtam, pajtás, hogy elbeszélni is szégyenlem, - mondá Nozdrev; - a szám is olyan a tegnapiak után, mintha egy lovas-ezred hált volna meg benne. Képzeld, azt álmodtam, hogy megbotoztak. S képzeld: kik? Semmikép sem találnád ki: Poczjelujev százados és Kuvsinnikov.
- Bizony jó is volna, ha ébren is jól helyben hagynának, - gondolta Csicsikov.
- Úgy ám! Még pedig ugyancsak fájt! A mint fölébredtem, hát csakugyan viszketett is a testem; bizonyosan azok a pokolra való bolhák dolgoztak meg. No, de most csak menj és öltözz fel; én mindjárt nálad leszek. Csak elébb azt a gazember ispánt szidom jól össze.
Csicsikov bement a szobájába. Mikor onnan kijött, az ebédlőbe, ott már az asztalon állt a téás-teríték egy üveg rummal. A pohárban még látni lehetett a tegnapi ebéd és vacsora maradványait; úgy látszik, hogy a seprőt kézbe sem vették. A földön kenyérhéjak hevertek s pipahamu és bagó még az asztalterítőn is. A mihamar bejött házigazdán semmi sem volt a hálókabátja alatt, csak a csupasz melle, a mely be volt nőve szőrrel. Kezében a csibukot tartva, szürcsölte a téáját; nagyon jó minta lett volna olyan festők számára, a kik nem szeretik a borbély-czégtáblákon látható kinyalt, kivasalt és körűlnyírt alakokhoz hasonló modelleket.
- No hát, mit határoztál? - kérdezte Nozdrev, rövid hallgatás után, - nem akarsz játszani a lelkekre?
- Mondtam már, barátom, hogy nem játszom; megvenni, - ha akarod, - megveszem őket.
- Eladni meg nem akarom; nem volna baráti dolog. Én nem akarok hasznot húzni - az ördög tudja, hogy miből. Kártyázni rá - az egészen más. Tegyünk legalább egy próbát.
- Mondtam már, hogy nem.
- Hát cserélni?
- Azt sem.
- No hát, tudod mit: játszszunk ostáblát; ha megnyered a pártit - legyen minden holt lélek a tiéd. Nagyon sok van olyan, a kit a reviziós jegyzékből törülni kell. Hej, Porfir, hozd be az ostáblát.
- Hiában fáradsz, nem játszom.
- De hiszen ez nem hazárdjáték, itt nem lehet sem szerencse, sem csalás; minden az ügyességtől függ. Sőt még azt is előre megmondom neked, hogy én átalában nem is tudok játszani s valami előnyt kell adnod nekem.
- Leülök vele, - gondolta Csicsikov, - játszom vele ostáblát. Valamikor nem rosszúl játszottam s csalásra itt nem igen lehet neki alkalma. - Jól van, - tette hozzá fenhangon, - ostáblát játszom.
- A lelkek értéke száz rúbel.
- Miért száz? elég lesz ötven.
- Ugyan! micsoda semmiség ötven rúbel! Inkább ráadásúl a lelkekhez fölteszek még vagy egy középfajtájú kutyakölyköt vagy egy óralánczra való arany pecsétgyűrűt.
- No, jól van! - mondá Csicsikov.
- Mit adsz előnyűl? - kérdezte Nozdrev.
- Miért adnék? Persze, hogy semmit.
- Legalább annyit, hogy enyém legyen a két első lépés.
- Nem; én magam is rosszúl játszom.
- Ismerlek! tudom: milyen rosszúl játszol, - mondotta Nozdrev, megkezdve a játékot.
- Régen volt az, mikor én ostáblát játszottam, - mondotta Csicsikov, szintén húzva egyet.
- Ismerlek! tudom én jól, hogy milyen régen játszottál, - mondá Nozdrev.
- Régen volt az, mikor én valahogy’ játszottam, - szólt Csicsikov megint.
- Ismerlek! tudom, milyen rosszúl játszol te, - mondá Nozdrev, megint lépve, de egyúttal a kabátja ujjával is előre tolt egy követ.
- Régen volt az, mikor én... E, e! Mi ez, pajtás? húzd csak vissza azt a követ, - szólt Csicsikov.
- Melyiket?
- Hát azt ni, - mutatta Csicsikov s abban a pillanatban az orra alatt látott már megint egy másikat, a mely - a mint látszott - már közel volt hozzá, hogy „dáma” legyen. Hogy hol vette ott magát, azt a jó Isten tudja. - Nem, - mondá Csicsikov fölkelve az asztaltól, - veled nem lehet játszani. Úgy nem szoktak játszani, hogy egyszerre három kővel lépjenek.
- Micsoda hárommal? ez tévedés. Egy kő véletlenűl mozdúlt előre; azt visszaveszem, tessék.
- Hát a másik hol vette itt magát?
- Melyik másik?
- Hát ez ni, a melyik dáma akar lenni.
- No nézd csak! mintha nem tudnád.
- Nem úgy van az, pajtás; én minden lépést számon tartottam és mindent tudok; te azt csak most loptad előre; annak itt van a helye, ni!
- Hogy’ lenne ott a helye! - szólt Nozdrev elvörösödve, - hiszen te költő vagy, a mint látom, pajtás.
- Nem, pajtás; én meg úgy látom, hogy te vagy a költő, de nem sikerűl a költeményed.
- Hát kinek nézel te engemet? - csattant föl Nozdrev, - azt hiszed, hogy én csalok?
- Én téged senkinek se nézlek, csak nem játszom veled tovább.
- Az nem megy; most már nem lehet abban hagyni, - mondá Nozdrev egyre hevesebben, - a játék meg van kezdve.
- Nekem jogom van abban hagyni, mert te nem úgy játszol, mint tisztességes emberhez illik.
- Hazudsz! nincs jogod ezt mondani.
- Nem, pajtás, te hazudsz.
- Én nem csaltam, hát nem hagyhatod félben a játékot; végig kell játszanod.
- Arra te engem nem kényszeríthetsz, - felelt Csicsikov hidegvérrel s a táblához lépve, összezavarta a köveket.
Nozdrev fölfortyant s olyan közel lépett Csicsikovhoz, hogy az néhány lépést hátra hőkölt.
- Majd megmutatom én, hogy játszani fogsz; az mit sem tesz, hogy összeborítottad a köveket: én minden lépésre emlékszem. Fölállítjuk a köveket abban a rendben, a melyben állottak.
- Nem, barátom, a dolog be van fejezve: veled én nem játszom.
- Hát nem játszol?
- Magad láthatod, hogy veled nem lehet.
- Nem úgy; hanem mondd meg egyenesen: akarsz-e játszani? - szólt Nozdrev, megint közelebb lépve.
- Nem akarok, - felelt Csicsikov, de minden eshetőségre egyúttal fölemelte a kezét az arcza elé, mert a jelenet valóban hevesnek mutatkozott. Ez az óvatosság nagyon is helyén volt, mert Nozdrev nagyot hadarintott a kezével... s könnyen megeshetett volna, hogy a mi hősünk kellemes és telt arczának egyik felét lemoshatatlan megbecstelenítés érte volna; de szerencsésen elhárítván az ütést, megkapta Nozdrevet mind a két fölemelt kezénél fogva s úgy tartotta azt erősen.
- Porfir! Pál! - ordított dühösen Nozdrev, igyekezvén kezeit kiszabadítani.
Csicsikov e hívást hallván, nehogy a cselédség ilyen jelenetnek szemtanúja legyen, de érezvén egyúttal azt is, hogy Nozdrevet tartani úgyis hiábavaló dolog, eleresztette annak a kezeit. Ebben a perczben bejött Porfir, vele együtt Pál, egy tagbaszakadt legény, a kivel nem igen lett volna tanácsos ölre menni.
- Hát nem akarod befejezni a játékot? - kérdezte Nozdrev, - felelj világosan.
- Lehetetlen végigjátszanom, - felelt Csicsikov s az ablakra tekintett. Meglátta az udvaron a bricskáját, a mely már egészen készen volt s Szelifán - a mint látszott - csak intésre várt, hogy oda pördűljön a ház följárója elé; de a szobából kimenni lehetetlen volt: az ajtót elállta a két megtermett jobbágy.
- Hát nem játszod végire a játszmát? - ismételte Nozdrev, miközben úgy égett az arcza, mint a tűz.
- Ha úgy játszanál, mint tisztességes emberhez illik... de így nem játszhatom.
- Á! Nem játszhatsz, semmirekellő! Mikor láttad, hogy nem te leszel a nyerő, hát nem játszhatsz! Üssétek! - kiáltott magából kikelve s Porfir és Pál felé fordúlva, akközben pedig maga is kézre fogott egy meggyfa-pipaszárat. Csicsikov fehér lett, mint a fal. Valamit mondani akart, de érezte, hogy ajkai hangtalanúl mozognak.
- Üssétek! - kiabált Nozdrev, előre rohanva s úgy tüzelve és izzadva, mintha valamely bevehetetlen várat ostromolna. - Üssétek! - kiabálta, olyan hangon, mint kiáltotta az egyszeri nekihevűlt hadnagy egy nagy ostrom alatt, a kinek az elszánt vitézsége oly nevezetessé vált, hogy külön rendeletet kaptak a katonái, azzal az utasítással, hogy fogják meg a kezét, mikor az nagy hevében azt kiáltja nekik: „Előre fiúk!” De az elbeszélés szerint a hadnagyot már elragadta a hév, forgott minden a fejében; előtte nyargal Szuvorov, nagy dologra készűlve. - „Előre fiúk!” - kiáltja rohanva, nem gondolva meg, hogy megzavarja az előre megfontolt együttes ostrom-rohamot, hogy millió meg millió puska csöve mered ki a felhőbe néző, bevehetetlen vár falai mögűl, hogy semmibe vész az ő igyekezete, mint pehely a levegőben s hogy már repűl is a golyó, a mely hivatva van, hogy elhallgattassa az ő kiabáló torkát. De ha Nozdrev olyan volt is, mint az a neki hevűlt, vesztének indúlt hadnagy, ám a vár, a mely ellen indúlt, éppen nem volt hasonló ama bevehetetlenhez. Ellenkezőleg: ez a vár olyan réműletet érzett, hogy a lelke valahol a talpában húzta meg magát. Már a széket, a melylyel védekezni akart, kivették a szolgák a kezéből; már szemét behúnyva s azt sem tudva: él-e, hal-e? - készűlt reá, hogy a házigazdája cserkesz pipaszárával ismeretséget kössön, s Isten tudja: mi történt volna vele, de a Sors kegyes volt hősünk oldalát, hátát és minden nemesebb részét megmenteni; egyszerre csak, mintha a felhők közűl jött volna, váratlan csengettyű-szó csilingelt, világosan szekér-kerék zörgése hallatszott, a ház előtt megállt egy szekér s a fölhevűlt trojka-fogat nehéz prüsszögése és nehéz lihegése behatolt egész a szobába.
Mindnyájan önkéntelenűl is az ablakra néztek: valami nagy bajúszú, félig katona-ruhás ember mászott le a paraszt-szekérről, s az előszobában kérdezősködvén, éppen abban a pillanatban lépett be, a melyben Csicsikov még nem tért magához rémületéből s oly szánalomraméltó helyzetben volt, a minőben halandó ember csak lehet.
- Szabad tudnom: melyik itt Nozdrev úr? - kérdezte a jövevény, bizonyos meglepetéssel nézve Nozdrevre, a ki kezében a csibuk-szárral állt ott s Csicsikovra, a ki alig bírt helyre igazodni az ő kellemetlen helyzetéből.
- Előbb engedje megtudnom: kihez van szerencsém? - mondá Nozdrev, közelebb lépve a jövevényhez.
- Az iszpravnyik vagyok; százados.
- S mi tetszik?
- Eljöttem önnel tudatni a rendeletet, hogy pörének elintézéséig ön bírói felügyelet alatt marad.
- Micsoda ostoba beszéd ez? micsoda pörről beszél ön? - mondá Nozdrev.
- Ön bele van keverve abba a históriába, a melyben Makszimov földesurat önök részeg állapotukban személyében megsértették, megverték.
- Ön hazudik! Soha nem is láttam Makszimov földesurat.
- Tisztelt uram! engedje tudtára adnom, hogy én katonatiszt vagyok. Ilyesmit mondhat ön a szolgáinak, de nem nekem.
Itt Csicsikov, nem várva be, hogy mit felel erre Nozdrev, kapta hamarosan a sapkáját s a százados iszprávnyik háta mögött kisurrant a tornáczra, fölült a bricskájára s ráparancsolt Szelifánra, hogy hajtson, a hogy’ csak bír.

ÖTÖDIK FEJEZET
Hősünk megijedt úgy, hogy jobban se kell. Ámbár a bricska úgy repűlt, mint a szélvész és a Nozdrev faluja már rég eltűnt a mezők, halmok és völgyek mögött, Csicsikov még mindig félve tekintgetett hátra, mintha attól tartott volna, hogy most mindjárt jönnek utána és megfogják. Nehezen lélegzett s a mint megpróbálta kezét a szívére tenni, úgy érezte, hogy az úgy vergődik, mint a kalitkába zárt fürj.
- Ezzel ugyan megjártam! Hű! micsoda egy duhaj ember ez!
Csicsikov itt többféle súlyos kívánságokkal illette Nozdrevet; akadt köztük nem egy olyan is, a melyet leírni nem lehet. Mit is tehetett? Orosz ember volt, a mellett haragos! Azonfelűl a dolog éppen nem volt tréfának mondható.
- Úgy áll a dolog, hogy ha az iszprávnyik százados a kellő pillanatban be nem toppan, talán nem is láttam volna meg többet az Isten napját, - mondogatta magában, - elvesztem volna, mint a bugyborék a vízen, nyomtalanúl, utódok nélkűl, nem hagyva leendő gyermekeimnek sem vagyont, sem tisztességes nevet.
Hősünk sokat törődött az ő utódaival.
- Milyen czudar egy úr volt az, - gondolta magában Szelifán, - én még olyan urat sohasem láttam. Más szóval: a szemébe kellene köpni az olyannak. Inkább ne adj enni az embernek, hékás, hanem a lovakat tartsd jól, mert a ló szereti a zabot. Ez az ő tápláléka; a mi nekünk - teszem azt - a koszt, az neki a zab: ez az ő eledele.
Úgy látszik, a lovak sem voltak valami jó véleménynyel Nozdrev felől: nemcsak a pej, hanem az Asszesszor s a vörös-pej is rosszkedvű volt. Ámbár a vörös-pej mindig hitványabb porcziót kapott s Szelifán úgy töltötte elébe a jászolba a zabot, hogy előbb azt mondta neki: „Ej, te gazember”, hanem azért mégis csak zab volt és nem egyszerű széna; s ő mindig nagy gyönyörűséggel ropogtatta azt és gyakran oda nyujtogatta hosszú orrát a társai jászolába, megtudni: hogy milyen ízű azoknak a zabja; ezt különösen olyankor cselekedte, mikor Szelifán nem volt az istállóban. Hanem most nem volt egyéb, csak széna: - ez nem szép. Mind a hárman meg voltak sértve.
Hanem az elégedetlenkedőket az ő dohogásaik közepett váratlanúl és hirtelen félbeszakította egy eset. Mindnyájan - nem véve ki magát a kocsist sem - csak akkor tértek magukhoz és néztek nagyot, a mint szembe rohant velök egy hatfogatú hintó - s csaknem a fejök fölött hallották a hintóban ülő dámák kiáltozását, szitkát és a hintós kocsis fenyegető hangját:
- Aj, te semmirevaló! Hiszen kiabáltam rád, hogy „térj ki, te varjú!” Berúgtál, vagy mi?
Szelifán érezte, hogy hibázott, de mert az orosz ember nem szereti más ember előtt a hibáját beismerni, hát ő is kiegyenesedett és még neki állt feljebb:
- Hát te mit rohansz úgy? Zálogba tetted tán a szemedet a kocsmárosnál, vagy mi?
Ezután elkezdte a bricskáját vissza hőköltetni, hogy kiszabadúljon az idegen fogat szerszámai közűl, de nem ment ám az olyan könnyen: inkább jobban összegabalyodott minden. A vörös-pej kíváncsian szagolgatta új pajtásait, a melyek tőle két oldalt álltak. Ezalatt a hintóban ülő dámák ijedten nézték a történteket. Az egyik idősebb asszony volt, a másik mintegy tizenhat éves, igen csinosan és kedvesen fésült aranyhajú fiatal lány. Arczának szép ovalja friss tojáshoz hasonlított s olyan fehérsége volt, mint ugyancsak a tojásnak, a melyet a kulcsárné azon frissében barna kezébe véve a világosság felé tart és vizsgál, mialatt a nap fényes sugarai azon áttetszenek; kis fülecskéi is éppen olyan áttetszők voltak a rájok eső meleg napfénytől. Ezenkívül az ijedelem félig nyitott ajkain, könnyek a szemében - mindez oly kedves volt rajta, hogy hősünk néhány perczig rajta felejtette a szemét, oda sem ügyelve a lovak és kocsisok közt folyó zene-bonára.
- Hőkölj vissza te nizsninovgorodi varjú, - kiáltotta az idegen kocsis.
Szelifán visszafelé rángatta a gyeplőt, ugyanazt cselekedte az idegen kocsis is, a lovak kissé hátra húzódtak, azután újra összementek, áthágtak az istrángon. E közben a vörös-pejnek annyira megtetszett az új ismeretség, hogy semmi áron sem akart a véletlen Sors ilyetén rendelkezésével ellenkezni s fejét új ismerősének a nyakára téve, úgy látszott, mintha valamit súgott volna annak éppen a fülébe, - valószínűleg valami szörnyű ostobaságot, mert a jövevény ló egyre rázta a fülét.
Végre parasztok érkeztek a zene-bonára a faluból, a mely szerencsére nem volt messzire. Minthogy az ilyen látvány a parasztoknak valódi boldogság, olyan, mint a németnek a hírlap vagy a kaszinó, mihamar egész sereg gyülekezett a kocsik köré s a faluban csak a vénasszonyok és a gyerekek maradtak. Az istrángokat lehányták; a vörös-pejt néhány orrbavágással hátra hőköltették, egyszóval: szétbontották, szétválasztották őket. Hanem az idegen lovak a bosszúságtól-e, a melyet a miatt éreztek, hogy elválasztották őket az ő új ismerőseiktől, vagy egyszerű makranczból: elég az hozzá, hogy - bármennyire verte őket az ostorával a kocsis, - nem mozdúltak, csak álltak, mintha megmeredtek volna. A muzsikok érdeklődése hihetetlenül fölfokozódott. Szüntelenül elő állt egyik is, másik is a jó tanácsával: - Eredj csak, András, vezesd az ostorhegyest, a melyik elől van, a jobboldalon, Mitya bátya meg üljön föl a nyergesre! Ülj föl, Mitya bácsi! - A hosszú, szikár, vörös szakállú Mitya bátya fölkászolódott a nyerges lóra, mely helyzetében olyan volt, mint egy falusi harangláb, vagy inkább, mint az a fahorog, a melylyel a kútból a vizeskannákat szokták felhúzni. A kocsis rácsapott a lovakra, de nem ért az semmit. Mitya bátya nem ment semmire. - Megállj! Nem jól van! - kiáltották a muzsikok, - Mitya bácsi, te ülj az ostorhegyesre, a nyergesre meg üljön Minya bácsi! A széles vállú, koromfekete szakállú s roppant nagy, szamovárhoz hasonló hassal megáldott Minya bátya örömmel ült föl a nyergesre, a mely csaknem a földig meghajlott alatta. - Most már jó lesz! - kiálták a muzsikok, - csapj rá, üss rá! No, csak egy kis ostort annak a szög-sárgának - mit kuczorog, mint egy ótott szúnyog! - De miután így sem mentek semmire, miután nem használt az ostor sem, Minya és Mitya bátyáék mindketten a nyergesre ültek, az ostorhegyesre meg fölültették Andrist. Végre a kocsis kifogyott a türelméből, elkergette Mitya bácsit is, Minya bácsit is; s jól is tette, mert a lovak már úgy izzadtak és gőzölögtek, mintha megállás nélkül futottak volna meg egy posta-stácziót. A kocsis néhány perczig pihentette a lovakat, mire azok maguktól szépen elindúltak.
Mind e tevés-vevés alatt Csicsikov igen nagy érdeklődéssel nézegette az idegen fiatal leánykát. Néhányszor szóba is akart vele állni, de ez semmiképpen sem sikerűlt. A hölgyek tovább mentek, a fínom arczú fejecske, a fínom termet eltűnt, mint valami látomány s csak az út, a bricska, az olvasók előtt már ismeretes trojka-fogat, Szelifán, Csicsikov s köröskörűl a mezők pusztasága maradt meg. Az életben mindenütt, akár a kérges, durván szegényes és elhagyatottan penészes sorban, akár az egyhangúan hideg s unalmasan tiszta és kényelmes körökben - mindenütt útjába kerül az embernek legalább egyszer, olyan jelenség, a mely elüt az eladdig tapasztaltaktól, s a mely legalább egyszer más érzelmeket kelt benne, mint a minőket sorsa szerint egész életén át táplálnia kell. A szomorúságok és gondok közt, - a melyekből életünk áll, - mindenütt megjelen legalább egyszer valamely ragyogó öröm, mint megjelen néha egy-egy fényes, aranyos szerszámú, pompás lovaktól vont, csillogó üvegbe szegett fogat egészen váratlanúl az Isten háta mögött fekvő falu utczáján, a mely sohasem látott egyebet, mint falusi szekeret: s a parasztok sokáig állanak még olyankor, nyitva maradt szájjal, levett sapkával - bár a csodálatos fogat már rég elvágtatott és eltűnt a szemhatáron. Éppen így, éppen ilyen egészen váratlanúl jelent meg és tűnt el a mi elbeszélésünkben a szép szőke leány. Ha Csicsikov helyett valamely húsz éves fiatal ember kerűlt volna oda, - akár huszár, akár diák, vagy más valaki, a ki csak akkor kezdé vala meg élete pályáját: - Istenem! mi minden ébredt volna föl annak a szívében, mi minden neszelt volna föl, mi minden szólalt volna meg benne! Sokáig állt volna az ott eltűnődve, tekintetét a távolba merítve, útját elfeledve, nem törődve azzal, hogy késése miatt majd lehordják, megfeledkezve önmagáról, a szolgálati kötelességről, a világról és mindenről, a mi a világon csak van!
De a mi hősünk már középkorú volt és körültekintő, lehűlt karakterű ember. Ő is elgondolkozott, de sokkal gyakorlatiabban; az ő gondolatai nem ábrándosak, hanem jórészt igen alaposak voltak.
- Remek fehérszemélyke! - mondá magában, kinyitva burnótos szelenczéjét és jót szippantva; - de a mi legjobban tetszik nekem benne, az az, hogy - a mint látszik, - éppen most jött ki valamely nevelő-intézetből; hogy nincs rajta még semmi asszonyos, vagyis az, a mi a nőknél a legkellemetlenebb. Most ő még olyan, mint a gyerek, mindenben egyszerű: azt mondja, a mit gondol, és nevet, ha nevetni való kedve van. Mindent lehet belőle csinálni: remek teremtést - és hitvány teremtést. Most majd munkába veszik a mamák és nénik, s egy év alatt úgy megtöltik mindenféle asszonyi hívságokkal, hogy az édes apja sem ismer rá. Kevély, nagyralátó lesz; betanult frázisokat fog darálni, azon töri a fejecskéjét, hogy kivel, mennyit és miként lehet beszélni, kire hogy’ nézzen; minden pillanatban félni fog, hogy többet ne mondjon, mint a mennyit kell; végre belezavarodik, utóljára egész életén át alakoskodni fog s az ördög tudja majd, hogy mi lesz belőle.
Itt egy kis ideig szünetet tartott, azután hozzá tette még:
- Érdekes volna megtudni, hogy kinek a leánya? kicsoda-micsoda az apja? tiszteletreméltó, gazdag földesúr-e, vagy valamely nemes gondolkozású, szolgálatban tőkepénzt szerzett ember? Mert - teszem azt, - ha ennek a leánykának úgy vagy kétszázezrecskét adnának hozományúl: igen ízes falatocska lehetne belőle. Hogy úgy mondjam: boldoggá tehetne valamely jóravaló embert.
A kétszázezrecske annyira motoszkált a fejében, hogy bosszankodni kezdett magára: mért nem tudakolta meg az iménti zűrzavar alatt a fullajtártól, vagy a kocsistól, hogy kik voltak azok a dámák? De a Szobákevics faluja nemsokára feltűnt s ez elkergette tünődéseit, ő pedig visszatért eszmélkedéseivel igazi vállalatára.
A falu meglehetős nagyocska volt; egy fenyő- és egy nyírfaerdő, egyik sötét, másik világosabb, mint két szárny vette azt körül, egyik jobb-, másik balfelől; a falu közepén földszintes, fából épült urasági ház emelkedett vörös fedéllel és sötét-szürke - helyesebben: nyers falakkal, - olyanforma ház, minőt nálunk a katonai telepítvények és német kolonisták számára szoktak építeni. Látni lehetett rajta, hogy építése közben az építőmesternek folytonosan küzdenie kellett a tulajdonos ízlésével. Az építőmester pedáns volt és szimmetriára törekedett, a tulajdonos meg a kényelmet tartotta szem előtt, s ennek következtében az egyik oldalon az összes ablakokat befalaztatta s helyükbe csak egy kis ablakot tétetett, valószínűleg valamely sötét kamara megvilágítására. A homlokzat sem esett az épület közepére, bárhogy’ akarta is azt az építőmester, mert a tulajdonos egyik oldal felől kivétetett egy oszlopot, így aztán nem négy oszlop tartotta a homlokzatot, mint azt az építőmester tervezte, hanem csak három. Az udvart erős és aránytalanúl vastag farács vette körül. Úgy látszik, hogy a tulajdonos főképpen a tartósságot tartotta szem előtt. Az istállókat, pajtákat és konyhát teljes súlyú, vastag gerendákból, az örökkévalóságra számítva, rótták össze. A jobbágyok házikói is bámulatra méltók voltak: se gyalult falak, se faragványos czifrázatok és egyéb hiábavalóságok, hanem minden erősen volt összerakva, a mint dukál. Még a kút kámvája is olyan testes tölgy-gerendákból volt összeróva, a minőt csak hajók és malmok építésénél szoktak alkalmazni. Egyszóval: a mit csak látott, minden szilárdan, megmozdíthatatlanúl, valami vaskos esetlenséggel volt építve.
A feljáró elé érve, két arczot vett észre, a melyek csaknem egyszerre néztek ki az ablakon; az egyik női arcz volt, keskeny, hosszú, mint az ugorka, fején főkötővel, a másik férfi: gömbölyű, széles, mint a moldvai tök, a melyet lopó-töknek is neveznek, s a melyből Oroszországban héthúrú, könnyebbfajta balalajkát készítenek, gyönyörűségére és mulatságára a fogékony, húszéves legényeknek, a kik már kacsintgatnak és füttyengetnek a visszakacsintgató szőke, fehérnyakú s a balalajka siket czinczogására összegyülekező leányokra. A két arcz, miután kitekintett, rögtön el is bújt. A tornáczra kijött egy inas szürke kabátban, fölfelé álló kék gallérral s bevezette Csicsikovot az előszobába, a hová már kijött a házigazda is, és meglátván a vendégét, röviden csak annyit mondott: - Kérem, - aztán bevezette azt a belső szobákba.
Csicsikovnak, a mint egy pillantást vetett Szobákevicsre, úgy tetszett, mintha ez nagyon hasonlítana egy középnagyságú medvéhez. Hogy a hasonlatosság még nagyobb legyen, Szobákevicsen tökéletesen medveszínű frakk volt hosszú ujjakkal, azután hosszú nadrág; talpát befelé fordítva lépegetett s minduntalan ráhágott a mások lábára. Arcza színe vörösen izzó volt, mint a rézpeták. Tudvalévő dolog, hogy a világon sok olyan arcz van, a melynek a megformálásával a természet nem sokat bíbelt, nem használt finomabb szerszámokat, minők: gyalu, véső stb., hanem egyszerűen csak kinagyolta; egyet vágott a fejszével: készen volt az orr, másikat vágott: előtűntek az ajkak, egy nagy fúróval szemeket lyukasztott rá, s gyalulatlanul világgá eresztette, mondván: „Eredj és élj!” Éppen ilyen kinagyolt feje volt Szobákevicsnak, inkább lefelé tartotta azt, mintsem fölfelé, a nyakát egyáltalán nem forgathatta s e miatt ritkán nézett arra, a kivel beszélt, hanem mindig a kályha szögletébe, vagy az ajtóra.
Csicsikov még egyszer rásandított, mikor áthaladtak az ebédlőn: csakugyan medve! tökéletes medve! S mily különös összetalálkozás: még a neve is Szemjonovics Mihály volt! Tudván azt a szokását, hogy másnak a lábára szokott hágni, Csicsikov igen óvatosan rakosgatta a lábát és előre bocsátotta Szobákevicset. Úgy látszott, a házigazda maga is tudatában volt e hibájának és mindjárt azt kérdezte:
- Nem alkalmatlankodtam önnek?
De Csicsikov megköszönte a figyelmet, azt felelte, hogy alkalmatlanság egyelőre még nem történt.
A vendéglátó szobába érve, Szobákevics egy karosszékre mutatott s megint azt mondta: - Kérem. - Leülvén, Csicsikov a falra s az azon függő képekre nézett. A képek mind tagbaszakadt embereket, görög hadvezéreket ábrázoltak, mind életnagyságban; ott volt például Maurokordato vörös nadrágban és köpönyegben, orrán pápaszemmel, Miauli, Kanari. Mindezek a hősök oly kövér czombokkal és hallatlan bajuszokkal, hogy megijedt tőlük az ember. Ez óriási görögök közt - nem tudni miért - ott volt a Bagration orosz hadvezér szikár, vézna alakja is, alól apró zászlókkal és ágyúkkal s a lehető legkeskenyebb rámában. Azután megint egy görög hősnő, Bobelina következett, a kinek a fél lába is vaskosabb volt, mint az egész teste ama ficsúroknak, a kik mai napság a vendéglőket elárasztják. A házigazda, a ki maga is egészséges és erős ember volt, úgy látszik, azt akarta, hogy a szobáját is erős és egészséges emberek ékesítsék. Bobelina mellett, közvetetlenül az ablaknál egy kalitka függött, a melyből sötétszínű, fehér pettyes rigó kukucskált ki, s ez a rigó szintén nagyon hasonlított Szobákevicshez.
Alig ültek pár perczig a házigazda és a vendég, a mint a vendéglátó ajtaja kinyílt s bejött a háziasszony, egy nagyon magas hölgy fejkötőben, a melynek szalagjait házilag festették.
- Ez az én Ivanovna Feodúliám, - mondta Szobákevics.
Csicsikov megcsókolta az Ivanovna Feodúlia kezét, a melyet az csaknem a szájába dugott neki, miközben Csicsikovnak alkalma volt meggyőződni a felől, hogy a háziasszony ugorkalében mosta meg a kezét.
- Lelkecském, van szerencsém neked bemutatni Csicsikov Ivánovics Pált, - folytatta Szobákevics; - a kormányzónál és a postamesternél volt szerencsém vele megismerkedni.
Ivanovna Feodúlia üléssel kínálta meg Csicsikovot és ő is azt mondta: „Kérem!” s olyan mozdulatot tett a fejével, mint a szinészek, mikor királyokat játszanak. Aztán leült ő is egy divánra, beburkolódzott merinó-kendőjébe, s többé meg nem mozdult még a szemével, de még a szemöldökével sem.
Csicsikov megint fölnézett s újra meglátta a vastagczombú és végtelen-bajúszú Kanarit, azután Bobelinát és a rigót a kalitkában.
Csaknem teljes öt perczig mindnyájan némán maradtak, csak a rigó csőrének a fakalitkán véghezvitt kopácsolása hallatszott, a mint a kalitka-fenéken kenyérmorzsákra vadászott. Csicsikov még egyszer végignézte a szobát s mindazt, a mi abban volt; minden a legnagyobb mértékben szilárd és esetlen volt s valami csodálatos hasonlatosság volt köztök és a házigazda közt. A vendéglátó egyik szögletében hasas diófa-szekrény állt, kimondhatatlanul vaskos lábakon: - valóságos medve volt az is. Az asztal, a székek, a karosszékek, mind a legnehezebb és legügyetlenebb minőségű; egyszóval minden darab, minden szék mintha azt mondta volna: „Én is Szobákevics vagyok!”, vagy: „Én is nagyon hasonlítok Szobákevicshez”.
- Emlegettük önt a múlt csütörtökön a törvényszéki elnöknél, Grigorjevics Ivánnál, - szólalt meg végre Csicsikov, látván, hogy senki sem hajlandó a beszélgetést megkezdeni; - nagyon kellemesen töltöttük ott az időt.
- Igen, akkor én nem voltam az elnöknél, - felelt Szobákevics.
- Igen derék ember.
- Kicsoda? - kérdezte Szobákevics, a kályhaszögletbe nézve.
- Az elnök.
- No, meglehet, hogy önnek úgy látszott; valóságos szabadkőműves és oly szamár, a milyet még nem szült a föld.
Csicsikov kissé megrőkönyödött ily, némiképpen éles kritikától, de aztán összeszedve magát, igy folytatta:
- Persze, minden embernek van valami gyengesége, - hanem aztán a kormányzó remek egy ember ám.
- Hogy a kormányzó remek ember?
- Igen; úgy-e, igazam van?
- A világ legnagyobb zsiványa.
- Hogyan? Zsivány? A kormányzó? - mondá Csicsikov, s nem bírta felfogni, hogy’ kerülhetett a kormányzó a zsiványok közé; - megvallom, ezt én nem is képzeltem volna, - folytatta. - De ha szabad megjegyeznem: hiszen az ő magaviselete egyáltalában nem olyan; ellenkezőleg: inkább nagyon is lágy ember.
Itt felhozta bizonyítékúl még az erszényeket is, a melyeket a kormányzó sajátkezűleg hímzett s dicsérettel említette fel kellemes arczkifejezését.
- Az arcza is zsiványos! - mondá Szobákevics, - nem kell egyéb, csak egy kés a kezébe, aztán ki kell állítani az országútra: kész megölni akárkit is egy kopejkáért! Ő, meg az alkormányzó: - valóságos Gog és Magog.
- Úgy látszik, nincs velök jóban, - gondolta magában Csicsikov. - No, majd a rendőrkapitányról beszélek vele: úgy látszik, azzal jó barátságban van.
- Különben nekem semmi közöm hozzájok, - szólt fenhangon, - az igazat megvallva: nekem legjobban tetszik a rendőr-kapitány. Van valami egyenesség, őszinteség a jellemében; már az arczán is meglátszik az egyszerű jószívűség.
- Csaló gazember, - mondá Szobákevics hidegvérrel, - elárulja, megcsalja önt s a tetejébe még vele ebédel. Ismerem én őket mind: mind csalók; az egész város olyan: egyik csaló a másik mellett. Valamennyi Krisztus-tagadó. A legjobb ember köztük még az állami ügyész, de az igazat megvallva, az is nagy disznó.
Ily dicsérő, bár rövid jellemrajzok után Csicsikov belátta, hogy a többi hivatalnokokról jobb lesz meg sem emlékezni, s eszébe jutott, hogy Szobákevics soha senkiről sem szokott jót mondani.
- No, lelkecském, talán mennénk ebédelni, - mondá a férjének a háziasszony.
- Kérem! - szólt Szobákevics.
Erre az asztalhoz menve, a melyen a zákuszki volt, vendég és házigazda megittak a szokáshoz képest egy-egy pohárka pálinkát; haraptak egyet-mást a harapnivalókból, mint a hogy’ azt egész Oroszországban, városon és falun cselekedni szokták, tudniillik ettek különféle sózott és nem sózott étvágygerjesztőt, azzal bementek az ebédlőbe, legelől - mint valamely úszó liba - a háziasszony.
A nem nagy asztal négy személyre volt megterítve. A negyedik helyre mihamar megjelent egy - nehéz volna határozottan megmondani, hogy kicsoda? asszony-e vagy leány, rokon, házvezetőné vagy egyszerűen a háznál éldegélő valaki, - fejkötőnélküli, körülbelől harmincz éves, tarkaruhás lény. Vannak személyek a világon, a melyek nem mint önálló lények léteznek, hanem mint más lényeken lézengő pontok vagy foltok. Mindig ugyanazon az egy helyen ülnek, mindig egyformán tartják a fejüket, csaknem bútornak lehetne őket tartani s azt hinné az ember, hogy soha életükben egy szót sem szóltak; pedig valahol a cselédszobában vagy a kamrában úgy megindul ám a nyelvök, hogy - ohohó!
- Lelkecském, ma a scsí nagyon jó, - szólt Szobákevics, kanalazva s kiemelve magának egy roppant nagy darabot a „szárazdajka” néven ismert étekből, a melyet a scsíhez szoktak feladni s a mely báránybélből, velőből, lábból és pohánkából készül. - Ilyen „szárazdajkát” nem eszik ön a városban, - fordult Csicsikovhoz, - az ördög tudja, micsoda kotyvalékot adnak ott.
- No, a kormányzónál meglehetős konyha van, - mondá Csicsikov.
- De tudja-e, hogy miből készülnek ott az ételek? Ha megmondom: nem eszik ön tovább.
- Azt nem tudom, hogy miből, nem is ítélhetem meg; de a disznó-sült s a forrázott hal pompás volt.
- Azt csak úgy gondolja ön. Hiszen tudom, hogy mit vásárolnak a piaczon. Vesz egy kandúr-macskát az a gazember szakács, a ki egy francziánál tanult, megnyúzza és feladja nyúl helyett.
- Piha! milyen kellemetlenségeket beszélsz! - szólt Szobákevicsné.
- Tehetek én róla, lelkecském, ha egyszer úgy csinálják! Én nem vagyok oka: ott mindnyájoknál így tesznek. Minden haszontalan dolgot, a mit nálunk Akulina - engedelemmel legyen mondva - a moslékba dob, ők a levesbe főznek. Csak be a levesbe!
- Te mindig ilyent beszélsz ebédnél, - mondá megint Szobákevicsné.
- Hadd el, lelkecském, - folytatta Szobákevics, - ha én magam is azt cselekedném! de nyiltan mondom, a szemedbe, hogy én afféle galádságot meg nem ennék. A békát, példáúl, ha csupa czukorba forgatod is, be nem veszem a számba, de még az osztrigát sem; mert tudom én, hogy mihez hasonlít az osztriga! - Tessék abból a bárányhúsból, - fordult Csicsikovhoz, - bárány-borda kásával. Ez nem olyan fricassé, a minőt a nagyurak konyháján csinálnak a piaczokon négy napig is hányódó bárányhúsból. Mindazokat csak a német meg franczia orvosok találták ki; föl is akasztatnám ezért őket mind! Kitalálták a diétát is - a koplaló kúrát! Mert az ő német természetük olyan kákabélű, hát azt hiszik, hogy az az orosz gyomornak is használ. Nem, ez nem úgy van, ez csak képzelődés, ez csak... - Itt Szobákevics mérgében még a fejét is megcsóválta... - Azt hajtják, hogy ez a haladás, a fölvilágosúltság... micsoda fölvilágosúltság? az ám, kutya... majd kimondtam, hogy mi! Más szót is használhatnék, de asztalnál nem illik. Én nálam nem úgy van. Nálam, ha disznóhús van, hát ide vele az egész disznóval, ha bárány, - hát az egész báránynyal, ha liba, - az egész libával! Inkább csak két tál ételt eszem, de abból annyit, a mennyi tetszik, a mennyit a lelkem megkíván.
Szobákevics ezt tettel is bebizonyította; odahúzta magához a bárányderék felét, rátette a tányérjára, megette mind, le is rágta, leszopogatta az utolsó ízig.
- No, - gondolta Csicsikov, - ez úgy beszél, a hogy’ gondolkozik.
- Én nálam nem úgy van, - folytatta Szobákevics, megtörölgetve kezét az asztalkendőbe, - nem úgy van, mint valamely Plyuskinnál: nyolczszáz lelke van, s rosszabbúl él, mint az én disznópásztorom.
- Ki az a Plyuskin? - kérdezte Csicsikov.
- Egy gazember, - felelte Szobákevics. - Olyan zsugori, hogy nincs párja. A gályarabok jobban élnek, mint ő; éhen halatja az embereit.
- Igazán? - kapott a szón Csicsikov, - azt mondja ön, hogy nagyobb számban halnak el az emberei?
- Úgy hullanak, mint a legyek.
- Igazán, mint a legyek? S ha szabad tudnom: mennyire lakik ő innen?
- Öt versztára.
- Öt versztára! - kiáltott föl Csicsikov, s még egy kis szívdobogást is érzett; - s ha innen elindul az ember, merre kell térni: jobbra vagy balra?
- Én még azt sem tanácsolom önnek, hogy az útat megtudja ahhoz a kutyához, - mondá Szobákevics, - sokkal inkább megbocsátható, ha valamely tisztességtelen helyre megy ön, mintsem ő hozzá.
- Hiszen nem azért kérdeztem... hanem csak azért, mert érdekesnek tartok minden helyet megismerni, - felelt Csicsikov.
A bárányderék után töltött húspástétom következett, a melynek mindegyik darabja akkora volt, mint egy tányér, azután egy borjúnagyságú pulyka, megtöltve minden képzelhető jóval: tojással, rizszsel, vagdalt májjal s Isten tudná még mivel, a mi mind a gyomrába volt helyezve. Ezzel az ebéd véget is ért s Csicsikov, mikor az asztaltól fölkelt, egy orosz mázsával nehezebbnek érezte magát.
Bementek a vendéglátó szobába, hol már apró tányérkákon várt a sokféle befőtt: körte, szilva s mindennemű bogyó, hanem ezekhez nem nyúlt sem a házigazda, sem a vendég. A háziasszony kivitte a befőtteket, hogy eltegye máskorra, Csicsikov pedig fölhasználva a Szobákevicsné távollétét, Szobákevicshez fordult, a ki egy karosszékbe dobva magát, kissé nehezen szuszogott, szájával többször tátogott, s csak értelmetlen hangokat adott, miközben keresztet hányt magára és kezével minduntalan eltakargatta a száját.
- Egy kis beszélni valóm volna önnel, - mondá Csicsikov.
- Itt van még egy másikfajta befőtt, - szólt Szobákevicsné, visszatérve egy kis tányérral, - ez ritkaság: mézbe-főtt.
- Majd később, - felelt Szobákevics, - te most eredj a magad szobájába, mink Ivánovics Pállal levetjük a frakkunkat s egy kicsit pihenünk.
A háziasszony már éppen párnákért akart küldeni, de Szobákevics így szólt:
- Nem kell; majd csak a karosszéken pihenünk, - s a háziasszony kiment.
Szobákevics kissé előbbre hajtotta a fejét, készülvén meghallgatni, hogy miről lesz szó.
Csicsikov valahogy’ nagyon messziről kezdte, érintette általánosságban az egész Oroszországot és nagy dicsérettel emlékezett meg annak terjedelmes voltáról, azt mondván, hogy a régi római birodalom sem volt ilyen nagy, s hogy a külföldiek ezen méltán csodálkoznak... (Szobákevics figyelmesen hallgatott, fejét előre hajtva), továbbá, hogy a birodalom fönnálló törvényei szerint, - mely birodalomhoz pedig hasonlatos nincsen, - a reviziós jobbágy-lelkek, bevégezvén földi pályafutásukat, egészen az újabb revizió megejtéséig épp úgy számíttatnak, mint az élők, nehogy a hatóságokat aprólékos és czéltalan helyreigazításokkal terheljék s ne tegyék még bonyolúltabbá az államnak a nélkül is eléggé bonyolúlt szerkezetét... (Szobákevics - előre hajtott fővel - még mindig figyelt), hanem hogy mind e rendszabályok helyessége mellett a helyzet sok földesúrra nézvést mégis terhes, mert épp úgy kell adót fizetniök a holtakért, mint az élőkért, s hogy ő - Csicsikov - személyes nagyrabecsűléssel viseltetvén Szobákevics iránt, még arra is kész volna, hogy részben magára vállalja azt az igazán súlyos terhet. A fődolgot illetőleg Csicsikov igen óvatos volt: világért sem mondta a lelkeket holtaknak, hanem csak nem-létezőknek.
Szobákevics hallgatta őt úgy, mint eddig, előrehajtott fővel, de ha csak valami is mutatkozott volna az arczán, a mi kifejezéshez hasonlított! Úgy látszott, mintha a testében egyáltalában nem lett volna lélek, vagy ha volt, hát nem ott, a hol kellett volna, vagy mint a halhatatlan Koscsejnál: valahol messze s eltakarva oly vastag burokkal, hogy bármi forgott, keringett is alól, fölül nem látszott semmi mozgás.
- Nos? - kérdezte Csicsikov, bizonyos izgalommal várva a feleletet.
- Önnek holt lelkek kellenének? - kérdezte igen egyszerűen Szobákevics, a legkisebb meglepetés nélkül, mintha gabonáról lett volna szó.
- Igen, - felelt Csicsikov, s újra szelídítette a kifejezést, hozzátévén, hogy: nem-létezők.
- Vannak; mért ne volnának, - mondá Szobákevics.
- Ha vannak, akkor önnek bizonyára... kellemes lesz azoktól megszabadúlni.
- Mért ne? szívesen eladom őket, - mondotta Szobákevics, most már kissé fölemelve a fejét, s észrevéve, hogy a vásárlónak ennél a dolognál bizonyára valami haszonra van kilátása.
- Ördög vigye el! - gondolta magában Csicsikov - ez már jó előre eladásról beszél, mielőtt én említettem volna. - Aztán megszólalt fönhangon:
- Aztán példáúl: milyenek volnának az árak? ámbár hiszen ez olyan árú, hogy... furcsa dolog is árakról beszélni.
- Hát hogy ne sokat alkudozzunk, darabonkint száz rúbel, - mondta Szobákevics.
- Száz rúbel! - kiáltott föl Csicsikov eltátva a száját és Szobákevicsre bámúlva, nem tudván elképzelni: ő hallott-e rosszúl, vagy a Szobákevics nehéz természetű, nehezen forgó nyelve botlott meg s egy bizonyos szó helyett egy másikat köpött ki.
- Talán drága? - mondta Szobákevics, aztán hozzátette: - hát ön milyen árat gondol?
- Milyent! Mi itt valószínüleg tévedésben vagyunk és nem értjük egymást, elfeledtük, hogy miről van szó. Én részemről, szívemre téve a kezemet, azt gondolom, hogy nyolczvan kopejkával is nagyon meg volna egy-egy lélek fizetve.
- Eh! mi nem jut eszébe! Nyolczvan kopejka!
- Már pedig az én ítéletem szerint többet nem lehet adni.
- Hiszen nem rongyot adok én el.
- De ön is beláthatja, hogy nem is embereket.
- Ön talán azt képzeli, hogy talál majd olyan bolondot, a ki önnek nyolczvan kopejkájával fogja eladni a reviziós lelkeket?
- De kérem: minek tetszik azokat reviziósoknak nevezni? Hiszen azok már régen meghaltak, csak a hírök maradt. De hogy ne kelljen sokat beszélni, hát ha tetszik: adok másfél rúbelt, többet egy kopejkát sem.
- Szégyelje magát ilyen keveset kínálni. Ne alkudozzék, hanem mondjon egy elfogadható árat.
- Nem mondhatok mást, Szemjonovics Mihály; lelkemre mondom, hogy nem adhatok többet: a mi nem lehet, az nem lehet, - mondá Csicsikov, de egy fél rúbellel mégis csak többet ígért.
- Mit fösvénykedik? - mondá Szobákevics, - én igazán olcsó árt kérek. Más ember megcsalná önt: nem lelkeket ád el önnek, hanem valami lim-lomot; az enyéimek mind olyanok, mint a makk; ha nem mesterember, hát valami más egyéb muzsik. Csak nézze meg jól, példáúl Mihjejevet, a kerékgyártót! az soha nem is csinált egyebet, mint csupa ruganyos kocsit. Aztán nem olyat ám, mint a moszkvai munka, a mely csak egy órára való, hanem olyan tartósat... maga húzta be posztóval is, maga festette is.
Csicsikov már kinyitotta a száját megjegyezni, hogy hiszen az a Mihjejev már régen nincs az élők közt; de Szobákevics már - a mint mondani szokás, - belemelegedett a beszédbe és szónoki ékesszólással folytatta:
- Hát Probka István, az ács? Itt a fejem, ha mását találja ön. Micsoda erő volt az! Ha véletlenűl a testőrségnél szolgál, hát Isten tudja, mi lett volna belőle. Három arsin meg egy hüvelyknyi magas ember volt.
Csicsikov megint meg akarta jegyezni, hogy már Probka sincs a világon, de Szobákevics, a mint látszott, nem bírt megállni: úgy megeredt a szava, hogy jobban se kell.
- Hát Miluskin, a téglaégető! akármilyen úri házba beillett a kályhája! Azután Teljatnikov Maxim, a csizmadia: alig nyúlt az árjával a bőrhöz - kész volt a csizma; aztán csizma, mint csizma - de sohasem ivott. Hát még Szorokoplyohin Jerémiás! Ez maga fölért valamennyi muzsikkal: Moszkvában szatócskodott és ötszáz rúbel váltságdíjat fizetgetett. Hát ilyen nép ez! Nem olyan, a minőt a Plyuskin-féle emberek adnak el önnek.
- De kérem, - mondotta végre Csicsikov egészen kétségbeesetten a szóáradattól, a mely alig akart véget érni, - miért számlálja el ön az ő összes tulajdonságaikat? Hiszen most már ennek nincs semmi értelme, hiszen azok mind holt emberek. Holttesttel pedig legföljebb a kerítést lehet megtámasztani - tartja a közmondás...
- No persze, hogy holt emberek, - szólt Szobákevics, mintha jobban meggondolná a dolgot s meglatolná, hogy azok csakugyan meghaltak már, azután így folytatta: - egyébaránt, jól fölvéve a dolgot: mi haszon van azokból, a kik életben vannak? Miféle emberek ezek? - Szúnyogok és nem emberek.
- Ezek mégis csak léteznek, amazok pedig - puszta ábrándképek.
- No, nem éppen ábrándképek. Mondhatom, hogy olyan embert, a milyen Mihjejev volt, nem egyhamar lehet találni: olyan masina volt, hogy ebbe a szobába alig fért be: ez nem ábrándkép. A vállaiban olyan erő volt, hogy nincs az a ló, a mely vele mérkőzhetett volna. Szeretném én látni, hogy másutt hol talál ön ilyen ábrándképet.
Ez utóbbi szavaknál már a Bagration és Kolokotroni arczképeire nézett, mint a hogy’ azt a beszélők rendesen tenni szokták, mikor valamelyikök hirtelen, nem tudni, miért, nem ahhoz a személyhez fordúl, a kit szavai illetnek, hanem valamely más, váratlanúl érkezett harmadikhoz, még ha az nem is ismerős, s a kiről jól tudja, hogy attól sem választ, sem véleményt, sem helybenhagyást nem nyer, de a kire mégis úgy rászegezi tekintetét, mintha azt közvetítésre híná föl, a zavarba jött idegen pedig az első pillanatban nem tudja: hozzá szóljon-e hát a tárgyhoz, a melyet nem ismer, vagy csak álljon egy ideig a köteles illendőséghez tartva magát, aztán odább menjen.
- Nem, két rúbelnél többet nem adhatok, - mondotta Csicsikov.
- Jól van, nehogy panasza legyen rám, hogy sokat kérek s hogy nem akarok önnek semmi szívességet tenni, tessék adni darabonkint hetvenöt rúbelt, de persze papírpénzben. Igazán, csak a jó ismeretség kedvéért teszem.
- Mit akar ez? - gondolta magában Csicsikov, - bolondnak tart ez engemet, vagy mi? - majd fenhangon folytatta:
- Ez igazán furcsa! Nekem úgy tetszik, mintha közöttünk valami színielőadás játszódnék, valami komédia: máskép nem tudom a dolgot magamnak megmagyarázni... Én úgy nézem, hogy ön meglehetősen okos ember, van kellő műveltsége is. Hiszen a tárgy, a melyről beszélünk - egyszerűen szóra sem érdemes. Micsoda értéke van annak? Kinek kell az?
- Hát hiszen ön is meg akarja venni; tehát kell valakinek.
Csicsikov összeharapta ajkait s nem tudott mit mondani. Elkezdett családi dolgokról beszélni, de Szobákevics arra így szólt:
- Én nem vagyok kíváncsi az ön viszonyaira, családi dolgokba én nem avatkozom, - az az ön dolga. Önnek lelkek kellenek, én nálam vannak eladók s megbánja, ha nem veszi meg.
- Két rúbelével igen, - mondá Csicsikov.
- Ej! Megtanúlt egy szót a Jakab szarkája - és most egyre csak arra jár a szája! - mint a közmondás tartja; a mint a kettőnél megakadt ön, nem akar attól mozdúlni. Kínáljon már valami elfogadható árat.
- No, vigye az ördög, - gondolta magában Csicsikov, - még egy félrúbelt adok a kutyának. - S hozzátette fenhangon:
- Jól van, még egy félrúbellel megtoldom.
- Helyes, én is kimondom az utolsó szót: ötven rúbel. Kész veszteségem van vele; ilyen jóravaló népet sehol ily olcsón nem kap ön.
- „Milyen megátalkodott tuskó!” - mondá magában Csicsikov, aztán némi bosszúsággal folytatta fönhangon:
- De mit akar ön? mintha csakugyan valami komoly dologról volna szó. Hiszen másutt én ezt ingyen is megkapom. Sőt köszönetet is mondanak érte, hogy megszabadúlhatnak tőle. Ki bolond holt lelkeket tartogatni s még adót is fizetni értök?
- De tudja-e ön, hogy az ilyen vásárlások - ezt csak négyszemközt, barátságosan említem - nem mindig helyén valók s ha ezt én vagy más valaki elbeszéli: olyan embernek nem lesz többé hitele semmiféle szerződéseknél, olyannal nem lép többé alkura senki, semminémű előnyös kötelezettségű üzlet iránt.
- No nézd csak, hova czéloz a gazember! - gondolta Csicsikov, aztán a legnagyobb hidegvérrel így válaszolt:
- Gondoljon ön, a mit akar, de én nem valami üzleti czélból akarom a holt lelkeket megvásárolni, a mint ön képzeli, hanem csak... különös szeszélyből. Ha harmadfél rúbel nem kell, akkor ajánlom magamat.
- Nem lehet megfogni, szűkmarkú! - gondolta Szobákevics.
- Jól van, adjon darabonkint harminczat és legyen velök boldog.
- Nem; én úgy látom, hogy ön nem akarja őket eladni; aláz’szolgája!
- Kérem, kérem! - mondá Szobákevics, nem eresztve el annak a kezét és ráhágva a lábára. Hősünk elfeledkezett magára vigyázni s most kénytelen volt fölszisszenni és az egyik lábával sántikálni.
- Bocsánatot kérek, - folytatta Szobákevics. - Úgy látom, hogy alkalmatlanságot szereztem önnek. Kérem, tessék helyet foglalni. Kérem!
Leültette Csicsikovot a karosszékbe, még pedig olyan ügyesen, mint az olyan medve, a mely már emberek kezén volt, tud forogni, sőt különféle mulatságos mutatványokat is csinálni, ha azt mondják neki: - „Mutasd meg Miska, hogy’ fűtöznek az asszonyok?” vagy „Nocsak, Miska, hogy lopnak a gyerekek borsót?”
- Csak hiában vesztegetem a drága időt; sietős az útam.
- Tessék még egy pillanatig maradni, mindjárt mondok egy kellemes szócskát. - Itt Szobákevics közelebb jött hozzá és csöndesen, mintegy titkolózva súgta a fülébe: - Egy csücsök - jó lesz?
- Már mint huszonöt rúbel? Nem, nem, nem! Még a csücsöknek negyedrészét sem adom meg, egy kopejkával sem adok többet.
Szobákevics elhallgatott, Csicsikov is elhallgatott. Vagy két perczig tartott a szünet. A sasorrú Bagration rendkívüli érdeklődéssel nézett le a falról erre az alkura.
- Mi hát az ön utolsó ára? - kérdezte Szobákevics.
- Harmadfél.
- Igazán: ön nem becsüli többre az emberi lelket a megfőtt répánál. Adjon legalább három rúbelt.
- Nem adhatok.
- No, látom, hogy önnel semmire sem lehet menni; hát jól van: elfogadom. Nagy a veszteségem, de már olyan kutya-természetem van, hogy nem vagyok képes kedvét szegni a felebarátaimnak. Hiszen úgy-e bizony: az adás-vevési szerződés költségeit is nekem kell viselnem?
- Természetesen.
- No lám! be kell menni a városba.
Így ment végbe az üzlet. Elhatározták, hogy holnap mind a ketten a városban lesznek s az adásvétel formaságainak is eleget tesznek. Csicsikov előkérte a jobbágyok jegyzékét. Szobákevics szívesen állt szolgálatára s az íróasztalához menve, elkezdte sajátkezűleg összeírni az összes holtakat, még pedig nemcsak névszerint, hanem odajegyezve mindegyikhez azok dícséretes tulajdonságait is.
Csicsikov pedig időtöltésből, a mint a Szobákevics háta mögött állt, elkezdte annak a terjedelmes mivoltát közelebbről szemügyre venni. A mint ránézett a hátára, a mely olyan széles volt, mint a vjátkai teherszállító lovaké, azután a lábára, a mely olyan vaskos volt, mint a városi gyalogjárók szélére állított vas-tuskók, lehetetlen volt föl nem kiáltania magában: „Ejh! ellátott téged a jó Isten! Erre már igazán el lehetne mondani, hogy rosszúl szabták, de jól beszegték... Ilyen medvének születtél-e, vagy csak az Isten háta mögötti élet, a gabona-termelés, a muzsikokkal való bajmolódás medvésített el s ezektől lettél olyanná, a kiről azt szokták mondani, hogy kitermett az Isten markából? De nem: én azt hiszem, hogy csak ilyen maradtál volna, ha divatosan nevelnek is, ha úri pályára mégy, ha Pétervárra kerülsz is és nem maradsz ezen az elhagyott vidéken. A különbség csak az, hogy most megeszel egy félbárányt, egy tányér nagyságú vetreczét, amott pedig valami pecsenyét ennél gombával. Most muzsikok az alárendeltjeid, jól megélsz velök s persze: nem rövidíted meg őket, hiszen a te igavonóid s csak neked volna belőle károd; amott pedig hivatalnok alárendeltjeid volnának, a kiket megkínoznál, tudván, hogy azok nem a te jobbágyaid, - vagy meglopnád a kincstárt. S ha az ilyen ökölnek egy vagy két ujját hajlékonynyá teszik, még rosszabb. - Ha az ilyen valamelyest hozzászagol valami kis tudományhoz, mihelyt elfoglalja kiválóbb állását, rögtön megmutatja, hogy kicsoda ő, azoknak, a kik tényleg behatoltak valamely tudományba. Még azt is mondja magában az olyan: „No, most majd megmutatom, ki s mi vagyok én!” S olyan szemenszedett leczkéket tart, hogy sokan azt sem tudják, melyik lábokra álljanak... Ejh, ha ezeket a nagyfejűeket mind!...”
- Készen van a jegyzék, - mondá Szobákevics visszafordúlva.
- Készen? Tessék ide adni! - mondotta Csicsikov s odasietett megnézni és megcsodálta annak a részletező pontosságát: az egyes lelkeknek nemcsak a mesterségük, tudományuk, koruk és családi állapotuk volt kitüntetve, hanem a jegyzetek rovatában még a magaviseletük és józanságuk minéműsége is föl volt sorolva, - egyszóval: öröm volt azt látni.
- Most kérek egy kis foglalót, - mondá Szobákevics.
- Minek önnek a foglaló? A városban megkapja egyszerre az egész összeget.
- De, tetszik tudni, ez a szokás, - válaszolt Szobákevics.
- Nem tudom: hogy’ adjak önnek pénzt, mert nem hoztam magammal. Hanem van tíz rúbelem.
- Tíz! Mi az? Adjon legalább ötvenet!
Csicsikov szabódott, hogy nincs, de Szobákevics oly határozottan mondogatta, hogy van bizony neki pénze, hogy az megint csak kivette a tárczáját és így szólt:
- Jól van: itt van még tizenöt rúbel, összesen tehát huszonöt. Csak egy kis írást kérek róla.
- Minek önnek az írás?
- Már csak jó arról az írás, tetszik tudni. Olyan idők járnak... ki tudja, mi történhetik.
- Jól van, adja ide hát azt a pénzt.
- Minek adjam oda? Hiszen itt van a kezemben. Mihelyt megírja róla az elismervényt, azonnal átveheti.
- De kérem: hogy’ írhassak én elismervényt a pénz átvételéről, a míg át nem vettem?
Csicsikov átengedte a papirpénzt Szobákevicsnek, a ki az asztalhoz közeledve s a pénzt a balkeze ujjaival letakarva, a másik kezével fölírta egy darab papirra, hogy az eladott lelkekért huszonöt rúbelt állami bankjegyekben hiánytalanul fölvett. Azután megvizsgálta a bankjegyeket.
- A papirosa kissé viseltes, - mondá, egy darabot az ablak felé tartva, - kissé rongyos is; no de jóbarátok közt ilyenre nem tekintünk.
- Tuskó, tuskó! - gondolta magában Csicsikov, - azonfölül még gazember is.
- Asszonyok nem kellenének? - kérdezte Szobákevics.
- Köszönöm, nem.
- Nagyon olcsón adnám. Mint jó ismerősnek: darabját egy rúbelével.
- Köszönöm, asszonyokban nincs hiány.
- No, ha nincs, akkor ne beszéljünk róla. A gusztusról nincs mit disputálni. Kinek a pap, kinek a papné, - tartja a közmondás.
- Még csak arra akarom önt kérni, hogy ez az egész ügylet köztünk maradjon.
- No, az magától értetődik. Minek volna ebbe valamely harmadikat beavatni. A mi közeli jóbarátok közt a kellő őszinteséggel történik, annak meg kell maradni az ő kölcsönös barátságukban. Isten önnel! Köszönöm, hogy meglátogatott; legyen szerencsém máskor is; ha szabad ideje akad, jöjjön hozzánk ebédre, az időt eltölteni. Meglehet, hogy megint szolgálatára lehetünk egymásnak valamivel.
- Csak azt lesd! - gondolta Csicsikov, fölülve a bricskájára; - harmadfél rúbelt harácsolt rajtam egy-egy holt lélekért, ördögadta tuskója.
Nagyon elégedetlen volt Szobákevicscsel. Mert akárhogy’ vegye a dolgot, mégis csak jó ismerős, találkoztak a kormányzónál is, a rendőrkapitánynál is, mégis úgy viselte magát, mint a ki teljesen idegen: hitvány semmiségért pénzt fogadott el. A mint a bricska kifordult az udvarról, Csicsikov visszanézett s látta, hogy Szobákevics még mindig a tornáczon áll, s mintha azt nézné és szeretné megtudni: hová hajtat az ő vendége?
- Még mindig ott áll a gazember! - mondá Csicsikov a fogán keresztül s azt parancsolta Szelifánnak: forduljon a parasztházak felé s hajtson úgy, hogy az urasági ház felől ne lehessen látni a kocsit.
Plyuskinhoz szeretett volna menni, a kinek a parasztjai - a Szobákevics szavai szerint - úgy hulltak, mint a legyek, de nem akarta, hogy erről Szobákevics tudjon. A mint a bricska kiért a falu végére, magához hítt egy parasztot, a ki valahol az úton vállára vévén egy vastag gerendát, mint a fáradhatatlan hangya, úgy czipelte azt a háza felé.
- Hej, te csupaszakáll! hogy’ lehetne innen az urasági ház kikerűlésével Plyuskinhoz hajtani?
A muzsiknak, a mint látszott, nehezére esett a kérdés.
- No hát, nem tudod?
- Nem, uram; nem tudom.
- Eh! Megőszűltél, mégis olyan ostoba vagy! Nem ismered a zsugori Plyuskint, azt, a ki olyan rosszúl tartja a muzsikjait?
- Á! a Csupafolt! a Csupafolt! - rikkantott föl a paraszt. A Csupafolt névhez még egy igen találó melléknevet is ragasztott, de az olyan természetű, a melyet a nagyvilági társalgásban nem szoknak használni, hát mi sem írjuk ide. Különben úgy kell lenni, hogy a melléknév igen elmés lehetett, mert Csicsikov - ámbár a paraszt már egészen elmaradt s ők jó előre haladtak - még mindig nevetett, a bricskájában ülve.
Az orosz nép erős kifejezéseket használ. S ha valakit egyszer valami csúf névvel ajándékoz meg, hát az átszáll az illetőnek a családjára és utódjaira; magával viszi azt a hivatalába, ott van vele, ha nyugalomba lép, Pétervárott úgy, mint akár a világ végén. S bármint ravaszkodjék s igyekezzék is az illető lerázni magáról a csúfnevet, ha kölcsönvett pénzen fizetett írókkal hirdetteti is, hogy ő ősrégi fejedelmi családból való: az mind nem használ semmit: rákárog a csúfnév az ő holló-károgásával és világosan megmondja: melyik fészekből repült ki a madár. Az elmésen kitalált szó olyan, mintha írásba volna téve: fejszével se vágod ki. Hajh pedig mily találó és elmés mindaz, a mi Oroszország ama nagy mélyéből kerül ki, a hol nincsenek németek, csuhonczok, sem más nemzetiségbeliek, hanem csupa őstermésű, élénk és vídám orosz észjárás, a mely nem megy a szomszédtól kölcsönkérni, nem húzgálja ki erőszakkal a helyes szót, mint kotlós a csirkét, hanem kipattantja egyszerre, mint egész életre szóló útlevelet, a melyhez sohasem kell többet hozzáírni, hogy milyen az orrod, szemed, szád: egy vonással le vagy rajzolva tetőtől-talpig.
A mily nagy a templomok, monostorok száma a szent és áhítatos Oroszországban az ő kupoláikkal, tornyaikkal és keresztjeikkel, épp oly sok nemzet és nép tolong, tarkállik és jön-megy a föld színén. S minden nép magában viselve erejének biztosítékát, ellátva teremtő tehetséggel, különös tulajdonságokkal és egyéb isteni adománynyal, még külön alkotású nyelvvel is bír, a melyen bármely dolgot nevez is meg, kifejezi az ő jellemének sajátos voltát. A brit szava életbölcsességet és az emberi szív ismeretét fejezi ki, a francziák nyelvének röpke szava úgy csillog és ragyog, mint valamely vidor ficsúr-legény; a német különös bíbeléssel eszelte ki az ő, nem mindenkitől megközelíthető, szárazon okos nyelvét, de nincs oly bátor, fürge, oly szívből fakadó, oly forró, az életrevalóságtól bizsergő, mint a találóan kiejtett orosz szó.

HATODIK FEJEZET
Valamikor régen, az én fiatal koromban, visszahozhatatlanúl eltűnt gyermekkoromban, nagy kedvem volt ismeretlen helyeken első ízben megjelenni; lett légyen az valamely kis falu, szegényes kerületi város, tanya, majorság: sok érdekest fedezett föl abban a kíváncsi gyermeki szem. Minden épség, minden, a mi csak legkevésbbé sajátságos volt is, megkapott és meglepett. Valamely kincstári kőépület, az ő szokott építészeti sajátságaival, felerészben vakablakokkal, egyedül meredezve a faragatlan gerendákból rótt, egyemeletes polgári faházikók tömege közt; vagy egy szabályos, fehér bádoggal fedett kupola az újonnan épült, hófehérre meszelt templom fölött; vagy valamely vásártér, vagy valamely kerületi ficsúr, a kivel a város közepén találkoztam: mindez megragadta friss és fogékony figyelmemet s kidugván orromat az ernyős parasztszekérből, megbámultam a még sohsem látott szabású kabátokat, a szöges, kénköves, mazsolás és szappanos iskátulyákat, a melyek mellett még összeszáradt moszkvai czukorkák is néztek ki a fűszerkereskedők kirakataiból; megbámúltam az utczán menő gyalogos katonatisztet is, a kit Isten tudja, melyik kormányzóságból vetett a sors a kerületi város unalmába, meg a kupeczet, a ki egyfogatú kocsiján gyorsan ügetett el mellettem, és képzeletben elkísértem őket az ő szegényes életkörülményeik közé. Mikor egy kerületi hivatalnok elment mellettem, már arra is gondoltam: vajon hova megy? talán vacsorára valami testvéréhez, vagy egyenesen haza, hogy ott a tornáczon félóráig üldögélvén, a szürkűlet beálltával korai vacsorához üljön az anyjával, a feleségével, a felesége nőtestvérével és egész családjával, meg arra is: vajon miről fognak beszélgetni, ha majd a kalárisos szolgáló, vagy egy esetlen ködmenes szolga-fiú behozza leves után a faggyú-gyertyát az elpusztíthatatlan, házikészítményű gyertyatartóban. Ha valamely földbirtokos falujához jutottam, kíváncsian bámúltam a keskeny, magas, fából épült haranglábra vagy a széles, sötét, régi fatemplomra. A fák zöld lombjain keresztül a távolból hívogatva tűntek föl a földesúri ház vörös fedele és fehér kéményei s én türelmetlenűl vártam: mikor hagyjuk már el a köröskörül elterjedő s a házat eltakaró kerteket; s mikor végre előttem állt a ház az ő - akkor még formátlannak nem látszó - egész külsejével, igyekeztem ez után ítélve kitalálni: milyen lehet maga a földesúr? Talán kövér és fiai vannak, vagy hat leánya, a kik folytonosan leányosan kaczagnak, játszanak, köztük a legfiatalabb egyúttal a legszebb is, s talán valamennyi mind feketeszemű; hát ő maga, a földesúr, víg ember-e vagy komor, mint a szeptemberi hónap utolsó fele, nézi a kalendáriumot s a rozs- és búzatermésről beszél, a mi oly nagyon untatja a fiatal embereket!
Most közömbösen hajtatok be minden ismeretlen faluba és közömbösen nézem azok szegényes mivoltát; ez már az én kihűlt tekintetemnek nem kellemes, magamnak nem mulatságos, s az, a mi régebbi időkben megélénkítette volna arczulatomat nevetéssel és vídám beszéddel, most már elillan hatástalanúl mellettem s mozdúlatlan ajkaim közömbös némaságban maradnak. Óh, én ifjúságom, óh, én gondtalanságom!
Mialatt Csicsikov még mindig nevetett magában azon a csúfnéven, a melyet a muzsikok Plyuskinnak adtak, észre sem vette, hogy bejutottak egy falu kellő közepébe, sok ház és utcza közé. De mihamar tudtára adta ezt egy tisztességes zökkenés, a melyet a gerendákból rótt utcza-burkolat idézett elő. E burkolat előtt elbujhatott a városi kövezet. Ezek a gerendák egymásután ugráltak hol fel, hol le, mint a zongorabillentyűk s a vigyázatlan utas vagy a tarkójára kapott egy-egy ütést, vagy a homlokára egy-egy foltot, vagy a saját fogaival harapott le egy-egy darabot a nyelvéből. Az összes faépületeken valami különös ódonságot vett észre: a házak gerendázata fekete és régi volt, sok fedél olyan lyukas, mint a rosta, némelyiknek csak a felső ormózata látszott s a mellett az oldalléczek, mint az oldalborda. Úgy látszik: maguk a lakók szedték le róla a zsindelyt, úgy okoskodván, - még pedig egész helyesen, - hogy esős időben úgy sem ád az védelmet, mert a vödör nem képes felfogni a sok becsepegő vizet, nem érdemes hát vele babrálni, kivált mikor van elég hely a kocsmában, vagy az országúton, egyszóval: ott tartózkodhatik az ember, a hol akar. A házakon az ablaküvegek ki voltak törve; némelyek valami rongygyal vagy egy-egy ködmönnel bedugva; a házak előtti kis balkonok - a melyeket hogy minek építnek néhol az orosz parasztházak elé, azt senki sem tudja, - félredűltek és megfeketedtek, a mi éppen nem volt valami festői. A házak végében sok helyütt nagy élet-asztagok voltak, a melyek - a mint látszott - már régen álltak ott; ez asztagok színe olyan volt, mint az állott, megkopott tégláé, a tetejökön mindenféle dudva nőtt, sőt az oldalukon még bokor is. Az élet - a mint látszott - az uraságé volt. Az élet-asztagok és ócska házfedelek közül hol jobbról, hol balról - a szerint, a mint a bricska hol erre fordult, hol arra - két falusi templom merengett föl a tiszta levegőbe, egyik a másik mellett; a templomok egyike fából, másika kőből épült; amaz pusztúlóban volt, a másiknak sárgás falai voltak, de piszkosak s néhol levált róluk a vakolat. Most már némi részben láthatóvá lett az urasági ház, végre pedig feltűnt egész valóságában azon a helyen, a hol a parasztházak sora véget ért, egy üres, csak itt-ott bekerített térség mellett, a mely valószínűleg káposztáskert volt. A különös kastély mértéktelen hosszúságával olyan volt, mint valami töpörödött invalídus. Néhol egyemeletes volt, néhol kétemeletes; a sötét tetőzeten - a mely nem mindenütt védelmezte kifogástalanúl az ócskaságot - két erkély meredezett, egyik a másikkal szemközt, de már mind a kettő félrebillent s lehámlott róluk régi festésük. A ház falai néhol csupasz nádstukatúrával ékeskedtek s a mint látszott: sokat szenvedtek az idők viszontagságaitól, esőtől, vihartól és az őszi időváltozásoktól. Az ablakok közül csak kettő volt nyitva, a többi fatáblákkal volt bezárva, vagy éppen deszkával beszögezve. De az a két nyitott ablak is „megvakúlt” a régiségtől, egyikök pedig kék czukorpapirossal volt beragasztva.
A ház körül elterűlő régi, nagy dísz-kert kinyúlt a faluból, aztán a mezőn veszett el; sűrűn be volt nőve, csaknem az elvadúltságig s úgy látszott: egyedüli fölfrissítője volt a nagy falunak, egyedüli festői kép az ő regényes elhanyagoltságában. Zöld felhőkben és szabálytalan, rezgő lomb-kupolákban meredeztek ég felé a fáknak fölül összeérő és szabadon felnőtt csúcsai. Egy nyírfa hatalmas dereka, a melynek a tetejét szélvész vagy villám törte le, kiemelkedett e zöld áradatból és a levegőben úgy gömbölygött, mint valamely szabályos, csillogó márvány-oszlop; a kajsza, hegyesen végződő törés, a melyben mintegy oszlopfőben végződött, úgy feketéllett a hófehérség mellett, mint valami sapka vagy fekete madár. A bodza-, galagonya- és mogyoróbokrokat át- meg átfonó s onnan a kerítés tetejéig fölfutó komló körülfolyta a csonka nyírfasudarat is. Fölérve ennek a feléig, onnan lecsüggött és más fák tetejébe kapaszkodott, vagy vékony gyűrű-szálait összekunkorítva, a levegőben himbálódzott. Néhol zöld pázsit szakította meg a bozótot és naptól sütött meredekségek tűntek elő, alól sötét árnyékba takart mélységgel, a melyből megint egy-egy keskeny, kígyózó ösvény tűnt elő összetört karfákkal, düledező lugasokkal, odvas fűzfákkal, megőszűlt, kúsza ágazatú akáczczal, végül több fiatal juharfa, oldalra nyújtogatott zöld levél-tenyereivel, a melyek alá - Isten tudja, hogyan - befurakodván a nap fénye, hirtelen átváltoztatta az egészet átlátszó, lángoló, e sűrű homályban csodálatosan ragyogó csoporttá. Oldalt, a park legszélén a többiekhez képest aránytalanúl magas nyárfákon roppant varjúfészkek sötétlettek a rezgő lombok közt. E nyárfák némelyikének letört, de a többitől nem egészen elvált ágai lefityegtek megszáradt leveleikkel együtt. Egyszóval: mindez oly szép volt, a minőt sem a természet, sem a művészet nem tud kitalálni, a minő csak ott fordúl elő, a hol összefog a természet és művészet, a hol a sokszor minden ízlés nélkül működő emberi munkálkodást végigsimítja a természet, megkönnyíti a nehéz tömegeket, megsemmisíti az esetlen szabályosságot és semmit nem jelentő ürességeket, a melyekből kirí az el nem takart, merev mesterkéltség és bámulatos melegséget ád mindannak, a mit a kimért szabályosság és tervszerűség hidegében állítottak elő.
Két vagy három kanyarodó után hősünk végre az urasági ház elé ért, a mely közelről még szomorúbbnak látszott. A kerítést meg a kapuk ócska fáját penész lepte el. Az udvaron láthatóan rozoga épületek: cselédházak, pajták és pinczék voltak, ezektől jobbra és balra a mellék-udvarokba vezető kapuk látszottak. Minden arról tanúskodott, hogy itt valamikor nagyméretű gazdálkodás folyt, most azonban mindennek komor színe volt. Nem volt semmi, a mi e képet megélénkítette volna: sem nyíló ajtók, sem járó-kelő emberek, sem semmi élő tevés-vevés a ház körül. Csak a főkapu volt nyitva, az is azért, mert egy paraszt hajtott be rajta megrakott, gyékénynyel borított szekerével, s ez volt az egyetlen, a mi a kihalt udvart valamelyest élénkké tette, máskor az a kapu is zárva állott, a mi meglátszott abból, hogy vasreteszén egy nagy lakat lógott. Egyik épületnél Csicsikov hamarosan észrevett egy alakot, a ki a szekeres-paraszttal czivakodni kezdett. Sokáig nem tudta azonban meghatározni, hogy az az alak férfi volt-e, vagy nő? A ruháját sem lehetett meghatározni, de úgy látszott, mintha nőikabát lett volna; a fején olyan sapka volt, a milyet a falusi cselédasszonyok hordanak, de a hangjának rekedtsége nem vallott asszonyi személyre. - De bizony asszony! - gondolta magában Csicsikov, de mindjárt ki is igazította magát: - De bizony nem asszony! - De mégis asszony! - mondta végül, figyelmesebb vizsgálódás után. Az alak meredten nézett Csicsikovra; úgy látszott, nagyon meglepte őt a vendég, mert nagyon megnézte nemcsak azt, hanem Szelifánt is, a lovakat is, még pedig a fejüktől a farkukig. Az övében függő kulcsok után, valamint abból ítélve, hogy elég szelíden szidogatta a parasztot, Csicsikov azt következtette, hogy az valószínűleg a kulcsárné.
- Mátuska! - szólította meg Csicsikov a bricskából lemászva, - hol van az úr?
- Nincs itthon, - felelt a kulcsárné, aztán hozzá tette egy percz múltán: - mi tetszik?
- Dolgom van vele.
- Tessék bemenni, - mondá a kulcsárné a hátát fordítva feléje, a mely csupa liszt volt, a kabátja alsó részén pedig egy nagy lyuk.
Csicsikov belépett a sötét, széles előszobába, a minőségénél fogva nem foglalhatott az asztalon helyet, honnan olyan hideg ütött ki, mint a pinczéből. Az előszobából egy szintén sötét szobába jutott, a melyet alig-alig világított meg egy, az ajtó alján levő széles hasadék. Kinyitva az ajtót végre világosságra ért s meghökkent a rendetlenségtől, a mely eléje tárúlt. Úgy látszott, mintha a házban a pádimentomokat síkálták volna s arra az időre minden ingót ide raktak be. Egy asztalon még egy összetört szék is volt s mindjárt mellette egy megállt óra, a melynek ingájához már egy pók hozzá is akasztotta a fonadékát. Volt ott egy falhoz állított szekrény is régi ezüsttel, apró kantákkal és khinai porczellánnal. Az íróasztalon, a mely gyöngyház-mozaikkal volt kirakva, de a mely kirakás helyenként már lehullt s csak sárgás, ragasztószerrel megtöltött lyukakat hagyott maga után, temérdek lim-lom hevert: egy csomó, apró betűkkel beírt papiros, egy megzöldűlt, a tetején tojás-formájú figurával ellátott márvány-nehezék alatt, aztán valami ócska, bőrkötésű, vörösszélű könyv, egy egészen összeaszott, egy diónál nem nagyobb czitrom, egy karosszék letört karja, egy pohárka, benne valami folyadékkal és három légygyel, letakarva egy levéllel, egy darab pecsétviasz, egy valahonnan fölvett rongydarab, két szál tintától piszkos lúd-toll, de összeaszva, mintha tüdővészben szenvedne, egy teljesen megsárgúlt fogkefe, a melylyel a gazdája talán még a francziák moszkvai hadjárata előtt tisztogatta a fogát.
A falakon igen sűrűn és minden rend nélkül volt fölaggatva néhány kép: egy hosszú, megsárgúlt csatakép roppant dobokkal, háromszögletű kalapot viselő, ordítozó katonákkal, vízbefuló lovakkal; a kép üveg nélkül, vörös fából készűlt vékony, bronzszegélyű rámában volt, a ráma négy szögletén ugyancsak bronzrózsácskákkal. E mellett foglalt helyet egy rendkívül megfeketedett olajfestményű kép, a mely virágokat, gyümölcsöket, fölszeletelt dinnyét, egy vaddisznó-fejet és fejjel lefelé függő kacsát ábrázolt. A padlás közepéről ritka-szövésű vászonzsákba húzott csillár függött, a mely hasonlított a gubójában ülő selyembogárhoz. A szoba szögletében a földön egy rakás olyan lim-lom hevert, a mely durvább. Hogy mi volt sajátképpen e rakáson, azt nehéz volna megmondani, mert annyira ellepte azt a por, hogy a ki hozzá mert volna nyúlni, annak a keze mindjárt porkeztyűt öltött volna; leginkább megkülönböztethető volt a mis-másból egy falapát eltört része s egy ócska csizmatalp. Semmiképpen sem lehetett mondani, hogy e szobában élő lény lakhatnék, ha nem lett volna ott az asztalon egy ócska hálósapka. Míg Csicsikov ezt a különös berendezést vizsgálgatta, kinyílt az oldalajtó s bejött ugyanaz a kulcsárné, a kivel az udvaron találkozott. Most azonban úgy vette észre, mintha az mégis csak inkább kulcsár volna, mint kulcsárné; mert a kulcsárné legalább is nem borotválkozik, ez pedig borotválkozott, igaz, hogy nagyon ritkán, mert az egész álla olyan volt, mint a drótszöggel kivert gereben, a minővel a lovakat vakarják. Csicsikov kérdő kifejezést öltve arczára, türelmetlenűl leste, hogy mit akar neki mondani a kulcsár. Másfelől a kulcsár is azt várta, hogy mit akar neki mondani Csicsikov. Végre ez utóbbi, miután egyet csodálkozott e különös jeleneten, elhatározta, hogy megszólal:
- Nos, hát az úr itthon van-e?
- Itt van a házigazda, - felelt az.
- Hol?
- Vak maga, bátyuska, vagy mi? - mondotta a kulcsár. - Hiszen én vagyok a házigazda.
Hősünk itt akaratlanúl hátra hőkölt s rámeredt a házigazdára. Sok embert látott már életében, még olyanokat is, a minőket mink, olvasóim, tán sohasem fogunk látni; de ilyet még nem látott. Az arcza nem volt valami különös: csaknem olyan, mint minden szikár öreg emberé szokott lenni; csak az álla ugrott ki nagyon is előre, annyira, hogy kénytelen volt azt mindig letakarni, különben leköpte volna; apró szemei nem haltak ki, sőt oly élénken szaladgáltak bozontos szemöldökei alatt, mint az egerek, mikor sötét lyukaikból hegyes orraikat kidugva, füleiket hegyezve s bajuszaikat mozgatva, körül nézegetnek: nem áll-e résen valahol egy kandúr-macska, vagy valamely gyerek - és gyanúsan szaglászszák e közben a levegőt. Sokkal föltűnőbb volt a ruházata. Semmi módon, semmi utánjárással nem lehetett volna kisütni, miből volt összeróva a hálókabátja: az ujjai és a felső részei annyira be voltak piszkítva, zsírozva, hogy a csizma-bagariához hasonlítottak; hátúl két szárnya helyett négy lógott, a melyekből vatta-darabok fityegtek ki. A nyakára is olyan valami volt kötve, a miről nem lehetett megmondani harisnya-e? deréköv-e? haskötő-e? csak annyi látszott bizonyosnak, hogy semmiesetre sem nyakravaló. Egyszóval: ha ezt az alakot Csicsikov így felöltözötten, valamely templomajtó előtt találja, hát valószínűleg egy réz-garast dobott volna neki, mert hősünk becsületére legyen mondva, neki sokkal jobb szíve volt, hogysem visszatartotta volna magát attól, hogy szegény embereknek egy-egy réz-garast adjon. De most előtte nem koldús állott, hanem földbirtokos. Ennek a földbirtokosnak több mint ezer lelke volt s ritka földbirtokosnál lehetett annyi életet magban és lisztben, olyan jól megrakott kamrákat, magtárakat, aszalókat, oly temérdek vászonnal, posztóval, kidolgozott és nyers prémekkel, szárított halakkal és mindenféle zöldségekkel, gyümölcsökkel ellátott raktárakat találni, mint ennél. Ha benézne valaki az ő dolgozó udvarára, a hol mindenféle faneműeket, edényeket csináltak, - a melyeket soha használatba nem vesznek, - azt hihetné, hogy talán a moszkvai fa-piaczra tévedt, a hova minden nap sietve járnak ki az anyósok, sógorasszonyok a szakácsnék kíséretében, bevásárolni a gazdasághoz szükséges eszközöket s a hol halmazokban fehérlik mindenféle fa-nemű, úgy hasított, mint gyalúlt, faragott, esztergályozott és fonott árú: hordók, kádak, füles dézsák, kátrányos bödönök, orros meg egyszerű kupák, sajtárok, kosarak, gerebenek, mosogatók és egyéb fatálak, fínom fűzfa-kosárkák, nyirfahajból készűlt vannák és sok egyéb, a mire szüksége van a gazdag és szegény Oroszországnak. Hát ugyan mi szüksége volt Plyuskinnak ily tömérdek holmira? Egy egész életen keresztűl sem lehetett volna azokat elhasználni két akkora földbirtokon sem, mint az övé volt; de ő neki még ez is kevés volt. Nem elégedvén meg mindezzel, mindennap végig járta a faluja utczáit, benézett a hidak alá, megkutatott minden zeget-zúgot s a mit csak talált, mint: ócska csizmatalpat, asszonyi rongyot, vas-szöget, edény-cserepet, azt ő mind fölszedte s összerakta abba a rakásba, a melyet Csicsikov a szoba egyik szögletében látott. „Aha! elindúlt már a halász!” mondogatták a muzsikok, mikor látták, hogy elindúlt a prédára. S ő utána igazán fölösleges volt az utczákat söprögetni: ha valamely oda vetődött katonatiszt elvesztette a sarkantyúját, a sarkantyú hamarosan oda jutott ama bizonyos rakásra; ha valamely parasztasszony ott felejtette a kútnál a vödrét, ő haza czipelte a vödröt is. Különben, ha valamely szemesebb paraszt rajta kapta ilyen mezgerélésen, ő nem ellenkezett, hanem rögtön visszaadta az elkaparintott jószágot; de ha ez már egyszer az ő rakására jutott, akkor már vége volt mindennek: esküdözött, hogy az a tárgy az övé, itt meg itt, ettől meg ettől vette, vagy a nagyapjáról maradt rá. A szobájában fölemelt a földről mindent, akármi lett légyen is az: egy darabka pecsétviaszk, egy papir-rongy, egy toll stb., s mindezt vagy az íróasztalára rakta, vagy az ablakpárkányra. Pedig volt idő, mikor ő csak takarékos gazda volt. Volt felesége, családja s a szomszédja gyakran átkocsizott hozzá ebédelni, hallgatni őt és tanulni tőle okos tanácsokat a gazdálkodást és a józan takarékosságot illetőleg. Folyt nála minden szépen és rendesen: a malmok, posztó-kallók, az asztalos- és fonó-műhelyek dolgoztak, mindenre a gazda éber szeme figyelt s ő mint a munkakedvelő pók lótott-futott jobbra, balra, gazdasági hálójának egyik végéről a másikra. Arcza vonásaiban erősebb érzések nem tükröződtek, de szeméből okosság sugárzott; beszédében tapasztalat és élet-ismeret nyilatkozott s a vendége örömmel hallgatta őt; a szíves és beszédes háziasszony híres volt vendégszeretetéről; a vendégek elé két kedves, szőke és rózsa-frisseségű leányka jött ki, dévaj fiúcska szaladt ki s összecsókolódzott mindenkivel, nem sokat törődve azzal, hogy örűl-e a csóknak a vendég vagy sem. A háznak minden ablaka használatban volt; az egyik szárnyon a franczia nevelő lakott, a ki pompásan borotválkozott és pompás vadász volt: mindig hozott ebédre foglyot vagy vadkacsát, néha azonban csak veréb-tojásokat, a melyekből rántottát csináltatott magának; ezt az ételt senki más nem ette a háznál. Ugyanazon szárnyon lakott egy földije is, a két leányka nevelőnője. Maga a házigazda mindig némikép viseltes, de nagyon tiszta kabátban jelent meg az asztalnál: a könyöke mindig rendben, sehol varrás vagy folt. De a derék háziasszony meghalt: a kulcsok s ezekkel együtt a házi gondok a házigazdára hárúltak. Plyuskin nyugtalanabb s - mint már özvegy embereknél lenni szokott - gyanakodó és fösvény kezdett lenni. Az idősebb leányára, Sztepanovna Alekszandrára nem bízhatott mindent s igaza is volt, mert Sztepanovna mihamar megszökött egy Isten tudja: micsoda lovas-ezredhez tartozó századossal, hamarosan megesküdött vele valami falusi templomban, tudván, hogy az apja bizonyos előítéletből nem szereti a katonatiszteket, mert - szerinte - valamennyi katonatiszt kártyás és pazarló. Apja átkot küldött utána útravalóúl, de nem kerestette, nem üldöztette. A ház még üresebb lett. A házigazdán egyre jobban észrevehető volt a fösvénykedés; a hajában mutatkozó ősz szálak, a fösvénység leghűbb barátjai, azt még jobban fejlesztették benne. A franczia nevelőt elbocsátották, mert megjött az ideje, hogy a fiú szolgálatba lépjen; a nevelőnőt elbocsátották, mert kiderűlt, hogy nem volt ment minden bűnrészességtől a Sztepanovna Alekszandra szökési dolgában. A fiú, a kit az apja azért küldött a kormányzósági városba, hogy a kormányzósági hivatalban gyakorlatot szerezzen, a helyett beállt katonának s apjának már csak a besoroztatása után írt, pénzt kérve a katonai ruha beszerzésére; természetes, hogy erre azt kapott, a mit népies nyelven úgy hínak, hogy fige. Végűl a vele maradt leányka meghalt s az öreg egyedűl maradt a vagyona őrzőjéűl, gondozójáúl és birtokosáúl. A magános élet erősen táplálta benne a fösvénységet, a melynek tudvalevőleg farkas-étvágya van s mentől többet fal, annál éhesebb lesz; az emberi érzelmek, a melyek különben sem voltak nála valami mélyebb természetűek, perczről-perczre fogytak s mindennap kiveszett valami ebből a megviselt romból. Mindezeknek a tetejébe megtörtént, mintegy megerősítő bizonyítékáúl a katonák felől táplált véleményének, hogy a fia sokat vesztett kártyán; ennek is szíve mélyéből fakadt apai átkot küldött s attól kezdve sohasem érdeklődött többé az iránt, hogy él-e, hal-e a fia? Minden évben bezártak végképpen egynéhány ablakot, úgy, hogy végre csak kettő maradt használatban, annak is az egyike - mint az olvasó már tudja - papirral volt beragasztva; évről-évre elvesztek a figyelme elől a gazdaság főbb dolgai s aprólékosságra irányúlt gondja már csak a papirdarabokra és tollakra fordult, a melyeket a szobájában szedegetett föl; kérlelhetetlenebb lett a kupeczekkel szemben, a kik gazdasági árúkat jöttek tőle venni; a kupeczek alkudoztak, alkudoztak, aztán faképnél hagyták, azt mondván, hogy ördög ez, nem ember; szénája, élete elrothadt; boglyái és asztagjai trágyává sínylettek, hogy akár káposztát lehetett volna beléjük ültetni; a lisztje a pinczékben kővé csomósodott, hogy fejszével kellett szétvagdalni; a posztójához, vásznához és egyéb háziszöveteihez nem lehetett nyúlni, mert rögtön porrá omlottak. Már maga sem tudta, hogy miből mennyije van s csak arra emlékezett, hogy melyik szekrényben van valamely ital-maradék, a melyet gondosan megjegyezgetett, nehogy valaki megigya, meg legföljebb azt tudta még, hogy hol van az írótolla és a kis darab pecsétviaszkja. Ezenközben pedig a vagyon jövedelme csak úgy begyűlt, mint régebben: éppen annyi jobbágy-adót volt köteles fizetni a muzsik, éppen annyi dió-mennyiséget beszolgáltatni a jobbágyasszony, éppen annyi vég vásznat megszőni a szövőasszony. Mindez bekerült a raktárakba, s mind elrothadt, elmállott és végűl ő maga is olyan rothadékká vált az emberiségen.
Sztepanovna Alexandra eljött hozzá egyszer-kétszer a kis fiával, megpróbálni: nem kaphatna-e valamit? mert az ide-oda költözködő élet a századossal nem volt oly kellemes, mint a minőnek az esküvő előtt látszott. Plyuskin ki is engesztelődött a leánya iránt, sőt a kis fiúnak adott is az asztaláról játékszerűl egy gombot, de pénzt egy fityinget sem adott. Más alkalommal Sztepanovna Alexandra már két kis gyermekével jött hozzá s teához való kalácsot meg egy új hálókabátot hozott az öregnek, mert a régi hálókabát már olyan volt, a melyre nézni nemcsak szánalmas, de szégyenletes is volt. Plyuskin megczirógatta a két unokáját s fölültetvén egyiket az egyik, másikat a másik térdére, úgy himbálta őket, mintha lovon ülnének; elfogadta a téa-süteményt és a hálókabátot, de a leányának határozottan semmit nem adott; úgy utazott el Sztepanovna Alexandra üres kézzel. Hát ilyen földbirtokos volt az, a ki Csicsikovval szemközt állt. Meg kell jegyezni, hogy ilyen jelenség ritkán fordúl elő Oroszországban, a hol mindenki inkább terjeszkedni akar, mintsem összehúzódni, s a jelenség annál meglepőbb, mert már a legközvetetlenebb földbirtokos szomszéd úgy dáridózik, a hogy’ az csak egy orosz úr csapongó természetétől kitelik. Az ilyen úr háza előtt meglepetve áll meg az idegen utas, nem bírja elképzelni: miféle uralkodó herczeg pottyant ide hirtelenében az apró, szerény uraságok közé; fehér kőházai a számtalan kéménynyel, erkélyekkel, szélkakasokkal, a sok szárnyépülettel és a vendégek számára való egyéb mellékhelyiségekkel, valóságos várat formálnak. Van ott minden: színielőadások, bálok; a tűzijátékkal, lampionokkal díszített, muzsikától zengő kert egész éjjel nappali fényben áll. A fél-kormányzóság sétálgat ott a fák alatt pompás ruhákban és senki sem látja a vad és fenyegető sötétet ebben a mesterségesen előidézett világításban, a mint színpadiasan kilépnek a sűrű facsoportnak mesterkélt világítású gallyai alól, a melyek olyankor megfosztatván élénk zöldjüktől, fölűl sötétebb, komorabb és százszor fenyegetőbb hangulattal tűnnek föl az éjszakában s messze rezegve a magasban leveleikkel, mélyebben belevéve magukat a mozdúlatlan sötétségbe, méltatlankodva nézik azt a csinált fényt, a mely alólról kérgeiket megvilágítja.
Már néhány perczig állott Csicsikov előtt Plyuskin szótlanul s Csicsikov még mindig nem bírt megszólalni, annyira meglepte őt úgy a házigazda külseje, mint minden egyéb, a mit a szobában látott. Sokáig nem tudta magát elhatározni, hogy mivel indokolja látogatását. Már azt akarta mondani, hogy sokat hallott a Plyuskin erényeiről és ritka szellemi képességeiről, azért tartotta kötelességének, hogy nála tisztelegjen, de jobban meggondolva, úgy érezte, hogy ez túlzás volna. Még egyszer loppal körül nézvén a szobában, úgy ítélte, hogy az erények és ritka szellemi képességek helyett sikeresen lehetne a gazdaság és rend szavakat használni; ugyanazért ilyen irányt adva a beszédének, azt mondta, hogy sokat hallott a Plyuskin gazdaságáról és birtokának példás kezeléséről, azért kötelességének tartotta vele megismerkedni s nála személyesen tisztelegni. Persze: lehetett volna más, jobb okkal is előállani, de abban a pillanatban semmi más nem jutott eszébe.
Erre Plyuskin valamit dünnyögött az ajkain keresztűl - mert fogai nem voltak, - de hogy mit, azt nem tudhatni; valószínű, hogy szavainak a következő értelme lehetett: „Vinne el az ördög a tisztelgéseddel együtt”. De mert nálunk a vendégszeretet oly szokásos, hogy még a zsugori sem képes annak törvényeit megsérteni, mindjárt hozzá tette érthetőbb hangon:
- Kérem alássan, tessék helyet foglalni.
Majd így folytatta:
- Én már régóta nem fogadok vendégeket, mert az igazat megvallva, nem tartom helyesnek a vendégeskedést. Igen illetlen szokást vettek föl az emberek azzal, hogy egyik a másikhoz járogat; e mellett szenved a gazdaság... azután még a lovaikat is el kell látni szénával. Én már rég megebédeltem, a konyhám különben is egyszerű és igen rossz, a kémények pedig bedűltek: attól lehet tartani, hogy ha tüzet rakunk, fölgyújtjuk a házat.
- Ejha! - gondolta magában Csicsikov, - milyen jó, hogy Szobákevicsnél jóllaktam a bárányderékból.
- Aztán szerencsétlenségre egy villányi széna sincs a háznál, - folytatta Plyuskin, - de hogy is tudna az ember ilyesmit tartogatni? A földbirtokocskám kicsiny, a muzsik lusta, nem szeret dolgozni, csak azon jár az esze, hogy a kocsmába szökhessen... öregségemre még koldúlni kell mennem.
- De én azt hallottam, hogy önnek ezer léleknyi jobbágysága van, - jegyezte meg szerényen Csicsikov.
- Ki mondta? Köpjön a szemébe annak, bátyuska, a ki ezt önnek mondta. Úgy látszik: valami jókedvű ember, a ki önt meg akarta tréfálni. Ezer lélek! de tessék csak összeszámolni: majd meglátja, hogy semmi sem jön ki belőle. A legutóbbi három év alatt az az átkozott forró betegség egész csomó erős muzsikomat vitt el.
- Igazán? Sok halt meg? - kérdezte érdeklődéssel Csicsikov.
- Bizony sok.
- Szabad tudnom, hogy számszerint mennyi?
- Vagy nyolczvan lélek.
- Csak nem tán?
- Minek hazudnám, bátyuska?
- Engedjen meg még egy kérdést: a legutóbbi revizió óta haltak meg ezek mind?
- Hálát adnék az Istennek, ha azóta csak annyi halt volna meg. De a revizió óta vagy százhúsz pusztult el.
- Valóban? Százhúsz? - kiáltott föl Csicsikov s meglepetésében szinte eltátotta a száját.
- Sokkal öregebb vagyok már, bátyuska, semhogy hazudni volna kedvem; - a hetvenes éveimben járok, - mondotta Plyuskin. Úgy látszott: bántotta az a csaknem örvendező fölkiáltás.
Csicsikov maga is úgy gondolta, hogy csakugyan nem illik a mások baján úgy örülni, ugyanazért mindjárt nagyot sóhajtott és azt mondta, hogy nagyon sajnálja az esetet.
- A sajnálatot nem tehetem az erszényembe, - mondotta Plyuskin. - Itt lakik mellettem egy kapitány; az ördög tudja, hol vette itt magát; - azt mondja: rokonom - „bátyám”-nak hí és kezet is csókol; ha az elkezd sajnálkozni, hát olyan óbégatást visz véghez, hogy majd megsiketűlök tőle. Az arcza mindig vörös s mindig pálinkától bűzlik. Bizonyos vagyok benne, hogy katonatiszt korában elkártyázta a pénzét, vagy elköltötte valami színésznőre, - hát most csupa részvét és sajnálkozás.
Csicsikov igyekezett megmagyarázni, hogy az ő részvéte egyáltalában nem olyan természetű, mint a kapitányé, hogy ő nem puszta szóval, hanem tényekkel kész bebizonyítani s nem szaporítva sok szót, kijelentette, hogy kész magára vállalni azt a kötelezettséget, a melynek értelmében ő fizeti az oly szerencsétlenűl elpusztúlt lelkek után a jobbágy-adót. Ez az ajánlat, a mint látszott, roppantúl meglepte Plyuskint. Szemét kimeresztve, sokáig nézte Csicsikovot, végre pedig így szólt:
- Hallja csak, bátyuskám, nem volt ön katonatiszt?
- Nem, - felelt Csicsikov mosolyogva, - én polgári hivatalt viseltem.
- Polgári hivatalt? - ismételte Plyuskin és elkezdett ajkaival nyámogni, mintha valamit rágna. - De hogy’ lehessen az? Hiszen ön is veszítene mellette!
- Az ön kedvéért veszteségre is kész vagyok!
- Óh, bátyuskám! Óh, jóltevőm! - kiáltott fel Plyuskin, észre sem vévén a nagy örömtől, hogy az orrából ugyancsak nem festői formában kandikál ki a tobák, mint valami kávéalj-csomó, s hogy a hálókabátja szétnyílt szárnyai alól mutogatásra nem való ruha látszott ki. - Mennyire megvígasztal ön egy szegény öreg embert! Óh, uram-istenem! Óh, minden szentek!
Plyuskin nem bírt tovább szólni. De alig múlt el egy percz, a mint ez az öröm, a mely oly hirtelen jelent meg az ő fa-arczán, épp oly hirtelen el is tűnt, mintha soha meg sem jelent volna, s arczán újra gond mutatkozott. Még meg is törülgette magát a zsebkendőjével s ezt összegyűrve egy csomóba, elkezdte vele a felső ajkát babrálni.
- Dehát - becses engedelmével - nehogy megbántsam önt, ön vállalkozik értök minden évben fizetni az adót s a pénzt nekem fizeti, vagy a kincstárnak?
- Úgy csináljuk meg a dolgot, hogy a holt lelkekre nézvést adásvevési szerződésre lépünk, mintha csak élők volnának s mintha ön eladná nékem őket.
- Igen... adásvevési szerződésre, - mondotta Plyuskin s elgondolkozott és újra nyámogott az ajkaival. - De az adásvevési szerződés költséggel jár! A kincstári hivatalnokok oly lelketlenek! Régebben meg lehetett ilyesmit csinálni egy félrúbellel vagy egy zsák liszttel, most pedig egész szekér darát kérnek, sőt a tetejébe még egy vörös papirt is, olyan pénzsóvárak! Nem tudom: miért nem fordítanak erre nagyobb figyelmet! Legalább a lelkökre beszélne valaki. Hiszen szép szóval mindenkit meg lehet nyerni. Akárki mit beszél: szép szónak senki sem tud ellentállani.
- De te igen! - gondolta magában Csicsikov s mindjárt kijelentette, hogy az öreg iránt érzett tisztelet folytán magára vállalja a szerződéssel járó költségeket is.
Hallván az öreg, hogy Csicsikov még az adásvevési szerződés költségeit is magára vállalja, arra a meggyőződésre jutott, hogy a vendége tökéletes bolond s csak mondja, hogy polgári hivatalt viselt, valójában bizonyosan katonatiszt volt és szinésznők után szaladgált. Mindazáltal nem tudta örömét eltitkolni s minden jót és boldogságot kívánt nemcsak neki, hanem a gyerekeinek is, nem is kérdezvén tőle: vannak-e gyerekei, vagy nincsenek. Az ablakhoz menve, megkopogtatta azt az ujjával és kikiáltott:
- Hej, Proska!
Egy percz múltán hallani lehetett, hogy valaki lihegve szaladt be az előszobába, sokáig járt és kopogott ottan a csizmájával, végre kinyílt az ajtó és belépett Proska, egy körülbelül tizenhárom éves fiú akkora csizmákban, hogy lépésközben majdnem kijött a lába belőlük. Hogy miért voltak Proskának oly nagy csizmái, azt mindjárt megtudhatjuk: Plyuskin az udvari cselédség számára, bármilyen nagyszámú lett légyen is az, csak egy pár csizmát tartott, a mely mindig az előszobában állott. Mindegyik cseléd, a kit urasági szolgálatra beszólítottak, az egész udvaron mezítláb tánczolt végig, de beérve az előszobába, fölhúzta a csizmát s úgy jelent meg a szobában. Kimenvén a szobából, megint levetette a csizmát az előszobában és megint a saját talpán ment tovább. Ha valaki őszi időben, kivált mikor reggelenkint dér szokott járni, kinézett volna az ablakon, láthatta volna, hogy az egész cselédség olyan ugrándozást vitt véghez, a minőt aligha produkálnak a színházakban is, még a legfürgébb tánczosok is.
- Nézze, bátyuska, micsoda pofa! - mondá Plyuskin Csicsikovnak, ujjával a Proska arczára mutatva. - Ostoba, mint a fatuskó, de azért próbáljon csak az ember valamit kint hagyni, rögtön ellopja. No, minek jöttél, te bornyú? szólj hát! - Itt Plyuskin egy időre elhallgatott, a mire Proska is hallgatással felelt. - Gyujts be a szamovárba, - érted? aztán nesze a kulcs, add oda Mavrának, hogy menjen be a kamrába: ott a polczon van kétszersült-kalács, a melyet Sztepanovna Alexandra hozott: - adja be a teához... Várj! hova szaladsz? Ostoba! Ejh, ezek az ostobák, mind a hányan vannak!... Tán az ördög bizgatja a lábadat? Előbb hallgasd a parancsot végig! A kétszersült héja talán megromlott, hát vakarja le késsel, de a héjat ne dobja el, hanem vigye ki a tyúkoknak. De te, barátom, vigyázz: be ne menj a kamarába, máskülönben egy kis kóstolót adok neked a nyírvesszőből, tudod? Most éppen jó appetitusom van rá, hát hogy még jobb legyen. Hát csak próbálj a kamarába menni, majd nézni foglak az ablakból. - Ezekre semmit sem lehet bízni, - folytatta, Csicsikovhoz fordulva, miután Proska kiment a csizmáival együtt. Ezután Csicsikovra is gyanakodva nézegetett. A rendkívüli nagylelkűséget valószínűtlennek kezdte tartani s magában így gondolkozott: Az ördög ismeri! meglehet, hogy csak henczeg, mint a pazarlók szoktak; hazudik, hazudik, csak hogy éppen beszéljen és jól megteázzék, azután odébb áll.
Azután óvatosságból, de azért is, hogy a vendégét kipróbálja, azt mondta annak, hogy nem ártana a szerződést mentől hamarabb megírni, mert sohse tudja az ember, mi történhetik: ma élünk, holnap meghalunk.
Csicsikov kijelentette, hogy kész megcsinálni a szerződést akár rögtön is, csak az összes parasztok névjegyzékét kérte.
Ez Plyuskint megnyugtatta. Látni lehetett, hogy valamin törte a fejét s csakugyan: előhúzott egy kulcsot, egy szekrényhez ment, kinyitotta annak az ajtaját, sokáig keresgélt a poharak és csészék közt, végül megszólalt:
- Nem bírom megtalálni; pedig volt egy pompás likőröm, ha ugyan ki nem itták, mert olyan zsiványok! Vagy talán ez volna az? - Csicsikov egy kis palaczkot látott a kezében, a mely olyan poros volt, mintha tokot húztak volna rá. - Még a megboldogúlt feleségem készítette, - folytatta Plyuskin, - a semmirevaló kulcsárné már ki akarta önteni s be sem dugta, a haszontalan. Legyek és egyéb piszkok hulltak volt belé, de én kiszedtem belőle a szemetet, s most egészen tiszta; töltök önnek egy pohárkával belőle.
De Csicsikov igyekezett megszabadulni a likőrtől, azt mondván, hogy ő már evett is, ivott is.
- Evett és ivott! - mondá Plyuskin, - hát persze, mindjárt meglátszik, ki a jó társaságba való ember: nem eszik, mégis jól van lakva; hanem az afféle jöttment, azt soha jól nem lehet tartani. A kapitány, ha ide jön: - Kedves bátyám, - azt mondja, - adjon valamit enni. - Pedig én neki éppen olyan bátyja vagyok, mint a milyen bátyám ő nekem. Bizonyosan nincs otthon mit ennie, hát azért kószál. No de ön azoknak a naplopóknak a névjegyzékét kérte. Hogyne! A mint tudtam, valamennyiöket felírtam egy külön jegyzékbe, hogy mihelyt a legközelebbi revizió jön, kitöröltetem őket.
Plyuskin feltette a pápaszemét és elkezdett kutatni az írásai közt. Mindenféle irat-csomagokat feloldozott és olyan porral traktálta meg a vendégét, hogy az kénytelen volt prüszkölni. Végre előhúzott egy minden oldalán teleírt papirt. A parasztok nevei úgy ellepték azt, mint az apró legyek. Volt ott mindenféle: Paramonov, Pimenov, Pantalejmonov, sőt egy Dojezzsaj-nye-dojegyes Gergely is kandikált ki a többi közül. Összesen több mint százhúsz. Csicsikov kellemesen mosolygott e nagy szám láttára. Zsebre tévén a jegyzéket, értésére adta Plyuskinnak, hogy annak a szerződés megkötése végett a városba kell fáradnia.
- A városba? de hogyan? Hát a házat kire hagyjam? Hiszen az én embereim vagy zsiványok, vagy csalók: egy nap alatt úgy szétszednek itt mindent, hogy a kaftánomat sem lesz mire fölakasztani.
- Csak van tán valami ismerőse?
- Ugyan ki lenne? Az én ismerőseim mind meghaltak, vagy megszakadt köztünk az ismeretség... Ah! Istenem! most jut eszembe: dehogy is nincs ismerősöm! Van bizony! - kiáltott föl, - hiszen maga a törvényszéki elnök is ismerősöm, járt is hozzám. Hogyne ismerném! Egykorúak vagyunk, együtt mászkáltuk a kerítéseket. Hogyne volnánk ismerősök? De milyen jó ismerősök! Talán írhatnék annak?
- Egész bátran.
- Hogyne! Hiszen olyan jó ismerősöm. Tanulótársak voltunk.
S a fa-arczon egyszeribe valami meleg sugár villant át és nem ugyan valami érzelem, de ahhoz hasonló mutatkozott rajta: olyanféle jelenség, mint mikor a vizbefúló egész váratlanúl fölbukkan a víz színén, s a parton álló közönség örömrivalgásban tör ki; de a partról hiában dobják be a kötelet a megörült testvérek s hiába várják, hogy újra föltünjék a vízbefúló háta, vagy a küzdelemtől elfáradt keze, - az a megjelenés az utolsó. Néma minden s még szörnyűbbnek és pusztábbnak látszik ezután a könyörtelen víz elsímúlt felűlete. Így a Plyuskin arcza is még érzéketlenebbnek és ellenszenvesebbnek tünt föl azután, hogy a pillanatnyi érzelem átvillant rajta.
- Itt volt az asztalon egy negyedrész ív papiros, - szólt Plyuskin, - s nem tudom, hova tünt el; a cselédeim oly haszontalanok! - Itt benézegetett az asztal alá, aztán az asztalon kutatott, végül fölkiáltott:
- Mávrá! Mávrá!
A hívásra bejött egy asszony, kezében tányérral, a tányéron az olvasók előtt már ismeretes kétszersülttel. Aztán a következő párbeszéd folyt le köztük:
- Hova tetted a papirost, te zsivány?
- Bizony Isten, nem láttam egyebet, mint azt a kis darabkát, a melyikkel a kis poharat tetszett betakarni.
- Már pedig a szemedből látom, hogy elkaparintottad.
- Minek kaparintottam volna el? Nekem nincs rá semmi szükségem, én se írni, se olvasni nem tudok.
- Hazudsz; odaadtad a sekrestyésnek; az tud betűt vetni, hát annak adtad.
- A sekrestyés, ha papirosra van szüksége, kerit magának. Színét se látta az a tekintetes úr papir-rongyának.
- No várj! az ítélet napján az ördögök tüzes harapófogóval fognak ezért megsütögetni. Majd meglátod, hogy megsütögetnek.
- Miért sütögetnének meg, mikor én nem is láttam azt a papirost. Más asszonyi gyöngeségért talán megillethet a pirongatás, de lopással még eddig soha senki sem gyanúsított.
- No, majd az ördögök megsütögetnek. Majd azt mondják: „Nesze neked, haszontalan, azért, hogy az uradat megcsaltad!” és izzó vassal sütögetnek meg.
- Én meg azt fogom rá mondani, hogy „nem érdemlem meg a büntetést, Isten a tanúm, hogy nem érdemlem meg, mert nem vettem el...” De hiszen ott van az asztalon, ni! Mindig ok nélkül tetszik gyanúsítani.
Plyuskin csakugyan meglátta a papirost, s egy pillanatra megállt, nyámogott és így szólt:
- No, hát miért keseredtél el mindjárt olyan nagyon? Milyen kényes! Csak egy szót szóljon neki az ember, ő mindjárt tízzel felel vissza. Eredj csak, hozz gyertyát, hogy lepecsételjünk egy levelet. De megállj! Te bizonyosan faggyú-gyertyát akarsz hozni; a faggyú pedig igen olvadékony; alig gyujtjuk meg, már vége; csak a kára marad meg; hozzál inkább egy darab fafáklyát.
Mávrá kiment, Plyuskin pedig leülve egy karosszékbe és tollat fogva a kezébe, sokáig forgatta egyik oldalról a másikra a negyedrész ívet, gondolkozott, hogy nem lehetne-e megtakarítani belőle egy nyolczadrétet, de végre is meggyőződött, hogy nem; bemártotta tollát a tintatartóba, a melynek fenekén valami penészes folyadék és egy rakás légy volt, s írni kezdett, olyan betűket vetve, mint a hangjegyek, minden pillanatban szünetet tartva a kezei reszketése miatt, a melyek az egész papiroson ide-oda rángatództak; szűken rótta egyik sort a másikra s nem minden sajnálat nélkül gondolt arra, hogy még így is igen nagy rész vesz kárba beiratlanúl.
Hát ily semmiségekig, ily aprólékosságig, ily piszkosságig is lesülyedhet az ember? Ennyire megváltozhatik? De hát igaz-e mindez? Mindez igaz, mert az ember mindenre képes. A mostani hévvel teljes fiatal ember ijedten ugranék hátra, ha a saját, vén korabeli arczképét megmutatnák neki. Vigyétek hát magatokkal, mikor a lágy ifjonti évekből elindúltok a kegyetlen, komor férfikor felé, - vigyétek magatokkal az összes emberi tulajdonságokat, ne hagyogassátok el útközben, mert azt többé föl nem szedhetitek! Félelmes, rettenetes a ránk váró öreg-kor, semmit sem ád vissza többé. A sír könyörületesebb; a sír fölé ezt írják: „Itt ember van eltemetve”; de az embertelen öregség hideg és érzéketlen arczából semmit ki nem olvastok.
- Hát olyan ismerőse nincs-e önnek, a kinek szökött lelkek kellenének? - kérdezte Plyuskin, összehajtogatva a levelet.
- Hát vannak önnek szökött lelkei is? - mondá Csicsikov szaporán, mintegy magához térve.
- Persze, hogy vannak. A vőm nyomozta őket, de azt mondja, hogy nyomuk veszett; pedig ő katonaember, tudja csörgetni a sarkantyúját; de ha a bíróság előtt próbálnánk valamit...
- Hányan lehetnek ezek számszerint?
- Az is lesz vagy hetven.
- Csak nem?
- Isten a tanúm, hogy igen. Hiszen minden esztendőben megszökik egynéhány. Ezek az emberek roppant falánkak, persze a dologtalanság következtében; de nekem magamnak sincs mit enni... Ezeket a szökevényeket igen olcsón adnám. Hát majd rekomandálja valamely barátjának, mert ha csak tízet is fölhajszolhat, már nagyot nyer rajtok. Hiszen egy lélek ötszáz rúbelt is megér.
- Nem, ezt még csak meg sem szagoltatjuk a jóbarátainkkal, - gondolta magában Csicsikov, azután elmondta, hogy olyan barátot ő nem tud találni, hogy ennél az ügyletnél a költség több, mint a mennyit az egész megér, mert a bírósági eljárás költségeire még a saját kaftánja szárnyait is le kell vágni az embernek és megkoppasztottan tovább állni, de hogy ha ő, Plyuskin, csakugyan annyira meg van szorulva, hát ő, Csicsikov, csupa jóindulatú részvétből kész valamit adni a megszököttekért is... de persze, csak olyan csekélységet, a melyről beszélni sem érdemes.
- És mennyit adna? - kérdezte Plyuskin, hogy a kezei csak úgy reszkettek, mint a kéneső.
- Adnék lelkenkint huszonöt kopejkát.
- Aztán hogy’? készpénzben?
- Igen, rögtön fizetnék.
- De már a koldus voltomra való tekintetből is adhatna negyven kopejkát, bátyuska.
- Igen tisztelt uram! - mondá Csicsikov, - nemcsak negyven kopejkát, de ötszáz rubelt is adnék! Szívesen adnék, mert látom, hogy tiszteletre méltó, derék öreg emberrel van dolgom, a ki a saját jólelkűségének az áldozata.
- Óh, istenemre mondom, igaza van! - kiáltott föl Plyuskin a fejét lecsüggesztve és szomorúan ingatva.
- No hát tetszik látni: én rögtön tisztába jöttem az ön jellemével. Hát mért ne adnék én ötszáz rubelt egy lélekért... de fájdalom, nem engedik ezt a körülményeim; hanem kész vagyok a kínált árt még öt kopejkával megszerezni, hogy így minden lélek harmincz kopejkába kerüljön.
- No bátyuska, már csak szerezze még meg két kopejkával.
- Jól van, két kopejkával is megszerzem még. Hányan is vannak? Ha jól tudom, az imént hetvenet tetszett mondani.
- Nem; összesen lesz vagy hetvennyolcz.
- Hetvennyolcz, hetvennyolcz... ez harmincz kopejkájával... - Hősünk itt egy pillanatig - de nem tovább - elgondolkozott, aztán újra megszólalt: - ez huszonnégy rubelt és kilenczvenhat kopejkát tesz ki.
Nagyon jártas volt a számtanban. Rögtön kiállíttatta Plyuskinnal a jegyzéket s átadta annak a pénzt, a melyet az mind a két kezével vett át s úgy vitte az íróasztalához, oly óvatossággal, mintha valami folyadékot vitt volna s félne, hogy azt kilocsolhatná. Az asztalához érve, a pénzt még egyszer jól megnézte, aztán éppen oly óvatossággal betette egy fiókba, a hol valószínűleg az a sors várt rá, hogy ott legyen eltemetve mindazideig, míg Karpusz és Polykarpusz, a falu két papja őt magát is eltemeti, leírhatatlan örömére a vejének, a ki az ő rokonának tartja magát. Plyuskin, miután a pénzt eltette, leült a karosszékre s úgy látszott, hogy már nem tud beszélgetési tárgyat találni.
- Mi az? hát már el akar menni? - kérdezte, észrevévén egy kis mozdulatot, a melyet Csicsikov csak azért tett, hogy kivegye a zsebkendőjét.
Ez a kérdés figyelmeztette ezt, hogy hiszen csakugyan nincs miért tovább maradnia.
- Igen; sietős az útam, - felelt a kalapja után nyúlva.
- Hát egy kis teát?
- Nem; majd valamikor máskor.
- Hogy-hogy? Hiszen begyújtattam a szamovárba. Az igazat megvallva, én nem nagy barátja vagyok a teának: drága ital s a czukor ára is irgalmatlanul fölment. - Proska! Nem kell a szamovár. A czukrot vidd vissza Mávrának, érted? Tegye vissza a helyére; vagy nem is! add ide, majd én magam teszem el. Bátyuskám! Áldja meg önt a jó ég! A levelemet pedig adja át az elnöknek. Igen! Hadd olvassa el; ő nekem régi ismerősöm. Hogyne! Egykorúak vagyunk.
E szavakkal kisérte ki ez a csodálatos jelenség, ez a kuczorgó öreg ember Csicsikovot az udvaráról s rögtön bezáratta utána a kaput. Azután végig járta a kamarákat, raktárakat, hogy megnézze, helyeiken állanak-e az őrök, a kik minden szögleten ki voltak állítva, úgy teljesítve szokásos jeladásaikat, hogy fakalapácscsal üres hordókra vertek, a helyett, hogy pléhlemezeket kongattak volna. Azután bement a konyhába, a hol azon ürügy alatt, mintha meg akarná kóstolni: jó ebédet főznek-e a cselédségnek, tisztességesen befalatozott a kásás káposztalevesből és leszidván valamennyi cselédet rossz magaviselet és lopás miatt, visszatért a szobájába. Egyedül maradván, még arra is gondolt: hogyan hálálja meg vendégének ezt a valóban példátlan nagylelkűségét?
- Neki ajándékozom a zsebórámat, - gondolta magában, - szép, ezüstóra, nem pedig valami tompak, vagy bronz; kissé el van romolva, de hiszen majd megcsináltatja magának; ő még fiatal ember, hát szüksége van zsebórára, hogy jobban megtessék a menyasszonyának. De nem! - tette hozzá némi gondolkozás után, - jobb ha halálom után, a testámentomomban hagyom rá; hadd emlékezzék rám.
Hanem a mi hősünk zsebóra nélkül is a lehető legjobb hangúlatban volt. A nem várt szerzemény kész ajándék volt neki. S csakugyan: nem csak holt lelkek, hanem még szököttek is, több mint kétszáz ember! Igaz, hogy már akkor érezte, mikor Plyuskinhoz útban volt, hogy valami jó üzletet fog csinálni, de ilyen nagy eredményről nem is álmodott. Egész úton rendkívül vídám volt, fütyörészett, ajkaival csettentgetett, összefogott kezét a szájához téve kürtölt, végül rágyujtott egy annyira különös nótára, hogy Szelifán csak hallgatta egy ideig, csak hallgatta, aztán megcsóválta a fejét és így szólt: - No lám csak, hogy’ danol az úr!
Már szürke este volt, mikor a városba visszaértek. Árnyék és világosság már összekeveredtek s úgy látszott, mintha a tárgyak is összekeveredtek volna. A tarka sorompó valami határozatlan színt vett fel; az őrtálló katona bajúsza mintha a homlokán lett volna, sokkal magasabban, mint a szeme, s orra mintha egyáltalában nem is lett volna. A kocsi zörgéséből és ugrándozásából észre lehetett venni, hogy beértek a kövezetre. Az utczai lámpák még nem égtek, csak itt-ott kezdtek a házak ablakai kivilágosodni, a sikátorokon és mellékutczákon olyan jelenetek és beszélgetések folytak, a melyek a nap ilyen szakában elmaradhatatlanok mindazon városokban, a hol sok a katona, bérkocsis, munkás és ama különös fajtájú női nép, a mely vörös kendőben, harisnyátlan czipőben úgy csapong a kereszt-utakon, mint a szárnyas-egerek.
Csicsikov észre sem vette őket, sem a nagyszámú, czingár hivatalnokokat, a kik kezökben pálczával valószínűleg a városon kívül sétálgattak, és most hazafelé tartottak. Csak néha hallott valami - úgy látszott - női fölsikításokat: - Hazudsz, részeg disznó, én sohasem hagytam magamat olyan szemtelentől...! - vagy: - Nyughasson már az úr, mert mindjárt rendőrt hívok. - Egyszóval: mind olyan szavak, a melyek úgy hatnak minden húsz esztendős fiatal emberre, mintha forró vízzel öntenék le, - mikor a színházból hazatérve, tele van a feje spanyol utczákkal, éjszakával, gyönyörű, göndörhajú, gitározó női képpel. Mi mindenről ábrándozik az ilyenkor! A hetedik égben jár és Schillerhez tér be vendégségre - s akkor hirtelen fölhangzanak ama végzetes szavak s ő látja, hogy megint csak a földön van, sőt ott is csak a széna-piaczon, sőt egy korcsma közelében - s az élet megint csak a mindennapi formájában van előtte.
Végre a bricska egy tisztességes zökkenés után lefelé gurult, mint valami gödörbe, bejutott a vendégfogadó kapuháza alá s Csicsikov elé kijött Petruska, a ki az egyik kezével a felső kabátja szárnyait tartotta, mert nem szerette, hogy azok a szárnyak széjjel nyíljanak, a másikkal meg lesegítette az urát a bricskából. Kiszaladt a pinczér is kezében gyertyával, vállán asztalkendővel.
Hogy megörült-e Petruska az ura megérkezésének, nem tudhatni; de Szelifánnal összenézett s rendszerint komor tekintete erre mintha egy kissé kiderűlt volna.
- Sokáig oda tetszett mulatni, - mondá a pinczér, megvilágítva a lépcsőt.
- Igen, - szólt Csicsikov, fölhaladva a lépcsőn. - Nos, hát te hogy’ vagy?
- Köszönöm, megvagyok, - felelt a pinczér, magát meghajtva. - Tegnap valami hadnagy érkezett ide; a tizenhatodik szám alatt lakik.
- Hadnagy?
- Nem tudom, miféle; Rjázánból jött; pej lovai vannak.
- Jól van, jól; csak jól viseld magad ezután is, - mondá Csicsikov, s bement a szobájába. Belépve az előszobába, elfintorította az orrát s azt mondta Petruskának: legalább az ablakokat kinyitogathattad volna!
- Hiszen nyitogattam is, - felelt Petruska és hazudott.
Különben Csicsikov is jól tudta, hogy hazudott, de már nem akart vele feleselni. A hosszú kocsiútazástól nagyon fáradt volt. Lehető legegyszerűbb vacsorát rendelt, a mely éppen csak egy malaczból állt; vacsora után rögtön levetkőzött s bebújva a takaró alá, mély álomba merűlt; elaludt oly csodálatos, egészséges módon, a hogy’ csak oly boldog emberek alusznak, a kik nem ismerik sem az aranyeret, sem a bolhát, és a kiket nem háborgatnak kiválóbb szellemi tulajdonságok.

HETEDIK FEJEZET
Boldog az útas, a ki hosszú, unalmas útazás után, tűrve hideget, nedvességet, czaplatva sárban, perelve az álmos posta-állomási felügyelőkkel, megsiketűlve a folyton kilimpelő csengőktől, vesződve a kocsi és szerszámok javíttatásával, czivakodva a postakocsisokkal, kovácsokkal és egyéb útbaeső gazemberekkel, meglátja végre az ismerős háztetőt, azután a világos ablakokat, majd eléri az ismerős szobákat, hallja az eléje kiszaladó cselédség örvendező kiabálását, a gyerekek lármáját, futkosását, aztán a nyugodt, szelid beszélgetést, a melyet lángoló csókok fűszereznek és elűzik a terhes gondokat. Boldog a családos ember, a kinek ilyen fészke van, de jaj az agglegénynek!
Boldog az író, a ki a nélkül, hogy az unalmas, kiállhatatlan, szomorú valóságokkal meglepő jellemekre csak egy pillantást is vetne, olyanokkal foglalkozhatik, a kikben az Istentől adott emberi méltóságot föltalálja, a ki a naponként változó alakok mély folyamából csak néhányat választhat ki magának, a kinek sohasem kell magasra hangolt liráját mélyebbre ereszteni, a ki az ő magaslatáról soha le nem száll az ő szegény, semmis felebarátaihoz és nem érintve a földet, nem veti magát térdre a magasra kapaszkodott bálványok előtt. Kétszeresen irígylésreméltó az ő sorsa: alkotásai közt úgy érzi magát, mintha családja körében volna, azalatt pedig terjed a híre messze és hangosan. Részegítő tömjénnel borította el az emberek szemeit; csodálatosan hízelgett nekik, eltakarván az élet árnyékoldalait, nem mutatván, csak a fényoldalakat. Mindenki tapsolva rohan utána és tolja az ő diadalmi szekerét. Világraszóló nagy költőnek nevezik, a ki túlszárnyalja a világ minden más lángeszét, mint a hogy’ túlszárnyalja a sas a többi magasröptűeket. A fiatal, lobbanékony szívek remegve ámúlnak el a neve említésére, könnyek csillognak mindenki szemében... Nincs hozzá hasonló, mert ő félisten.
De egészen más a sorsa olyan írónak, a ki elég merész nevén nevezni mindent, a mit lát, s a mit nem látnak a közömbös szemek, - megnevezni a bennünket környékező aprólékosságok minden rettenetes és undorító iszapját, a hideg, kicsinyes, hétköznapi jellemek egész mélységét, a mely jellemektől csak úgy rajzik a mi földi, sokrészt keserves és unalmas pályánk; jaj annak a bátor és könyörtelen rajzolónak, a ki elég vakmerő mindezeket világosan és domborúan a világ szeme elé állítani. Az sohasem hallja meg a tömeg tapsát, nem látja a tőle megindított emberek szemében az elismerés könnyeit, sem az egy szívvel-lélekkel megnyilatkozó elragadtatást; nem rohan eléje a tizenhat éves leányka az ő felizgatott szívével és regényes elragadtatásával; nem eshetik önfeledtségbe a különben saját maga által kiérdemelt dicsőítések hangjaitól; sőt nem szabadúlhat meg korabeli bíráitól sem, képmutató és érzéketlen bíráitól, a kik az ő dédelgetett alkotásait semmiseknek és alacsonyaknak ítélik, s amaz írók közt mutatnak ki neki egy zugot, a kik megalázzák az emberiséget, ráfognak olyan tulajdonságú hősöket, a minőket ő nem rajzolt, elveszik tőle a lelket, a szívet s az isteni tehetség tüzét is: mert a korabeli ítélő nem bírja felfogni, hogy a nap fénye és az apró bogárkák mozgása egyformán csodálatosak; nem bírja felfogni, mily lelki mélység kell ahhoz, hogy megvilágítsuk a természet életéből vett képet és az alkotások gyöngyévé tegyük azt; mert a korabeli ítélő nem látja be, hogy a hangos kaczaj épp oly jelentőségű lehet, mint a magasabb lirai indulat, s hogy roppant mélység választja el azt a közönséges, bódés komédia bolondozásaitól! Mindezt nem ismeri el a korunkbeli ítélő s az el nem ismert írót egyre gáncsokkal, kifogásokkal illeti; ez aztán feleletadás, részvét nélkül és megkülönböztetlenűl áll, mint a családtalan útas: egyedűl marad a nagy úton. Keserves az ő pályája és fájdalmasan érzi elhagyatottságát.
Sokáig kell még az én furcsa hősömmel kezet fogva haladnom, vizsgálnom a terhes életet, sokáig kell még őt vezetgetnem a hallható kaczaj és a láthatatlan, ismeretlen könnyek világán keresztül! Messze van még az idő, mikor az ihlettség forrása más irányt vesz s szent félelembe öltözve, más, szentséges szavak dörgedelmével nyilatkozik meg...
Tovább, tovább! Tűnjenek el a redők, a melyek a homlokot egy pillanatra meglepték, tűnjék el az arcz elsötétűlése! Dobjuk magunkat egyszerre és gyorsan az életbe az ő hangtalan zörgésével és csengésével s nézzük: mit mível Csicsikov.
Csicsikov fölébredvén, nagyot nyújtózott s úgy érezte, hogy jól kialudta magát. Még vagy két perczig a hátán heverészvén, ujjaival csettintett és örvendezve gondolt arra, hogy neki most kevés híjján négyszáz léleknyi jobbágysága van. Rögtön kiugrott az ágyból s meg se nézte az arczát, a melyet pedig őszintén szeretett, s a melyen - a mint látszott - legjobban tetszett neki az álla, mert azt gyakran dicsérgette egy barátja előtt, kivált ha borotválkozni készűlt.
- Nézd csak, - mondogatta rendesen, megsimogatván az állát, - milyen állam van nekem: tökéletesen gömbölyű.
De most nem nézett sem az állára, sem az arczára, hanem úgy a hogy’ volt, gyorsan fölrántotta különféle színben kivarrt szattyán-csizmáját, a milyennel Torzsok városa - felhasználván az oroszok azon szokását, hogy reggelenkint mindenféle hímes hálóruhákat szeretnek viselni - nagy kereskedést űz, - aztán skót modorban, egy szál rövid ingben, egészen megfeledkezve az ő korához illő méltóságról, néhány ugrást tett a szobában, miközben igen ügyesen verte össze a bokáját. Azután rögtön dologhoz látott: a ládikája előtt oly megelégedetten dörzsölte össze a kezét, mint valamely vizsgálatra kiküldött, megvesztegethetetlen bíró, mikor zákuszkival kínálják meg, - s rögtön előszedte abból az iratait. El akart mindent egyszerre végezni, nem halogatni semmit sem máról-holnapra. Maga akarta megfogalmazni, leírni és lemásolni a szerződéseket, hogy ne kellessen az irnokoknak fizetni. A szokásos szerződési formákat jól ismerte; hamarosan írta le nagy betűkkel, hogy Ezernyolczszáz-ennyi-meg-ennyi esztendőben; azután következett apróbb betűkkel: Ezmegez földbirtokos és a többi, a mint már azt írni szokás. Két óra alatt készen volt minden. Mikor aztán ránézett az írásokra, a muzsikokra, a kik valamikor csakugyan muzsikok voltak, szántottak-vetettek, korhelykedtek, szekeres munkát végeztek, csalták az uraikat, de meglehet, hogy egyszerűen jóravaló muzsikok voltak, hát valami különös, magának is érthetetlen érzés fogta el. Úgy tetszett neki, mintha minden jegyzék s ez által minden muzsik is különös jelleggel bírna. A Korobocska muzsikjai csaknem mind csúf- és mellékneveket viseltek. A Plyuskin névsora rövid velősségével tűnt ki; több helyen a neveknek csak kezdő szótagjai voltak kiírva, azután kettős pont következett. A Szobákevics lajstromát különös, meglepő alaposság és körülményesség jellemezte: nem volt abból kifelejtve a muzsikoknak egyetlen tulajdonsága sem; az egyikről az volt mondva: jó asztalos, a másikról: érti a dolgát és szeszes itallal nem él. Ki volt tüntetve az is, hogy kinek ki az apja, anyja, s hogy ez utóbbiak hogy’ viselték magukat; csak egy Feodotov nevénél volt feljegyezve, hogy „apja nem tudatik, született Kapitolina hajadon leánytól, de a ki igen jóerkölcsű és nem tolvaj”. Mindezek a részletek bizonyos frisseséget árasztottak: mintha azok a muzsikok még tegnap is éltek volna. Sokáig nézegette a neveket, akközben egészen ellágyúlt a szíve s nagyot sóhajtva szólt:
- Teremtő atyám! hányan vagytok ide fölkarmolva! Mit csináltatok ti életetekben, ti szívemtől szakadtak? hogy’ törtétek át magatokat az életen?
Tekintete önkéntelenűl megakadt egy néven. Ez ama bizonyos válú-kerülő Szavalyev Péter volt, a Korobocska egykori jobbágya. Megint nem állhatta meg, hogy föl ne kiáltson:
- Ej, milyen hosszú vagy! egész sort elfoglaltál. Mesterember voltál vagy egyszerű muzsik? S mi okozta halálodat? A kocsmában ütöttek-e agyon, vagy útközben elszundítottál s úgy gázolt el valamely nagy terhes szekér? - Ez meg Probka István, az a vitézlő, a ki gárdistának is bevált volna. Bizonyosan bejárta az összes kormányzóságokat, övében fejszével, vállán a csizmájával, ebédje egy garas ára kenyér, két garas ára szárított hal, de azért a bőrerszényében mindig hozott haza vagy száz rúbelt, de tán még egy-két állami bankjegyet is, a melyeket vagy a vászon-nadrágjába varrt be, vagy a csizmájában rejtett el. Hol adtad ki a párádat? Talán jó fizetés reményében valamely templom nagy kupoláján dolgoztál, sőt tán a keresztig is fölkapaszkodtál, ott a kecskelábról lecsúszván, lepottyantál a földre s a melletted álló Mihjej bácsi csak megvakarta a fejét s így szólt: „Eh, Ványa! te ugyan megjártad!” aztán kötelet vetve magára, ő maga mászott föl a helyedre. - Ez meg itt Teljátinkov Maxim, csizmadia. Hehe, csizmadia! Iszik, mint a csizmadia, mondja a közmondás. Ismerlek én téged, galambocskám, ismerlek; elmondom - ha akarod - az egész történetedet. Egy németnél tanultál, a ki többedmagaddal együtt ugyancsak vékony koszton tartott, végigvert rajtad a lábszíjjal a pontatlanságod miatt, nem eresztett ki az utczára hanczúrozni s csoda voltál te, nem csizmadia és nem győzött téged a német mestered dicsérni a feleséged meg a kamerádja előtt. A tanuló éveid így végződtek: - „No most, - mondtad te, - most egy kis házikót bérlek, és műhelyt nyitok, de nem úgy, mint a német, a ki csak kopejkákat zsugorgat össze, hanem egyszerre gazdag leszek.” Aztán, miután a földesuradnak szép jobbágy-adót fizettél, boltocskát nyitottál, sok megrendelést kaptál és nekiláttál a munkának. Szereztél valahol harmadrész árban olcsó, korhadt bőrt, s csakugyan minden csizmán kettős nyereséged volt, de a csizmáid egy-két hét alatt kilyukadtak s téged csúnyáúl összeszidtak. Erre a boltocskád üresen maradt, te meg ivásnak adtad magadat, az utczákon ténferegtél, azt mondogatva: „Hejh! rossz a világ! Nem élhet meg az orosz ember, mindent elvisz a német.” - Hát ez miféle muzsik: Vorobely Jelizavet! Piha, hiszen ez asszony! Hogy’ került ez ide? A gazember Szobákevics utoljára is megcsalt. Csicsikovnak igaza volt: csakugyan asszony volt az. Hogy’ került ez a jegyzékbe: nem tudhatni, de olyan művésziesen volt beírva, hogy messziről férfinak lehetett nézni, még a neve is hímnemű jellel végződött, t. i., nem úgy volt írva, hogy Jelizaveta, hanem úgy, hogy Jelizavet.
Csicsikov nem tehetett egyebet, mint hogy kitörülte azt a névjegyzékből. - Dojezzsaj-nye-dojegyes Gergely! Hát te miféle szerzet voltál? Talán fuvarozással foglalkoztál s elvivén hazulról a trojka-fogatot és a gyékény-ernyős kibitkát, örökre lemondtál otthonodról, szülőföldedről s elmentél a kupeczekkel egyik vásárról a másikra kóborolni? Útközben adtad vissza lelkedet az Úrnak, vagy a saját pajtásaid ütöttek főbe valamely kövér és pozsgásarczú katonáné miatt, vagy szemet szúrtak az erdei csavargóknak a te bőrkeztyűid s a te alacsony, de erős lovaid trojkája, vagy talán a szekeredben végigfeküdve gondolkoztál, gondolkoztál, aztán egyszer csak kaptad magad: bementél a kocsmába, ott egyenesen neki a verekedésnek - és sohse tértél többet onnan vissza! Eh, orosz nép! Nem szeretsz természetes halállal kimúlni! - Hát ti, kedves galambocskáim, - folytatta, arra az írásra tekintve, a melybe a Plyuskin szökevényei voltak foglalva, - ti legalább még éltek valahol, de mi haszon belőletek? annyi, mint a holtakból. Merre hordanak titeket gyors lábaitok? Rosszúl ment a dolgotok Plyuskinnál, vagy egyszerűen csak vállalkozási kedvből sétálgattok az erdőkön és fosztogatjátok az útasokat? Tömlöczben ültök, vagy más urasághoz szegődvén, szánttok és vettek? Karjákin Jerémiás, Volokita Nyikita, meg ennek a fia Volokita Antal. Ezeknek már a nevük is elárulja, hogy szökésre valók. - Popov, udvari cseléd... Ez bizonyosan tanult ember, a ki úgy védekezett, hogy „késhez nem is nyúltam, tisztességes módon loptam”. - Hanem téged elcsipegetett az iszprávnyik, mint útlevél nélküli csavargót. - Kié vagy? - kérdi az iszprávnyik, néhány kemény szót mellékelve még e kérdéshez. - Ezé-meg-ezé a földbirtokosé, felelsz te fürgén. - Miért állsz itt? - mondja az iszprávnyik, - el vagyok bocsátva jobbágyi váltsággal, - felelsz szemhunyorintás nélkül. - Hol az útleveled? - A házigazdámnál, Pimenov polgárnál. - Híjjátok be Pimenovot. - Te Pimenov vagy? - Igen, Pimenov. - Átadta ez neked az útlevelét? - Nem; nem adott nekem semmiféle útlevelet. - Hát mért hazudol, he? - szól az iszprávnyik úr, megint mellékelve hozzá némi erős szavakat. - Hát igaz, - felelsz te bátran, - nem adtam oda neki, mert későn jött haza, hanem átadtam megőrzés végett Prohorov Antipnak, a harangozónak. - Híjjátok be a harangozót! - Odaadta ez neked az útlevelét? - Nem adott nekem semmiféle útlevelet. - Hát mért hazudtál megint? - szól az iszprávnyik, megint megborsozva a kérdését néminemű erős szavakkal, - hol van hát az útleveled? - Volt útlevelem, - felelsz te egész rendesen, gyorsan, - de úgy látszik: útközben valahogy’ elvesztettem. - Hát a katonaköpenyeget miért loptad el? - szól az iszprávnyik, megint mellékelve néminemű erős szavakat, - meg a paptól a rézpénzes kis perselyt? - Nem tudok róla semmit, - felelsz te, meg sem moczczanva, - tolvajlási dologban még sohasem voltam részes. - Akkor hogyan lelhették meg nálad a köpönyeget? - Azt én nem tudhatom: bizonyosan valaki odahozta. - Óh, te semmirevaló bestia! - mondja az iszprávnyik, fejét csóválva s kezeit a csípeire támasztva, - nocsak: vasat a lábára s vigyétek a börtönbe. - Kérem alássan: a legnagyobb szívességgel, - felelsz te. És kiveszed a zsebedből a tobákos pikszisedet, barátságosan megkínálod egy-egy szippantással a két invalidust, a kik téged vasra vernek s megkérdezed tőlük, hogy régi obsitosok-e már, meg hogy milyen háborúban voltak? Aztán a börtönben éldegélsz, míg a törvényszék elintézi a ügyedet. A törvényszéktől pedig jön a rendelet, hogy át kell téged szállítani Czárevo-Koksajszkból ezen-meg-ezen város börtönébe; az ottani törvényszék pedig újra rendelkezik: el kell téged szállítani valami Veszjegonszkba s te utazgatsz egyik börtönből a másikba s új lakóhelyiségedet megvizsgálván, így szólsz: - Ohó! a veszjegonszki börtön sokkal különb, mint ez: ott legalább koczkázni is lehet, olyan sok hely van, meg a társaság is nagyobb. - Fyrov Abakum! hát te ki és mi vagy, testvér? hol és milyen helyeken csavarogsz most? Talán a Volgára vetődtél s a burlákok közé állván, megszeretted a független, szabad életet?
Itt Csicsikov megállt és eltűnődött. Miről gondolkozott? A Fyrov Abakum sorsáról-e, vagy csak úgy, magától, mint a hogy’ el szokott gondolkozni minden orosz ember, bármilyen korú, állású és vagyoni állapotú legyen is, mikor eszébe jut az élet nagy korlátlansága. De hát igazán: hol lehet most Fyrov? Szabadjára, vídáman forgolódik a gabonás-hajók kikötőiben, beállva a kupeczek szolgálatába. Kalapjokon bokrétával, szalagokkal mulat a burlák-sereg, búcsút véve szeretőiktől és feleségeiktől, a magas, termetes, pántlikákkal és kalárisokkal ékeskedő menyecskéktől és leányoktól; szól az ének, pörög a táncz; zsibong az egész tér, azalatt pedig a zsákhordók kiabálva, szitkozódva, egymást noszogatva, kilencz orosz mázsás terhet is kapnak a vállukra s zajosan töltögetik a borsót és búzát a mélyhasú hajókba, tolják a zabos és korpás talicskákat, távol a piaczon pedig mint kartács-gúlák láthatók a zsákrakások, míg végre ez az egész élet-arzenál belekerül a hajók mély gyomrába s a tavaszi vizeken elindul ez az egész végtelen flotta egymásután, mint a libák... Ott kezdődik a ti munkátok, burlákok, s mint a hogy’ előbb mulattatok, duhajkodtatok, összefogódzva ragadjátok meg a dolog végit; izzadva vonjátok a hajókötelet, közben végtelen nótát dalolva, mint a mily végtelen Oroszország.
- Ehehe! hiszen már tizenkét óra, - kiáltott föl végre Csicsikov, az órájára tekintve, - hogy’ itt felejtettem magamat! Aztán ha még valamit dolgoztam volna, de így minden igaz ok nélkül, üres szószátyárkodásra adtam magamat, azután meg elgondolkoztam. Ej, beh ostoba vagyok!
Ezt mondván, skót öltözetét fölváltotta európaival, lehetőleg szorosra szorította poczakos hasát, meghintette magát kölni vízzel, meleg sapkát fogott a kezébe, a hóna alá íratokat szorított s elindult a polgári törvényszékre, hogy a szerződéseit beiktassa. Nem azért sietett, mintha félt volna, hogy elkésik, - az elkéséstől ő nem félt, mert a törvényszéki elnök ismerőse volt s az meghosszabbíthatta, vagy megrövidíthette a hivatalos órákat, mint a Homeros Zeüse, a ki kinyújtotta a napokat és rövidebbre vonta az éjszakákat, a szerint, a mint a kedvencz hősei verekedését be akarta szűntetni, vagy alkalmat akart nekik nyújtani, hogy a verekedést tovább folytathassák; de erőt vett rajta az az óhajtás, hogy mentől előbb végezzen a dolgával; addig nem tartotta véglegesnek és biztosnak az üzletét; mégis csak eszébe jutott mindig, hogy azok a lelkek nem egészen valódiak s hogy hasonló esetekben a hasonló tehertől legjobb mentől hamarabb megszabadulni.
Alig jutott ki ilyen gondolatok közt vörhenyes színű medveprémes felöltőjében az utczára, a mint egy sikátor szögletén összeütközött egy szintén vörhenyes színű medveprémes felöltőt és meleg, füles sapkát viselő úrral. Az úr fölkiáltott: Manilov volt. Rögtön egymás karjaiba dőltek s vagy öt perczig maradtak ilyen helyzetben az utczán. A csókok mindkét részről oly hevesek voltak, hogy mindkettőjöknek csaknem egész nap fájt az ajakuk. Manilovnak a nagy örömtől csak az orra és szája maradt meg az arczán, szemei teljesen eltűntek. Mintegy negyedóráig tartotta két kézre fogva a Csicsikov kezét és roppantúl fölmelegítette azt. A legfínomabb és legkellemesebb fordúlatos beszédben adta elő: mint sietett ő Ivánovics Pál ölelésére. A beszéd végül olyan bókkal fejeződött be, a minőt legfeljebb valamely lánykának mond a gavallér, mikor azt tánczba viszi. Csicsikov eltátotta a száját, maga sem tudván, hogy’ mondjon köszönetet, mikor Manilov hirtelen kihúzott a ruhája alól egy összegöngyölt és rózsaszínű szalaggal átkötött irat-tekercset.
- Mi ez?
- A parasztok.
- Á! - Csicsikov rögtön szétbontotta a tekercset, átfutotta azt és elámúlt az írás tisztaságán és szépségén. - Gyönyörű írás, - mondá, - le sem kell másolni. Még szélrajza is van. Ki csinálta ilyen művésziesen ezt a bekerítő rajzot?
- No, ne kérdezze, - mondá Manilov.
- Ön?
- A feleségem.
- Ah, Istenem! Igazán röstellem magamat, hogy ilyen fáradságot szerzett magának.
- Csicsikovért semmi fáradság sem sok.
Csicsikov hálásan hajtotta meg magát. Manilov megtudván, hogy Csicsikov a törvényszékre megy, az adás-vevési szerződések hitelesítése végett, ajánlkozott, hogy elkíséri őt. A két jóbarát karonfogva ment tovább. Manilov minden kis emelkedésnél, vagy menedékes úton, vagy lépcsőn támogatta Csicsikovot s csaknem emelte őt a balkezével, mosolyogva mondván, hogy semmi szín alatt sem engedheti meg Csicsikovnak a lábát megsérteni. Csicsikov szinte röstelkedett, nem tudva, hogyan hálálja meg ezt a gondoskodást, mert maga is érezte, hogy egy kissé nehéz testű. Kölcsönös kedveskedések közt végre a piaczra értek, a hol a hivatalos helyiségek voltak egy háromemeletes kő-házban; ez a ház egészen fehér volt, mint a kréta, körülbelül annak a symbolumáúl, hogy abban éppen olyan tiszta emberek látják el a hivatalos teendőket. A piacz épületei nem voltak arányban evvel a roppant nagy kő-házzal. Az épületek a következők voltak; egy őr-házikó, a mely előtt fegyveres katona állt, két-három bérkocsi-állás, végűl hosszú kerítések, a megszokott kerítés-fölírásokkal és rajzokkal, a melyeket szénnel és krétával szoktak fölkarczolni. Egyéb nem volt e magános, - vagy a mint nálunk mondani szokás: - szép teren. A második és harmadik emelet ablakaiból Themis papjai dugdosták ki és húzogatták újra vissza a fejeiket: valószínű, hogy abban az időben a hivatali főnök járta be a helyiségeket. A két jóbarát nem ment, hanem szaladt a lépcsőn fölfelé, mert Csicsikov attól félvén, hogy ha karonfogva halad Manilovval, lassabban jut előre, meggyorsította lépteit, mire Manilov is repűlni kezdett, mindenképpen azon lévén, hogy Csicsikov valahogy’ el ne essék, azért aztán mind a ketten erősen lihegtek, mikor fölértek egy sötét folyosóra. Sem a folyosón, sem a szobákban nem lepte meg őket valami különös tisztaság. Akkor még nem sokat törődtek a tisztasággal s a mi piszkos volt, az piszkos is maradt. Themis egyszerűen, a mint volt, vagyis pongyolában, hálóköntösben fogadta vendégeit.
Le kellene most írni az irodai szobákat, a melyeken hőseink áthaladtak, de a szerző rendkívül fél minden hivataltól. Még ha a legfényesebb és legtisztább irodákban kellene is megfordúlnia, a hol fényezett padlók és asztalok voltak, mindig sietett mentől hamarább, szemeit lesütve, onnan kijutni, s így egyáltalában nem tudja: mint virágzik és díszlik ott minden.
Hőseink láttak sokféle barnás és fehér papirost, lehajtott fejet, vastag nyakat, frakkos, vidéki szabású kabátot, sőt valami egyszerű, világos-szürke blúzt is, a mely igen élesen vált ki a többi közűl; ennek a gazdája fejét félre billentve s csaknem az előtte levő papirosra támasztva, serényen és élénk mozdúlatokkal másolt valami föld-felmérési vagy eladási jegyzőkönyvet valamely birtokról, a melyet valamely békés földesúr kaparintott magához a törvény szárnyainak ótalma alatt s bőségesen ellátta magát is, gyermekeit és unokáit is. A hivatalos helyiségben koronkint ilyen rövid, rekedt kiáltások is hallatszottak: „Fedoszjejevics Fedoszjej, kérem a 368-dik számú ügydarabot!” - „Ön mindig elhányja valahová a kincstári tintatartó dugóját”. Néha valamely, kétségtelenűl egyik följebbvalónak a méltóságos, parancsoló hangja hallatszott: „Nesze, másold le! különben lehúzatom a csizmádat s éhen-szomjan idebent tartalak egy hétig.” A tollak perczegése annyira zajos volt, mintha néhány száraz gallyat szállító szekér az erdőn egy rőfnyi magasságú száraz levél-rétegen ment volna keresztűl.
Csicsikov és Manilov oda mentek az első asztalhoz, a melynél két fiatal hivatalnok ült s azoktól udvariasan kérdezték:
- Legyenek szívesek megmondani, kihez kell itt az adás-vevési szerződéssel fordúlni?
- S mi tetszik? - felelt mind a két hivatalnok megfordúlva.
- Kérvényt akarok beadni.
- Mit vásárolt ön?
- Én előbb azt akarnám tudni: hol van a hitelesítő asztal: itt-e, vagy másutt?
- Mondja meg előbb az úr, hogy mit vásárolt és milyen árban, akkor majd megmondjuk, hogy hol, de a nélkül nem lehet.
Csicsikov rögtön látta, hogy a hivatalnokok egyszerűen csak kiváncsiskodtak, mint minden fiatal hivatalnok, szerettek volna önmaguknak és hivatalos állásuknak nagyobb tekintélyt szerezni.
- Hallják csak, kedves barátaim, - szólt Csicsikov, - én nagyon jól tudom, hogy az adás-vételi ügyek, bármilyen legyen is a vételár, egy helyen intéztetnek el, épen azért újra kérem, hogy mutassák meg az illető asztalt; ha pedig nem tudnák, hogy mi itt a rend, akkor majd másvalakitől kérdezősködünk.
A hivatalnokok erre nem válaszoltak, csak az ujjával bökött egyikük a szoba egyik sarkába, a hol egy öreg ember egy asztalnál iratokat rendezgetett. Csicsikov és Manilov az asztalok közt odamentek. Az öreg úr igen el volt merűlve foglalatosságába.
- Ha szabad tudnom, - szólt Csicsikov magát meghajtva, - itt hitelesítik a szerződéseket?
Az öreg fölnézett és vontatottan szólt:
- Nem itt hitelesítik.
- Hát hol?
- A szerződések expedícziójában.
- S hol van a szerződések expedícziója?
- Antonovics Ivánnál.
- Hát Antonovics Iván merre van?
Az öreg a szoba egy másik sarkába bökött az ujjával. Csicsikov és Manilov odamentek Antonovics Ivánhoz. Antonovics Iván pedig már a félszemével hátra sandított, de abban a pillanatban még jobban bele temetkezett az írataiba.
- Ha szabad tudnom, - kérdezte Csicsikov magát meghajtva, - itt hitelesítik a szerződéseket?
Antonovics Iván mintha nem is hallotta volna ezt, teljesen eltemetkezett az aktáiba és nem felelt. Mindjárt látni lehetett, hogy ez már élemedett ember volt, nem pedig fiatal fecsegő és henczegő. Antonovics Iván, a mint látszott, már jól túl volt a negyvenen; haja sűrű fekete; arczának egész felső része előre gömbölyödött és orrban végződött; egyszóval olyan arcz volt, a melyet a közönséges életben holdvilág-pofának szokás mondani.
- Ha szabad tudnom: itt hitelesítik a szerződéseket? - ismételte Csicsikov.
- Itt, - felelt Antonovics Iván, hátra nézve a holdvilág-pofájával, aztán megint írt tovább.
- Nekem a következő ügyem van: én az itteni kerület több földbirtokosától jobbágyokat vásároltam átköltözésre; a szerződés készen van, csak hitelesíteni kell.
- Hát az eladók jelen vannak?
- Némelyek jelen vannak, másoktól megbízás van.
- Itt van a kérvény?
- A kérvény is itt van. Szeretném... Nagyon sietek... Hát nem lehetne-e az ügyet még ma elvégezni?
- Hogy még ma... Az nem lehet, - mondotta Antonovics Iván, - előbb még puhatolódzni kell, hogy nincs-e valami akadály...
- Egyébaránt pedig, a mi az ügy sürgős elintézését illeti, hát nekem az elnök úr, Grigorjevics Iván jó barátom.
- Nem csak magán Grigorjevics Ivánon múlik a dolog; vannak mások is, - mondotta mogorván Antonovics Iván.
Csicsikov megértette, hova czéloz Antonovics Iván és így szólt:
- A többiek sem fognak veszteni mellette; én magam is hivatalnok voltam, ismerem az ügyek folyamatát...
- Tessék Grigorjevics Ivánhoz menni, - mondta Antonovics Iván valamivel barátságosabb hangon, - hadd adja ő ki a rendeletet az illető helyen; nálunk nem lesz semmi akadály.
Csicsikov kivett a zsebéből egy papir-pénzt, letette Antonovics Iván elé, a ki azt annyira nem vette észre, hogy rögtön letakarta egy könyvvel. Csicsikov meg akarta volna azt neki mutatni, de Antonovics Iván fejének egy mozdúlatával értésére adta, hogy nincs szükség a megmutatásra.
- Ez a hivatalnok majd bevezeti önt az elnöki irodába, - mondá Antonovics Iván, fejével egy éppen ott volt kisebb hivatalnok felé intve, a ki oly odaadással szolgálta Themist, hogy mind a két könyökén ki volt szakadva a kabátja s kilátszott a ruhabélése, a miért annak idején meg is kapta a kollégiumi iktatói rangot. A kishivatalnok szolgálatára állt a mi barátainknak, mint Virgilius Dantenak s elvezette őket az elnöki irodába, hol csak széles, kényelmes karosszékek álltak, a melyek egyikében, egy tükörrel átalellenben, két vastag könyv között ült az asztalnál az elnök egyedűl, mint a nap. Ezen a helyen az új Virgilius oly szent félelmet érzett, hogy semmikép sem mert oda belépni s az ajtónál visszafordult, megmutatva a hátát, a mely olyan kopott volt, mint a lejárt gyékény-szőnyeg, sőt még tyúk-pehely is volt ráragadva.
Betérvén az elnöki irodába, látták, hogy az elnök nincs egyedűl: ott ült Szobákevics, a kit egészen eltakart a tükör. A vendégek megérkezése örvendező fölkiáltásokat idézett elő, zajjal mozdúlt meg az állami karosszék. Szobákevics is fölkelt a székéről s minden oldala felől látható volt az ő hosszú kabátujjával. Csicsikovot megölelte az elnök s az elnöki iroda zengett a csókoktól; kérdezősködtek egymás egészsége felől; kisült, hogy mindnyájuknak fáj a keresztcsontja, a mit a sok ülő foglalkozásnak tulajdonítottak. Az elnök már - úgy látszik - értesűlt az adás-vevésről Szobákevicstől, mert gratulálni kezdett Csicsikovnak, a mi eleinte zavarba hozta hősünket, kivált mikor látta, hogy úgy Szobákevics, mint Manilov, tehát a két eladó, a kikkel ő titokban csinálta meg az üzletet, most szemtől-szembe álltak egymással. Hanem azért megköszönte az elnök szerencsekívánatait s mindjárt Szobákevicshez fordúlva azt kérdezte:
- Hát ön hogy’ van?
- Hál’Istennek nem panaszkodhatom, - felelt Szobákevics.
S valóban nem is panaszkodhatott, mert hamarabb meghűlhetett és köhöghetett volna a vas, mint ez a csodamódon erős szervezetű ember.
- Óh, ön mindig dicsekedhetett az egészségével, - mondá az elnök, - a megboldogúlt atyja is ilyen erős volt.
- Igen; mindig egyedűl vadászott medvére, - felelt Szobákevics.
- Azt hiszem: ön is megfojtaná a medvét, ha valamikor ölre kerűlne vele, - mondotta az elnök.
- Nem, én meg nem bírnám fojtani, - válaszolt Szobákevics, - a boldogúlt apám nálamnál erősebb volt. - Aztán egyet sóhajtva, hozzá tette: - Hja, most már nem teremnek olyan emberek; csak vegyük példáúl az én életemet: hát micsoda élet ez? Csak éppen hogy élek...
- Ugyan miért ne volna az ön élete szép? - kérdezte az elnök.
- Nem szép, nem szép! - felelt Szobákevics a fejét ingatva. - Ítélje meg csak Grigorjevics Iván: már az ötvenes éveket járom s még soha semmi bajom sem volt; legalább a torkom fájt volna, valami kelésem vagy pattanásom lett volna... Nem, ez nem vezet jóra. Ezért majd drágán kell egyszer megfizetnem.
És Szobákevics egész melankóliába esett.
- Ejha! - gondolta Csicsikov és az elnök egyszerre, - mi nem jut ennek az eszébe? még ilyenért panaszkodik.
- Egy levelem van önhöz, - szólt Csicsikov, kihúzva zsebéből a Plyuskin levelét.
- Kitől? - kérdezte az elnök s fölbontván a levelet, felkiáltott: - Á! Plyuskintól! Hát az még mindig vegetál! Milyen a sors! Mily eszes és gazdag ember volt az! Most pedig...
- Kutya! - mondá Szobákevics, - gazember; az embereit mind éhen veszti.
- Szívesen elvállalom a megbízatást, - mondta az elnök, miután a levelet elolvasta, - mikor akarja ön a szerződést hitelesíteni: most, vagy később?
- Most, - felelt Csicsikov, - sőt kérni fogom, hogy ha csak lehet, még ma, mert holnap szeretnék a városból elutazni; elhoztam a szerződéseket is.
- Nagyon jól van, - de már megengedjen: mink önt innen olyan hamar el nem eresztjük. A hitelesítés meglesz még ma, hanem azért ön itt marad nálunk. Mindjárt kiadom a rendeletet, - mondá s kinyitotta az ajtót a közös irodába, a mely tele volt méhek módjára dolgozó hivatalnokokkal. A méhekkel való összehasonlítás ugyan nem egészen helyes, mert az irodai teendőket aligha lehet a mézsejtekhez hasonlítani.
- Itt van Antonovics Iván?
- Itt van! - felelték az irodából.
- Híjják csak ide.
Az olvasó előtt már ismeretes Antonovics Iván, a holdvilág-pofájú, megjelent az elnöki irodában és tisztelettel meghajtotta magát.
- Fogja, Antonovics Iván, itt vannak ezek a szerződések...
- De el ne feledje, Grigorjevics Iván, - szólt közbe Szobákevics, - hogy tanuk is kellenek, legalább kettő minden szerződéshez. Küldjön el mindjárt az állami ügyészért; annak úgy sincs soha semmi dolga s bizonyosan otthon ül: mindent Zolotuha alügyész, a világ legelső tolvaja csinál helyette. Az egészségügyi felügyelő is dologtalan ember, az is biztosan otthon ül, hacsak nem ment el valahova kártyázni, aztán van itt még elég a közelben: Trahacsevszkij, Bjéguskin: ezek is mind hasztalanúl vannak terhére az anyaföldnek.
- Helyes, helyes! - mondotta az elnök, s mindjárt elfuttatott mindnyájukért egy-egy irnokot.
- Még arra kérném önt, - szólt Csicsikov, - hogy küldjön el azon földesasszonyság megbízottjáért is, a kivel szintén szerződtem; a megbízottja Kirill prépostnak a fia, a ki itt hivatalnokoskodik önnél.
- Hogyne; azt is elhívatjuk, - felelt az elnök, - mindent megteszünk s ön ne adjon semmit sem a hivatalnokoknak: erre magam kérem önt. Már a jó barátaimat csak nem engedem fizetni.
Ezt mondván, rögtön kiadott Antonovics Ivánnak valami rendeletet, a mi annak - a mint látszott - nem igen tetszett. A szerződések igen jó benyomást gyakoroltak az elnökre, kivált mikor látta, hogy az összes vételár csaknem százezer rúbelre rúgott. Néhány pillanatig nagy megelégedéssel nézett a Csicsikov szemébe s végűl így szólt:
- No lám! Így is kell azt, Ivánovics Pál! Ez aztán derekas szerzemény.
- Szép! - felelt Csicsikov.
- Derék dolog! Igazán derék dolog.
- Igen; magam is látom, hogy ennél derekabb dologba nem foghattam volna. Bármint okoskodjunk: az emberi igyekezet hasztalan, ha nincs szilárd alapja, hanem csak fiatalos ábrándozás vezeti.
Itt megragadta az alkalmat, hogy lecsepűzze a liberálizmust és a fiatal nemzedéket. Megjegyzendő azonban, hogy szavaiban mégis bizonyos ingadozás volt észrevehető, mintha maga-magának is azt mondta volna: „Eh, pajtás, hazudol te, még pedig nagyon”. Nem is nézett Szobákevicsre és Manilovra attól való féltében, hogy valamit láthatna azok arczán. De félelme fölösleges volt: a Szobákevics arcza meg sem moczczant, Manilovot pedig annyira elragadták a szóvirágok, hogy örömében csak igenlően ingatta a fejét, épp olyan hangúlatba esvén, mint a zenekedvelő, mikor az énekesnő még a hegedűnél is vékonyabb hangot vágva ki, olyan sipítást visz véghez, hogy arra semmiféle madár-torok sem képes.
- No hát, miért nem mondja meg ön Grigorjevics Ivánnak, hogy mi az voltaképpen, a mit vásárlott? - mondta Szobákevics, - ön pedig, Grigorjevics Iván, mért nem kérdezi, hogy mi az, a mit Ivánovics Pál vásárolt? Micsoda nép az! Mind valóságos aranyat érő! Hiszen én még a kocsigyártó Mihjejevet is eladtam neki.
- Mit? még Mihjejevet is? - csodálkozott az elnök. - Én ismerem a kocsigyártó Mihjejevet: remek mester; átigazította a kocsimat. De kérem, hogy’ lehet az... Hiszen ön azt mondta, hogy az meghalt...
- Kicsoda? Mihjejev? - mondta Szobákevics egy cseppet sem jőve zavarba. - A fitestvére halt meg; ő maga vígan él és olyan egészséges, mint a makk. A napokban olyan bricskát készített, hogy Moszkvában sem lelni párját. Voltaképpen neki csak a czár számára kellene dolgoznia.
- Igen, Mihjejev nagyszerű mester, - ismételte az elnök - és csodálom is: hogy’ tudott ön tőle megválni.
- Pedig nemcsak az egy Mihjejevről van szó. Hát Probka Iván, az ács, Miluskin, a tégla-égető, Teljatnikov Maxim, a csizmadia: - hiszen ezeket is mind eladtam.
Mikor pedig az elnök azt kérdezte: miért adta el ezeket, mikor oly szükségesek voltak a gazdaságban, a műhelyekben, Szobákevics hadarintott a kezével és azt felelte:
- Hát csak úgy! Rám jött a bolond órám: eh, gondoltam magamban, túladok rajtok - és túl is adtam.
Aztán lehorgasztotta a fejét úgy, mintha most már sajnálná, a mit tett és hozzá tette:
- Már meg is őszűltem, s még mindig nem nőtt be a fejem lágya.
- De nézze csak, Ivánovics Pál, - szólt az elnök, - minek vásárol ön jobbágyokat föld nélkül? Talán áttelepítésre?
- Igen, áttelepítésre.
- No, ha áttelepítésre - az egészen más. És hova telepíti őket?
- Izé... a kherzoni kormányzóságba.
- Óh, ott nagyszerű a föld, - mondá az elnök és áradozó dicsérettel beszélt az ottani talaj termékenységéről.
- S van elég földje?
- Van; - van annyi, a mennyi elég a vásárolt jobbágyok számára.
- Folyó is van? vagy tó?
- Folyó is! Egyébaránt tó is.
Ezt mondván, Csicsikov véletlenül Szobákevicsre nézett s bár Szobákevics még mindig mozdúlatlanúl ült, de mégis mintha azt lehetett volna leolvasni annak az arczáról: „Jaj, beh nagyokat hazudol! Aligha van ott folyód és tavad, de tán még földed sincs.”
Míg ez a beszélgetés folyt, azalatt lassankint gyülekezni kezdtek a tanúk: az olvasótól már ismert, sanda tekintetű állami ügyész, a közegészségi felügyelő, Truhacsevszkij, Bjeguskin és mások, a kik Szobákevics szerint minden haszon nélkül vannak terhére az anyaföldnek. Némelyikük egészen idegen volt Csicsikovnak; a hiányzó tanúkat a hivatal személyzetből pótolták. Előkeresték nemcsak Kirill prépostnak a fiát, hanem magát Kirill prépostot is. A tanúk mind állásuk és rangjuk föltüntetésével írták alá magokat, némelyik egyenesen álló írással, másik dűlt betűkkel, némelyik meg csaknem tótágast álló szarkalábakkal, olyan betűket vetve, a milyeneket nem is lehet föltalálni az orosz ábéczében. Az ismert Antonovics Iván igen fürgén intézkedett, a szerződéseket beiktatták, megszámozták, bevezették a nyilvántartó könyvbe, meg a hová kell, levontak egy fél százalékot az ujságokban való hirdetések fejében s Csicsikovnak a lehető legmérsékeltebb költséget kellett fizetnie. Az elnök még azt is elrendelte, hogy a köteles vámköltségnek is csak a felét vegyék meg rajta, a másik felét pedig - nem tudhatni: milyen úton és módon - odasózták valamely más kérvényezőnek a nyakába.
- Immár tehát egyéb hátra nincsen, mint a szerződéseket egy kissé meglocsolni, - jelentette ki az elnök.
- Szíves készséggel, - felelt Csicsikov. - Csak tessék az időt meghatározni. Hiba lenne részemről, ha ilyen kellemes társaság számára ki nem nyittatnék egynéhány üveg pezsgőt.
- Nem, ön nem jól értett engemet: a pezsgőt majd csak mink adjuk, - felelt az elnök, - ez a mi dolgunk, a mi kötelességünk. Ön a mi vendégünk, tehát mi vendégeljük meg önt. Tudják mit, uraim? Míg egyképpen rendelkezünk, addig is jerünk mind, így, a hogy’ vagyunk, a rendőr-kapitányhoz; az csodákat tud művelni: elég, ha egyet hunyorít, a mint a halpiaczon, vagy a borkereskedés előtt elmegyen. Olyan pompás zákuszkit kapunk, hogy no! Aztán egyúttal egy kis whistet is próbálunk!
Az ajánlatot senki sem utasította vissza. A tanúk a halpiacz puszta említésére étvágyat éreztek; mindnyájan rögtön a sapkáik után nyúltak s a hivatalos óra véget ért. A mint a nagy irodán végig mentek, Antonovics Iván, a holdvilág-pofájú, udvariasan meghajtotta magát, s így szólt súgva Csicsikovhoz:
- Százezerért tetszett jobbágyokat vásárolni s a mi fáradságunkért csak huszonötöt tetszett adni.
- Hja, de milyenek azok a jobbágyok! - felelt Csicsikov, - oly hitványak, oly csenevész nép, hogy a felét sem éri meg.
Antonovics Iván ebből megértette, hogy ez erős jellemű ember és nem ád többet.
- S hogy’ tetszett egy-egy lelket Plyuskintól vásárolni? - súgta a Csicsikov másik fülébe Szobákevics.
- Hát Vorobelyt miért írta be ön a jegyzékbe? - kérdezte Csicsikov felelet helyett.
- Micsoda Vorobelyt? - csudálkozott Szobákevics.
- Hát Vorobely Jelizavetát, az asszonyt; még kemény végzettel is írta a nevét, mintha hímneműről lett volna szó.
- Én semmiféle Vorobelyt nem írtam be, - mondta Szobákevics, s elkotródott a többi vendéghez.
A vendégek végre a rendőrkapitányhoz értek. A rendőrkapitány csakugyan csodatévő ember volt: mihelyt megtudta, hogy miről van szó, rögtön bekiáltott egy negyed-biztost, a ki fürge, lakk-csizmás legény volt, annak legföljebb két szót súgott a fülébe, s csak annyit tett még hozzá: „Értetted?” s már a másik szobában azalatt, míg a vendégek whisteztek, az asztalon megjelent a sok jó halféle: fehér viza, tok, lazacz, sajtolt ikra, hering, potyka, továbbá sajt, füstölt nyelv, szárított márna - mindez a halpiaczról. Aztán jöttek a háziasszony részéről a ráadások, konyhabeli termékek: halhússal töltött sütemény, a melybe kilencz púdos tok porczogója és feje-része volt beletömve, aztán más sütemények galócza-gombával, írósvajjal, olajos keverékkel, befőttel töltve. A rendőrkapitány némi tekintetben a város atyja és jótevője volt. A polgárok közt úgy érezte magát, mint a saját kamrájában. Általában megállta a helyét - a hogy’ mondani szokták - és hivatalát nagy tökélyre vitte. Nehéz lett volna eldönteni: ő volt-e a városért teremtve, vagy a város ő érte? Dolgát oly okosan rendezte, hogy neki kétszer annyi jövedelme volt, mint elődeinek, mégis meg tudta érdemelni az egész város szeretetét. A főbb kupeczek nagyon kedvelték, éppen azért, hogy nem büszke; s valóban: ő volt azoknál a keresztapa, komaságot tartott velök s ámbár néha túlságosan is sarczolta őket, de mindig rendkívül ügyesen: megveregette a vállukat, nevetett, megtéáztatta őket, elígérkezett hozzájok egy kis ostábla-játékra, szívesen kérdezősködött a dolgaik felől: hogy’ megy az üzlet, hogy’ és mint vannak? ha megtudta, hogy valamelyiknek a gyereke megbetegedett, rögtön orvosságot rekomendált; egyszóval: helyre legény volt! Oda megy valamelyikhez a kocsiján, rendet csinál, hanem aztán nem feledkezik meg a jó szóról sem: „No, Mihjejics! mikor kártyázunk már egyet?” - „Hát bizony, Ivánovics Elek, - felel az a sapkáját levéve, - jó volna már vagy egyszer”. - „No, barátom, Paramonycs Illés, jer el hozzám vagy egyszer, nézd meg az ügető paripámat: a tűzbe is kész bemenni; aztán fogd be a magadét is a kocsizóba; próbáljuk ki: melyik különb”. A kupecz, a ki bolondja az ügető lovaknak, erre csak elmosolyodik, s a szakállát megsimogatva, annyit felel: „Jól van, Ivánovics Elek, majd kipróbáljuk.” Még a bolti alkalmazottak is, a kik ilyen alkalmakkor rendesen leveszik a sapkájukat, megelégedetten néznek össze, mintha azt akarnák mondani: „Derék ember ez az Ivánovics Elek!” Egyszóval: sikerűlt neki nagy népszerűségre szert tenni, s a kupeczek véleménye az volt, hogy „ámbár megsarczol a jó Ivánovics Elek, de aztán soha semmiképpen nem ád ki rajtad”.
Készen lévén a zákuszki, a rendőrkapitány indítványozta, hogy a whistet majd a reggeli után végezzék be, s mindnyájan átmentek abba a szobába, a honnan a kiáramló ételillat már régen csiklandozta a vendégek orrát s a hova az ajtón át Szobákevics régóta bekandikált, messziről is észrevevén a tok-halat, a mely oldalt egy nagy tálban volt elhelyezve. A vendégek bekaptak egy-egy pohárkával ama szibériai, sötét, olajzöld kőhöz hasonlatos színű pálinkából, a mely kőből Oroszországban a pecsét-gyűrűt metszik, - kezeikben tartott villákkal mindenfelől odamentek az asztalhoz s valamennyien nyilvánosságra hozták jellemüket és ízlésüket, egyik az ikrára vetvén magát, másik a halra, harmadik a sajtra. Szobákevics mindez apróságokra oda se nézve, egyenesen a tokhoz szegődött s míg amazok beszélgettek, ettek-ittak, ő egy negyedóra és néhány percz alatt annyira végire is járt annak, hogy mikor a rendőrkapitánynak eszébe jutott a vendégekhez így szólani: - Mit szólnak most már az urak a természet eme remekéhez? s a többiekkel együtt odament, hát látta, hogy a természet remekének nem maradt, csak a farka; Szobákevics meg úgy tett, mintha nem ő lett volna a pusztítás okozója, s odamenvén egy tőle távolabb állott tányérhoz, valami szárított halat kezdett abban a villájával döfölni. Elkészűlvén Szobákevics a tokkal, leült egy karosszékbe s többet már nem evett, nem ivott, csak hunyorgatott s a szempilláját lappogtatta.
A rendőrkapitány, a mint látszott, nem szeretett a borral takarékoskodni; az áldomásoknak nem volt se vége, se hossza. Az első áldomást, mint azt az olvasók bizonyára magoktól is kitalálják, az új kherzoni birtokos egészségére mondták, azután a jobbágyai egészségére és azoknak szerencsés átköltöztetésére, majd a Csicsikov jövendőbeli feleségét köszöntötték fel, látatlanban is szép menyecskének nevezvén azt, a mire hősünk kellemesen elmosolyodott. Mindnyájan körülvették s mindenképpen rá akarták beszélni, hogy maradjon még legalább két hétig a városban: - No, Ivánovics Pál! Ne ellenkezzék! Ez annyi, mint a házat kihűteni: benyit, aztán a küszöbről visszafordúl! Töltsön még nálunk egy kis időt. Megházasítjuk. Igaz-e, Grigorjevics Iván: megházasítjuk!
- Megházasítjuk! Meg! - kapott a szón az elnök. - Ha kézzel-lábbal védekezik is, megházasítjuk. Nem, bátyuskám, ha egyszer közénk vetődött, hát ne legyen panasza. Mink nem sokat tréfálunk.
- Miért védekezném kézzel-lábbal? - mondta Csicsikov mosolyogva, - a házasság nem olyan dolog, hogy azért... csak menyasszony legyen.
- Lesz menyasszony is! Hogyne lenne? Minden lesz, a mit csak akar.
- No, ha lesz...
- Éljen! Itt marad! - kiáltottak föl mindnyájan, - vivát! hurráh! Éljen Ivánovics Pál!
És mindnyájan hozzámentek a poharaikkal koczczintani. Csicsikov mindenkivel koczczintott.
- No még egyszer! - mondották a barátkozóbbak s újra koczczintottak, azután harmadszor is hozzámentek koczczintani és harmadszor is koczczintottak. Rövid idő alatt valamennyinek rendkívül jó kedve kerekedett. Az elnök, a ki rendkívül kedves ember volt, mihelyt jókedve támadt, többször megölelte Csicsikovot, ömledezve mondván neki: - Óh, te édes lelkem te! óh, te mamácskám, te! - s még az ujjával is csattintva, elkezdett körülötte tánczolni, azt az ismert nótát dalolva, hogy „Ej te ilyen, meg amolyan, kamarinszki muzsik!”
Pezsgő után tokajit adtak fel, a melytől még vígabb és lelkesebb lett a társaság. A whistről egészen megfeledkeztek; pöröltek, kiabáltak, beszéltek mindenről, - politikáról, sőt hadidolgokról is, szabadszellemű elveket hangoztattak, a melyekért máskor önmaguk nadrágolták volna el a gyermekeiket. Elintéztek több kemény és nehéz kérdést. Csicsikov még sohasem érezte magát ilyen vídáman, már valódi kherzoni birtokosnak képzelte magát, beszélt különféle gazdasági javításokról, a három forgóban űzött gazdálkodásról, két egyetértő szív szerencséjéről és boldogságáról, s Szobákevicsnek egy költői levelet kezdett fölolvasni (a Wertherét Charlottehoz), a mire az csak a szemét lappogtatta s tovább is ülve maradt a karosszékében, mert a tok emésztése után nagyon elálmosodott. Csicsikov maga is észrevette, hogy már túlságosan is sokat vett be a jóból, kocsit kért és föl is használta az állami ügyész fogatját. Az állami ügyész kocsisa, a mint látszott, igen ügyes legény volt, mert csak egy kézzel kormányozta a lovakat, a másikkal pedig hátranyúlva, a kocsiban ülő urat támogatta. Így aztán az állami ügyész kocsiján hajtatott a fogadóba, a hol még sokáig forgatott a nyelvén mindenféle ostobaságot, a minők: szőke szép menyasszony, piros arczczal, jobb arczán gödröcskével; kherzoni falvak; tőkepénzek. Sőt Szelifán még rendeletet is kapott, hogy szedje össze mind az újonnan vásárolt jobbágyokat, mert fejenkint számba kell venni őket. Szelifán igen sokáig hallgatta szótlanúl a rendelkezést, aztán kimenvén a szobából, azt mondta Petruskának:
- Eredj, vetkőztesd le a tekintetes urat.
Petruska hozzálátott, hogy lehúzza az ura csizmáját, de ezzel együtt azt magát is majd lehúzta a földre. De végre sikerűlt a csizmát lehántani, Csicsikov levetkőzött annak rendje és módja szerint s egy ideig forgolódván az ágyban, a mely kegyetlenűl nyikorgott, határozottan mint kherzoni földbirtokos aludt el.
Petruska pedig kivitte a folyosóra a nadrágot és a pettyes, áfonya-színű frakkot, s fölakasztva azt a fa-fogasra, elkezdte püfölni, kefélni, annyira, hogy az egész folyosót elárasztotta a por. Már éppen vissza akarta vinni a ruhát, mikor letekintvén a folyosóról, Szelifánt pillantotta meg, a ki éppen az istállóból jött ki. Tekinteteik találkoztak és rögtön megértették egymást: az úr alszik, mint a bunda, hát el lehetne nézni valahová. Petruska hamarosan bevitte a frakkot és nadrágot a szobába, lement s elmentek együtt, egy szóval sem mondva egymásnak, hogy hova igyekeznek s útközben egész más dologról bolondozva. Nem mentek messzire: csak áthaladtak az utcza másik oldalára, ott egy házba, a mely éppen a fogadóval szemben volt, ott beléptek egy alacsony, üveges, füstös ajtón, a mely lefelé, egy pinczeféle helyiségbe vezetett; ott egy fa-asztal mellett már sok mindenféle ember ült: borotvált és borotválatlan állúak, némelyek ködmönben, mások egyszerűen egy ingujjban, sőt némelyek durva posztóköpenyegben. Hogy mit csinált ott Petruska és Szelifán, azt a jó Isten tudja, de egy óra múlva egymásba fogózkodva, teljesen szótlanúl, egymás iránt rendkívül gondos figyelemmel s egymást minden botlástól óva jöttek ki. Karonfogva, egymást el nem eresztve, teljes negyedóráig másztak föl a lépcsőn, végre valahogy’ fölkapaszkodtak és hazamentek. Petruska megállt egy pillanatra az ő alacsony ágya előtt, gondolkozott: hogyan lehetne legjobban lefeküdni s végre is egészen keresztben feküdt le, úgy, hogy a lábaival a földhöz támaszkodott. Szelifán is ugyanazon ágyba feküdt, fejét a Petruska hasára fektetve s egészen megfeledkezve arról, hogy ő neki éppen nem itt kellene aludnia, hanem tán a cselédházban, ha ugyan nem az istállóban a lovai mellett.
Mindaketten nyomban elaludtak, rettenetesen érdes hortyogásba kezdve, a melyre a gazdájok a szobából vékony orr-fütyűléssel válaszolt. Utánok nemsokára minden elcsendesedett s a vendégfogadó mély álomba merűlt. Csak egy ablak volt még világos, a melynek szobájában valami Rjazánból érkezett hadnagy volt szálláson. Ez, a mint látszik, nagy kedvelője volt a csizmáknak, mert már négy párt rendelt, s most az ötödiket próbálgatta. Néhányszor az ágyához ment, azzal a szándékkal, hogy levetve a csizmát, lefekszik; de ez semmiképp sem sikerült: a csizma igazán remekűl volt megvarrva s ő még sokáig emelgette a lábait, hogy újra meg újra megnézegethesse a csizmának merész és könnyed alkotását.

NYOLCZADIK FEJEZET
Csicsikov vásárlása általános beszéd tárgya volt. A városban okoskodtak, vitáztak, számítgatták, hogy vajon előnyös vásárt csinált-e ő a jobbágyokkal? A vitában némelyek teljes szakértelmet árultak el.
- Persze, - mondták némelyek, - az kétséget sem szenved, hogy a délvidéki kormányzóságokban igen jó és termékeny földek vannak; de mit csinálnak a Csicsikov parasztjai víz nélkül? hiszen ott nincs semmi folyóvíz.
- Az még nem volna baj, hogy víz nincs, az még semmi, Dimitríjevics István; hanem bajos dolog az átköltöztetés. Tudvalévő dolog, hogy az új földről a paraszt, ha szántás-vetéssel kell foglalkoznia, s a mellett nincs se háza, se udvara: megszökik; ez oly bizonyos, mint kétszer kettő négy; úgy otthagyja a kapufélfát, hogy bottal üthetik a nyomát. - Bocsásson meg, Ivánovics Elek, ezzel én nem értek egyet; miért szöknének meg a Csicsikov muzsikjai? Az orosz ember mindenre képes és minden éghajlatot megszokik. Akár Kamcsatkába küldik, csak meleg keztyűt adjanak neki: összecsapkodja a kezét, fogja a fejszét s csinál magának új házat. - Csakhogy igen lényeges dologról feledkeztél meg, Grigorjevics Iván: azt még nem tudod, hogy milyenek a Csicsikov muzsikjai? Valamirevaló jobbágyot nem ereszt el egy földbirtokos sem; a fejemet merném rátenni, hogy a Csicsikov muzsikja mind szemenszedett tolvaj, iszákos, lusta és verekedő természetű. - Tökéletesen egyetértek veled, igaz, hogy senki sem adja el a jóravaló jobbágyokat, s hogy a Csicsikov parasztjai korhelyek; de nem szabad elfelejteni, hogy éppen ebben rejlik a dolog morálja: a muzsikok most semmirevalók, de mihelyt új helyre költöznek át, rögtön a legkülönb jobbágyokká lehetnek. Sok példa volt már erre az életben, sőt a históriában is. - Soha és sehol, - vágott közbe a kincstári gyárak igazgatója, - tessék elhinni: soha ilyesmi meg nem történhetik, mert a Csicsikov muzsikjainak most két nagy ellenségük lesz. Egyik ellenség: a kis-orosz kormányzóságok közelsége, a hol - tudvalevőleg - szabad a pálinka-mérés. Biztosítom önt, hogy két hét alatt mind iszákos és csavargó lesz. A másik ellenség maga a csavargó-élet megszokása, a mely elkerűlhetetlenűl ráragad az átköltözködés alatt a parasztra. Ez ellen csak úgy lehetne védekezni, ha a parasztok örökkön-örökké a Csicsikov szemei előtt lennének, ha a legkisebb vétségért is kegyetlenül büntetné őket; más valaki felügyeletére bízni őket: semmit sem ér; neki magának sajátkezűleg kell kiosztogatni a nyakonvágásokat és pofonütéseket ott, a hol azokra szükség van. - Ugyan miért bajlódnék ezzel Csicsikov, s miért osztogatná sajátkezűleg a pofonokat? Akad arra ispán. - Akadni akad, de az mind gazember. - Gazember ám, mert az urak nem tartják őket kordában. - Ez már igaz, - hagyták helyben többen. - A gazdának - legalább annyit, a mennyit - értenie kell a gazdálkodáshoz, ismernie kell az embereit, akkor mindig jó ispánja lesz. - De a gyárigazgató azt mondta, hogy ötezer rúbelen alól jó ispánt kapni nem lehet. Az elnök erre kijelentette, hogy háromezerért is akad. De az igazgató nem hagyta magát: - Hol talál ön? talán az orra czimpáján? - Azonban az elnök sem adta meg magát: - Nem; nem az orrom czimpáján, hanem az itteni kerűletben: ott van például Számojlov Petrovics Péter: az egészen Csicsikovnak való ispán. - Sokan egészen beleképzelték magukat a Csicsikov helyzetébe s roppantúl megréműltek akkora mennyiségű jobbágy átköltöztetésének a nehézségeitől; féltek, hogy olyan rakonczátlan nép közt, minők a Csicsikov parasztjai, még lázadás is üthet ki. Erre a rendőrkapitány megjegyezte, hogy lázadástól nincs mit tartani, mert arra ott van az iszprávnyik, a kinek a helyszinére sem kell menni, elég, ha a sapkáját oda küldi: maga az a sapka hazakergeti a parasztokat illetőségük helyére. Sokan állottak elő javaslatokkal, a melyek értelmében a Csicsikov rakonczátlan parasztjainál a rakonczátlanságot meg lehetne szüntetni. A vélemények különfélék voltak: voltak olyanok, a melyek már túlságos, sőt felesleges módon kívánták volna a katonai szigorúságot és kíméletlenséget alkalmazni; de voltak olyanok is, a melyeket csupa szelídség jellemzett. A rendőrkapitány megjegyezte, hogy Csicsikovra szent kötelességek várnak, hogy az parasztjainak bizonyos tekintetben atyja lehet, sőt az áldást hozó művelődést is meghonosíthatja köztük s ebből az ötletből kiindulva, nagy dicsérettel emlékezett meg a Lancaster-rendszerű iskoláról.
Ilyen módon beszélgettek, okoskodtak a városban. Sokan nem állhatták meg, hogy jó tanácsokat ne adjanak Csicsikovnak, sőt kíséretet is ajánlottak, a mely a parasztokat rendeltetési helyükre baj nélkül elvezesse. A jó tanácsokat Csicsikov megköszönte, mondván, hogy szükség esetén nem mulasztja el azokat igénybe venni, de a kíséretről határozottan lemondott, azt hozván föl, hogy arra semmi szükség sincs, hogy a vásárolt muzsikok kiválóan békés természetűek, a legnagyobb készséggel költöznek át új helyükre s hogy lázadás semmiesetre sem üthet ki köztük.
Mindezek a beszélgetések és okoskodások a lehető legkellemesebb következményekkel jártak, a minőknél kellemesebbeket maga Csicsikov sem kívánhatott magának: híre kelt, hogy ő valóságos milliomos. A város lakói - mint azt már az első fejezetben láttuk - különben is nagyon megszerették Csicsikovot, most pedig, ilyen hírek után, még teljesebb szívvel és lélekkel megszerették. Egyébaránt az igazat megvallva, a városiak mind jóravaló emberek voltak, egymással jól éltek, barátságos viszonyt tartottak fenn; a beszélgetéseiket is valami különös jólelkűség és szelídség jellemezte: „Édes jó barátom, Ilyics Illés!”... „Nézd csak Zaharjevics Antipater testvér...” - „Elszóltad magad, mamácskám, Grigorjevics Iván”. A postamesternek, a kit Andrejevics Ivánnak hívtak, mindig hozzá tették még ezt is: „Sprechen sie deutsch, Andrejevics Iván?” Egyszóval: egész családiasan éltek. - Némelyek bizonyos fokig műveltek is voltak: a törvényszéki elnök könyvnélkül tudta a Zsukovszkij Ludmilláját, a mely még akkor egészen friss újdonság volt és mesterileg szavalt belőle több részt, különösen azt, a mely így kezdődik: „Alszik a völgy, az erdő szendereg” s azt a szót, hogy „hallga!” oly kifejezéssel, hogy valóban úgy látszott, mintha a völgy szenderegne, mert nagyobb hasonlatosság kedvéért még a szemét is behúnyta hozzá. - A postamester inkább a bölcsészetre adta magát s igen szorgalmasan olvasgatta - néha még éjjel is - a Young Éjszakáit s Eckartshausen A természet titkainak kulcsát, a melyből igen részletes kivonatokat készített, de hogy ezek milyen természetűek voltak, azt senki sem tudta. Egyébként ő elméncz is volt, virágos szavakkal élt s a saját szavai szerint szerette a beszédét „föllobogózni”. Föllobogózta pedig a beszédét különféle rész-szócskákkal, melléknevekkel és apró indúlatszókkal, minők példáúl: „Édes uram; afféle valami; tetszik tudni; érti, kérem; gondolhatják; a mi azt illeti; úgyszólván; bizonyos tekintetben”, meg sok más egyéb, a melyeket zsákszámra hordott magával; hasonlóképpen lobogózta a beszédét sikerűlt kacsintgatással, a félszeme hunyorításával, a mi mind igen metsző jelentőséget adott az ő szatirikus czélzásainak. - A többiek is műveltek voltak többé-kevésbbé: volt a ki olvasta Karamzint, más a ki hordatta a Moszkovszkija Vjedomosztit, sőt olyan is, a ki egyáltalában semmit sem olvasott. Volt olyan, a kire azt szokás mondani, hogy álom-zsák, vagyis olyan ember, a kit csak nagy erővel lehet a helyéből kimozdítani, meg egyszerű henye, a ki egész életén át az oldalán fekszik s a kit már nem is lehet a helyéből kimozdítani: föl nem kel a világ kincséért sem. Külsejöket illetőleg, mint már tudjuk, mindannyian jól meg voltak teremve: tüdővészes nem volt köztük egy sem. Mind olyan szervezetűek voltak, a kiket az asszonyok négyszemközt úgy szoktak szólítgatni, hogy: gömböczkém, mangaliczám, pohoskám, tuskóm, zsuzsum stb. Általában pedig jóravaló, vendégszerető emberek voltak, s a ki náluk ebédelt, vagy egy estét ott whistezett, az már testi-lelki jóbarátnak nevezhette magát, annál inkább Csicsikov, a ki oly elbájoló modorú volt s igazán tudta annak a titkát, hogyan kell az embernek magát megkedveltetni. Úgy megszerették őt, hogy nem tudta: miképpen szabadúljon ki a városból; egyre csak azt hallotta: „No, még egy hétig, csak egyig maradjon még Ivánovics Pál”. Egyszóval mindenki a tenyerén hordta - a hogy’ szokás mondani. De sokkal rendkívülibb volt az a benyomás, (valóságos csoda!) melyet Csicsikov a hölgyekre gyakorolt. Hogy ezt valamikép megmagyarázhassuk, sokat kellene elmondani a hölgyekről, ezek társaságáról s a mint mondani szokták: lefesteni élénk színekkel az ő szellemi tulajdonságaikat, - de ez nagyon nehéz volna a szerzőnek. Egyfelől gátolja őt ebben a főhivatalnokok nejei iránt való köteles tisztelet, másfelől pedig... no, másfelől meg egyszerűen nehéz a dolog. - N. város dámái... nem; semmiképen sem tudom elkezdeni, mert félek. - N. város dámáinál feltűnőbb volt az... Ez már igazán furcsa: nem akar mozogni a tollam, mintha valami ólom-nehezék volna benne. Nincs mit csinálni: az illető dámák jellemzését olyanokra kell bíznom, a kiknek élénkebb és bővebb festékök van a palettájukon; én néhány vonással csak a külsejöket vetem föl, csak fölületesen érintem őket. - N. város dámái olyanok voltak, a kikről azt mondják, hogy „präsentábilisak” s ebben a tekintetben bátran példányúl lehetett őket állítani az összes hölgyek elé! A mi azt illeti: hogy’ kell viselkedni, a jó tónust szem előtt tartani, az illemre ügyelni, a legfínomabb szokások szerint tenni és szólni, különösen pedig a legkisebb részletekben is a legutóbbi divattal tartani: ebben a tekintetben még a pétervári és moszkvai hölgyeknél is előbb jártak. Jó ízléssel öltözködtek, a városban kocsin jártak - még pedig, a mint azt a legújabb divat hozta magával: a hátsó álló-bakon libériás, arany paszomántos inassal. A látogató-jegy - ha mindjárt a makk-hétszemre, vagy a tök-ászra volt is írva, - elmaradhatatlan dolog volt. Miatta két dáma egyszer halálosan össze is pörölt, pedig nemcsak jóbarátnők, hanem rokonok is voltak; a pör oka az volt tudniillik, hogy egyikök adós maradt a látogatással. Bármint igyekeztek is aztán a férjek és rokonok őket kibékíteni, - nem, hát nem! kiderűlt, hogy mindent meg lehet csinálni a világon, csak egyet nem: kibékíteni két dámát, a kik az elmaradt látogatáson vesztek össze. A két dáma meg is maradt a „kölcsönös neheztelés” állapotában, - a mint a városi előkelő világ mondogatta. Az első helyre való ülés jogáért is sok heves jelenet volt, a mely nem egyszer igazi lovagias föllépésekre tanította meg a férjeket. Párbajra persze nem kerűlt köztük a dolog, mert mindannyian polgári hivatalnokok voltak, hanem aztán annál inkább igyekezett egyik a másikat, a hol csak lehetett, megbosszantani, a mi tudvalevőleg sok esetben nehezebb dolog, mint a párbaj. Az N. városi hölgyek szigorú erkölcsűek voltak és elítéltek minden ballépést és botrányt s kíméletlenűl büntettek minden gyöngeséget. Ha pedig mégis előfordúlt köztük olyasmi, a mit kettes-hármasnak neveznek, hát ez csak titokban történt és soha senki sem tudott meg arról semmit; megőrizték a látszatot s a férj is úgy volt már praeparálva, hogy ha a tulajdon szemeivel látta is a második, harmadik dolgát, vagy hogy ha hallott is felőle, nyugodtan és bölcsen szólt: - Kinek mi köze hozzá, hogy komámasszony komámurammal üldögélt! - Meg kell még említeni, hogy az N. városi hölgyek, épp úgy, mint a legtöbb péterváriak, rendkívüli óvatosságot és illendőséget tanusítottak minden legkisebb szavaikban, beszélgetéseikben. Sohasem mondták így: kifújtam az orromat; izzadtam; köptem; hanem így: könnyítettem az orromon; a zsebkendőmet használtam stb. - Semmiesetre sem volt hallható nálok ilyen mondás: ez a pohár vagy ez a tányér büdös, sőt semmi olyan, a miből ilyent következtetni lehetett volna, hanem e helyett így szóltak: ez a pohár nem jól viseli magát, vagy más efféle kifejezést használtak. Hogy még inkább megnemesítsék az orosz nyelvet, a szavaknak csaknem felét egyszerűen kirekesztették a beszélgetésből s ugyanazért igen gyakran a franczia nyelvhez kellett folyamodniok; ott, a franczia nyelvben - no, az már egészen más; ott már olyan szavakkal is éltek, a melyek sokkal nyersebbek voltak a fönt említetteknél. Hát ím: ezeket lehet N. városról úgy kutyafuttában mondani. Persze, ha mélyebben néznénk a dolog fenekére, akkor sok minden más is tárúlna föl előttünk; de a hölgyek szívébe mélyebben tekinteni igen veszedelmes. Így hát megelégedvén csak e külsőségekkel, tovább folytatjuk az elbeszélést.
Ez ideig a hölgyek valahogy keveset beszéltek Csicsikovról, de különben az ő kellemes, világba való magaviseletét teljesen méltányolták; attól kezdve azonban, hogy hírek keletkeztek az ő milliomos voltáról, mindjárt fölfedeztek benne egyéb jó tulajdonságokat is. Egyébaránt a dámák éppen nem voltak pénzre vágyók: mindennek az oka ez az egy szó volt: milliomos, - nem maga a milliomos személy, hanem éppen csak ez a szó; mert ennek a szónak már a hangjában - nem gondolva semmiféle pénzes zsákra - olyas valami van, a mi hatást gyakorol úgy a gazemberre, mint a tisztességesre és az olyanra, a ki se nem gazember, se nem tisztességes, - egyszóval mindenkire. A milliomosnak megvan az az előnye, hogy a teljesen önzetlen, semmire nem számító hitványságokat látja maga körül: jól tudja ugyanis egyik és másik, hogy soha semmit sem kap a milliomostól, mert nincs is rá joga, hogy kaphasson, hanem azért elébe szalad, rámosolyog, leveszi előtte a kalapját, erőszakosan is meghívatja magát olyan ebédre, a hová a milliomost már meghítták. Nem lehet mondani, hogy a dámákat is a hitványságnak ilyen minéműsége vezérelné; de már több vendéglátó teremben kezdték emlegetni, hogy Csicsikov nem valami kiváló szépség ugyan, hanem aztán egészen olyan ám, a minőnek lennie kell egy férfinak, hogy ha csak egy kicsinykét is testesebb vagy soványabb volna: az már nem lenne jó! Ekközben a vékony dongájú férfiakról néminemű becsmérlő szavakat is ejtettek: hogy az olyan férfi inkább fogpiszkálóhoz hasonlít, mint férfihoz. A dámák öltözködésében sok volt a különféle hozzá-adás. A vásárcsarnokban e miatt nagy volt a sokadalom, szinte tolongás, annyira, hogy valóságos séta-mulatsággá vált, annyi fogat szokott volt ott megjelenni. A kereskedők gyakran csodálkoztak, nem tudván okát látni annak, hogy némely ruha-szövet, a melyet a vásárról magukkal hoztak, semmikép sem akadt vevőre a drága árak miatt, hanem aztán egyszerre csak igen keresetté vált s hirtelen elkelt az utolsó darabkáig. A misénél egy hölgynek a ruhája alján olyan fodrot vettek észre, a mely a féltemplomon át terjengett utána, annyira, hogy a rendőr fertály-mester, a ki éppen jelen volt, hátra és oldalra parancsolta a népet az előcsarnokban, nehogy rátapossanak az ő nagysága uszályára. Maga Csicsikov is észrevette, hogy ő iránta is ehhez hasonló, különös figyelmet tanusítanak. Egyszer haza térvén a szállására, levelet talált az asztalán. Kitől s ki hozta a levelet: megtudni nem lehetett. A fogadóbeli szolga csak annyit mondott, hogy a levelet elhozták, de nem akarták megmondani, hogy kitől. A levél igen határozott hangon volt írva s így kezdődött: „Nem tudok tovább ellentállni: írnom kell neked!” Azután arról volt benne szó, hogy van bizonyos titkos rokonszenv a lelkek közt; e tétel bizonyítására több pont volt egymás mellé rakva, a melyek csaknem egy fél sort elfoglaltak. Majd több „gondolat” következett, a melyek annyira helyesek voltak, hogy szükségesnek tartjuk azokból néhányat ide jegyezni: „Mi a mi életünk? Völgy, a melyben a siralmak ütöttek tanyát. - Mi a világ? Emberek tömege, a mely nem érez”. - Azután fölemlítette a levél-író hölgy, hogy e levelet gyöngéd anyja sűrű könnyhullatása áztatja, a ki már huszonöt éve, hogy meghalt; hítta Csicsikovot, hogy vonúljon vele valamely pusztára, hagyja el örökre a várost, a hol az emberek falak közé zárva, soha sem jutnak szabad levegőhöz. A levél vége határozott kétségbeeséssel volt eltelve s a következő vers-sorokkal végződött:
»Megmutatja két gerlicze
A puszta síromat
Elmondja majd turbékolva,
Hogy a szívem megszakadt.«
Az utolsó sor mérete sántított, de az nem baj: a levél az akkori kor szellemében volt írva. Aláírása sem volt: sem vezeték-, sem keresztnév, sőt a kelet is hiányzott. A postscriptumban csak annyi volt megjegyezve, hogy a Csicsikov szívének ki kell találnia: ki írta ezt a levelet, s hogy a kormányzó holnapi bálján jelen lesz az illető.
Ez az eset nagyon érdekelte Csicsikovot. A névtelenségben oly sok volt a csábító és a kíváncsiságot csiklandozó, hogy kétszer, háromszor is újra elolvasta a levelet s végül azt mondta: - Igazán érdekes volna tudni, hogy ki írta ezt a levelet. - Egy szóval, a mint látszik, a dolog komolylyá vált; egy óránál tovább gondolkozott rajta, végre karjait szétterjesztve és fejét lehajtva így szólt: - A levél nagyon, de nagyon ügyesen van írva! - azután - természetesen - összehajtotta és betette a levelet a ládikába valami falragasz és lakodalmi meghívó mellé, mely nyomtatványok már hét év óta feküdtek ugyanazon helyen és ugyanazon helyzetben. Kis idő múlva csakugyan hozták a meghívót a kormányzó báljára, a mi igen gyakori dolog a kormányzósági városokban: a hol kormányzó van, ott bál is van, máskülönben nincs a megkívánható szeretet és tisztelet a nemesség részéről.
Minden egyebet félretéve, most már csak a báli készülődéssel volt Csicsikov elfoglalva, mert erre csakugyan sok ösztökélő oka volt. Az öltözködés dolgában talán a világ teremtése óta sem fejtettek ki annyi gondot, mint most ő. Egy egész órát szentelt csak arra, hogy arczát a tükörben megvizsgálja. Próbált annak mindenféle kifejezést adni: méltóságosat és előkelőt; tisztelettel teljeset, de némi kis mosolygással, meg egyszerűen tisztelettel teljeset minden mosolygás nélkül; meghajtotta magát néhányszor a tükör előtt, bizonyos érthetetlen hangokat adván, a melyek franczia szavakhoz hasonlítottak, ámbátor Csicsikov francziául éppen nem tudott. Még magamagának is sok kellemes meglepetést szerzett: mozgatta szemöldökeit, csücsörítgette ajkait, s valami figurákat csinált a nyelvével; hja, mindent megpróbál az ember, mikor magában van, kivált ha tudja magáról, hogy csinos ember, s biztonságban érzi magát az ellen, hogy valaki a kulcslyukon ráleshessen. Végűl megveregette a két arczát és így szólt: - Jaj, te kis kutya, te! - aztán öltözni kezdett. Öltözködés közben a lehető legvidámabb hangulatban volt; mikor a nadrágtartóját fölgombolta, vagy a nyakravalóját felkötötte, egyúttal jobbra-balra csosszantott a lábával és különös legényesen hajtogatta magát s ámbátor sohasem tánczolt, tánczra verte össze a bokáját. Ez a bokázás némi kis ártatlan balesetet idézett elő: megingott a komót-szekrény és leesett róla a ruhakefe.
Megjelenése a bálon nem kis hatással volt. A ki csak ott volt, mind sietett fogadására, némelyek a látogató-jegyeiket kézben tartva, mások a legérdekesebb beszélgetést félbeszakítva, egyikök például éppen akkor, mikor azt mondta: - A járási bíróság pedig erre azt feleli... - De hogy mit felel a járási bíróság, azt már nem bánta és sietett hősünk elébe. - Ivánovics Pál! Ah, Istenem, Ivánovics Pál! Kedves Ivánovics Pál! Mélyen tisztelt Ivánovics Pál! Édes lelkem, Ivánovics Pál! Hát itt talállak én téged, Ivánovics Pál! Ez a mi kedves barátunk Ivánovics Pál! Hadd öleljem meg önt, Ivánovics Pál! Adjátok már ide nekem is, hadd csókoljam meg a mi drága Ivánovics Pálunkat! - Csicsikovot egyszerre többen is ölelgették. Alig feslett ki az elnök öleléséből, már a rendőrkapitány karjaiban találta magát; a rendőrkapitány a közegészségügyi felügyelőnek adta át, a közegészségügyi felügyelő a szeszgyári bérlőnek, a szeszgyári bérlő a kerületi épitésznek... A kormányzó, a ki akkor éppen a dámák mellett állott s egyik kezében egy czukorka-skatulyát, másikban pedig egy kis boulognei kutyát tartott, meglátva Csicsikovot, földre dobta a skatulyát is, a kutyát is, hogy a kutya szinte fölvisított, egy szóval: Csicsikov megjelenése általános örömet és rendkívüli vidámságot keltett. Nem volt arcz, a melyen öröm, vagy legalább az általános megelégedettségből valami ne látszott volna. Ilyen kifejezések szoktak lenni a hivatalnokok arczain, mikor a hivatalos vizsgálatra kiküldött főnök a látottak felett örömét fejezi ki. A hivatalnokok, miután az első ijedtségen túlestek s látják, hogy a főnök legnagyobb részt meg van elégedve, sőt tréfálni is méltóztatik: a szokottnál kétszeresen jobban nevetnek, körülállva őt, de még jobban azok, a kik meg sem értették a megeresztett tréfát, de legjobban azok, a kik messze, az ajtó tájékán, a kijárásnál állanak, minők a rendőri hivatalnokok, a kik soha életükben még nem nevettek, s még csak pár órával előbb is nyaklevessel traktálták a népet; ezek rendesen olyan mosolygást kényszerítenek arczaikra, mintha valami erős tubáktól prüsszenteni akarnának.
Hősünk szívesen viszonozta az üdvözléseket s valami szokatlanúl bátran érezte magát: hajtogatta magát jobbra-balra, szokása szerint kissé keszeg-oldalra, de teljesen szabadon, annyira, hogy mindenkit elbájolt. A hölgyek rögtön fényes koszorúba álltak körülte, egész felhőjét hozva magokkal az illatoknak: az egyik rózsától illatozott, a másik márcziusi ibolyától, a harmadik tele volt rezeda-illattal; Csicsikov csak úgy szopta föltartott orrlyukaival a levegőt. A dámák öltözékeiben rengeteg nagy volt a változatosság: muszlinek, atlaszok és csalánszövetek oly divatos halvány színekben voltak, hogy a fínom ízlésnek még nevet sem lehetett találni. A ruhákon itt-ott szalagcsokrok, virágbokréták tündököltek a legfestőibb rendetlenségben, bár e rendetlenség kitalálásán sokat törték ám a fejüket. A könnyed hajdíszt csak a fülek tartották s szinte kiáltozni látszottak: „Jaj, mindjárt elrepülök! Csak az a kár, hogy magammal nem vihetem ezt a szép dámát is.” Minden hölgynek erős, de igen kellemes formájú dereka volt. (Meg kell jegyeznünk, hogy az N.-városbeli dámák kissé testesek voltak, de oly művésziesen fűzték magukat s annyi kellemmel mozogtak, hogy testességüket sehogy sem lehetett észre venni.) Mindenöket rendkívüli gondossággal rendezték el s a nyakuk, válluk csak annyira volt meztelenűl hagyva, a mennyire éppen kellett és semmivel sem többre; mindenki csak annyit mutatott ki a bájaiból, a mennyi a meggyőződése szerint elég volt valamely férfinak az eszét elvenni; a többit mind rendkívüli ízléssel dugta el valami könnyű nyakkendőcske, vagy a csók néven ismert süteménynél is könnyebb szalagocska érzékiesen fogta körül a nyakat, a váll környékét a ruha alól kifelejtett keskeny csipke-szegélyt szerénységnek nevezett batisztdarab takarta. Ezek a szerénységek fedték elől és hátul azt, a mi már nem vehette el a férfiak eszét, de a mik sejteni engedték, hogy éppen ott rejlik a kész veszedelem. A hosszú szárú keztyűket nem húzták föl egészen a ruhaujj széléig, hanem czélzatosan meztelenűl hagyták a könyök fölötti, gerjedelmekre indító részeket, a melyek némelyeknél igen kivánatosan gömbölyűek voltak. Némelyeknek még ki is szakadt a keztyűszára, a mint följebb akarta húzni az illető, - egyszóval mintha mindezekre az lett volna felírva: „Ez nem kormányzósági, hanem székesfőváros, ez Páris.” Csak itt-ott tünt föl egész váratlanul valamely soha emberi szemtől még nem látott fejkötő, vagy valami furcsa pávatoll, a melynek viselője azt minden divat ellenére, a saját izlése szerint találta ki. De ilyesmi nélkül kormányzósági városban ellenni nem lehet, valahol, de végre is csak kiüti magát valami.
Csicsikov a hölgyeket nézegetve, így gondolkozott: „Ugyan melyik írhatta nekem a levelet?” És már előre akarta dugni az orrát, de akkor éppen az orra előtt egész sereg könyök, hajtókás gallér, keztyű, röpkedő szalag, illatos gallér és egyéb ruhadarab röpült el. A körben forgó táncz szilajon indúlt meg: a postamesterné, az iszprávnyik-százados, egy kéktollas dáma, egy fehértollas dáma, Csiphajhilidzer grúz herczeg, egy pétervári hivatalnok, egy moszkvai hivatalnok, egy Coucou nevű franczia, Perhunovszkij, Berebendovszkij - mind fölkeltek és repültek...
„Ucczu te! az egész kormányzóság megmozdult!” dünnyögött Csicsikov hátrahőkölve s mihelyest a dámák megint visszaültek a helyeikre, ő ujra vizsgálgatni kezdte: nem lehetne-é valamelyik arcz kifejezéséből, vagy valamelyik szempárból kitudni, ki írta a levelet? de sem az arczkifejezésekből, sem a szemekből nem birta kitudni, ki írta a levelet. Minden arczon, minden szemben oly valami, alig-alig észrevehető, meg nem fogható fínomság tévedezett - ah! de még milyen fínomság! - Óh, ezek az asszonyok! - gondolta magában Csicsikov, - az asszonyi nép olyan... - itt még a kezével is hadonászott, - egyáltalában szót se lehet rájok találni. Próbálja meg csak valaki elmondani mindazt, a mi az arczaikon röpköd, mindazt a mosolygást, szempillantást... hát nem fog semmire sem menni. Már csak a szemök is oly végtelen birodalom, a melybe ha belemászik az ember, soha többé ki nem igazodik belőle. Se horoggal, se egyébbel ki nem húzzák onnan. Próbálja meg az ember példáúl csak a természetüket elmondani: hogy az mily puha, bársonyos, czukros, - meg az Isten tudná, hogy még milyen! - lágy és érdes, sőt egészen epedő, vagy a hogy’ némelyek mondják: érzéki és érzéketlen, - de még rosszabb az érzéki, - hát egyformán belekapaszkodik az ember szívébe, megrezegteti az ember lelkét egészen, mintha hegedű-vonóval húzgálnák. Egyszerűen nem talál rá az ember szavakat: az asszony az emberi nemnek a czafatos fele - egyéb semmi.
Bocsánat! Úgy látszik, hogy hősünk száján útszéli szó szaladt ki. Mit tehetünk róla? Ilyen már a sorsa az orosz írónak. Egyébiránt, ha az utczára való szó nyomtatásba került, annak nem az író az oka, hanem az olvasók, mindenek előtt pedig a magasabb körökhöz tartozó olvasók: ők azok főképpen, a kiktől soha egy valamirevaló orosz szót hallani nem lehet, míg franczia, angol és német szót oly bőségesen használnak, hogy az már sok; aztán ezeket is képtelenűl sokféle kiejtéssel hangoztatják: a franczia szavakat orrhangon és racscsolva, az angolokat madárhangon, még madárarczot is vágnak hozzá, sőt ki is nevetik az olyanokat, a kik nem tudnak hozzá madárarczot vágni. Csak éppen az orosz szóval nem törődnek, legföljebb azt teszik meg patriotizmusból, hogy a nyaralójuk mellé orosz stílusú parasztházikót építtetnek. Ilyenek a magasabb körökhöz tartozó olvasók, meg azok is, a kik magokat a magasabb körökhöz számítják. S mégis kényes, válogatós ízlésűek. Mindenáron azt követelik, hogy mindig a legszigorúbb, legtisztább és legilledelmesebb nyelven írjunk, egyszóval azt akarják, hogy az orosz nyelv teljesen kiművelten hulljon le az égből, repüljön be az ő szájokba, nekik pedig ne legyen egyéb dolguk, csak a szájokat kitátani és odatartani a kész elé. Ha igaz: talányos az emberi nem női fele; de azért be kell ismernünk, tisztelt olvasóim, hogy vannak a világon még talányosabb dolgok is.
Csicsikov tehát teljesen képtelen volt kiokoskodni, hogy ki írhatta ő hozzá a levelet. Megpróbálván még figyelmesebben vizsgálódni, úgy látta, hogy a dámák részéről is olyasvalami mutatkozott, a mi egyszerre reménynyel és édes búval tölti el a szegény halandó szívét, s ezért megint csak így kiáltott föl: - Lehetetlen kitalálni! - Hanem azért ez egy cseppet sem zavarta az ő vídám hangúlatát. Fesztelenűl és ügyesen váltott néhány kellemes szót a hölgyek egynémelyikével, egyikhez-másikhoz olyan aprózott, vagy a mint mondani szokták: tipegő lépésekkel közeledett, mint a műkedvelő, apró termetű, ficsúros öreg-emberkék, a kiket hím-egereknek neveznek azért, mert igen gyorsan szaladgálnak a hölgyek körül. Tipegései közben elég ügyesen hajtogatta magát jobbra, balra, s odaérve valamely dámához, rögtön rövid fark-alakú, vagy pontos-vessző formájú krix-kraxot vont a lábával. A dámák nagyon meg voltak vele elégedve, s nemcsak egy csomó kellemességet és kedvességet találtak benne, de még valami méltóságosat is láttak az arczában, sőt bizonyos Mars-szerű hadvezéri fensőbbséget is, a mi tudvalevőleg nagyon tetszik az asszonyoknak. Már annyira is mentek, hogy versengtek érte; észrevévén ugyanis, hogy Csicsikov rendesen az ajtó tájékán szokott elhelyezkedni, a hölgyek vetekedve siettek az ajtóhoz mentől közelebb álló székekre ülni, s a mint ez egynek legelébb sikerült, csaknem kellemetlen história lett belőle, s többen, a kik szintén abba a helyzetbe szerettek volna jutni, az esetet kelletén túl szemtelennek ítélték.
Csicsikov annyira el volt foglalva a dámákkal való beszélgetésben, vagy jobban mondva: a dámák annyira körülvették és elfoglalták őt a beszélgetéseikkel, elárasztva őt a legvilágosabban czélzó, fínom allegóriákkal, - a melyeket mind ki kellett találni, s ettől még a veríték is kiverődött a homlokán, - hogy egészen megfeledkezett az illendőségről: nem kereste föl mindenekelőtt a háziasszonyt. Csak akkor jutott ez az eszébe, mikor meghallotta a kormányzóné hangját, a ki már néhány pillanat óta állt előtte. A kormányzóné kissé kedveskedő, de egyúttal ravasz hangon és negédes fejbiczczentéssel szólt hozzá:
- Á! Ivánovics Pál, tehát ön...
A kormányzóné szavait pontosan visszaadni én nem tudom, de tele volt az olyan kedvességgel, a minőt a mi híres íróink elbeszéléseiben a hölgyek és urak szoktak egymásnak mondogatni, midőn ez írók különös kedvteléssel festik a szalonokat, fitogtatják a magasabb tónus ismerését, s a mely beszélgetések körülbelől ilyen szellemesek: „Talán bizony annyira meghódították a kegyed szívét, hogy nincs már abban hely, sőt a legkisebb zugocska sem a kegyedtől könyörtelenűl elfelejtettek számára?” Hősünk abban a szempillantásban visszafordúlt a kormányzóné felé s már éppen felelni akart neki, - valószínűleg nem kevesebb szellemességgel, mint a minővel élnek a divatos elbeszélések hősei, a Zvonszkíjak, Linszkíjak, Lidínek, Greminek és más katonai személyek, midőn véletlenűl föltekintve, hirtelen megállt, mintha a mennykő csapott volna le mellette.
Előtte nem egyedűl állt a kormányzóné, hanem karonfogva tartott egy tizenhat éves, üde, szőke, fínom, kellemes, ovális arczú, kissé hegyes állú, bájos leánykát, a minőt a művészek a Madonnák festésénél bátran vehetnek mintáúl s a minő csak ritkaságképen fordul elő Oroszországban, a hol minden széles terpedtségre törekszik: hegyek, erdők, puszták, arczok, ajkak, lábak, - ugyanazt a szőke leánykát, a kit útközben látott, mikor Nozdrevtől jött, mikor a kocsisok vagy a lovak ostobasága miatt oly furcsán összezavarodtak a fogataik, összegubanczolódtak a lószerszámok s a mikor a szétbontásukra megjelent Mitya és Minyáj bátya. Csicsikov annyira megzavarodott, hogy nem tudott okos szót mondani s az ördög tudja, hogy mit dünnyögött, de bizonyos, hogy olyan valamit, a mit már sem a Greminek, sem a Zvonszkíjak, sem a Lidínek nem mondanának.
- Ön még nem ismeri a leányomat? - kérdezte a kormányzóné, - éppen most jött ki a nevelőintézetből.
Csicsikov azt felelte, hogy szerencsés volt már véletlenűl találkozni a kisasszonynyal; megpróbált még többet is mondani, de az sehogy sem sikerűlt. A kormányzóné néhány szót mondván, végre elment a leányával a terem másik végére, más vendégekhez, Csicsikov pedig csak állt tovább is a helyén, mint az olyan ember, a ki vidáman lép ki az utczára, hogy egyet sétáljon, mindent sorra nézegessen, s egyszerre csak megáll, mert eszébe jut, hogy valamit elfelejtett; pedig az ilyen embernél ostobábbat képzelni sem lehet: a gondtalan tekintet egyszeribe elröpűl az arczáról; töri a fejét azon, hogy mit felejtett el: talán a zsebkendőjét? de a zsebkendő ott van a zsebében; talán a pénzét? de a pénze is a zsebében van; úgy látszik: mindene megvan, de valami láthatatlan szellem azt suttogja a fülébe, hogy valamit otthon felejtett. Immár megrőkönyödten és sötéten nézi az előtte mozgó tömeget, a vágtató fogatokat, az elhaladó ezred sisakjait és fegyvereit, a czégéreket, de semmit sem lát jól. Így Csicsikov is egyszeribe egészen idegenűl érezte magát a körűlte hullámzó vendégsereg közt. Ez alatt a dámák illatos ajkairól nem egy czélzatos mondás, kérdés repűlt feléje, mind csupa fínomsággal és kedvességgel: „Szabad-e nekünk, szegény földi halandóknak megtudni, hogy miről ábrándozik ön?” - „Hol van az a boldog hely, a hol az ön gondolatai jelenleg csaponganak?” - „Szabad-e tudni annak a nevét, a ki önt az édes önfeledtség völgyébe sülyesztette?” S ő mindenre szórakozottsággal felelt s a kellemes mondások úgy elvesztek, mintha vízbe hullottak volna. Sőt annyira udvariatlan volt, hogy mihamar otthagyta őket, olyan helyre menvén, a honnan látni szerette volna, hogy hova ment a kormányzóné a leányával. Hanem a dámák - a mint látszott, - nem hagyták őt oly könnyen szabadúlni; mindegyik elhatározta magában, hogy a férfiakra nézve veszedelmesnek bizonyúlt minden lehetséges fegyvert fölhasznál s elkövet, a mit csak lehet. - Meg kell jegyeznünk, hogy némely hölgynek - azt mondom: némelynek, tehát nem mindegyiknek - megvan az a kis gyöngéje, hogy ha valami szépet talál magán, legyen az a homloka, szája vagy a keze - már azt képzeli, hogy ez a sajátsága oly elsőrendű s annyira föltűnik mindenkinek, hogy mindenki azt mondja felőle: „Nézzétek csak, nézzétek: mily gyönyörű görög orra van annak a dámának”, - vagy: „mily szabályos, bájoló homloka”. A kinek szép a válla, az biztosan azt gondolja, hogy a fiatal emberek mind el lesznek tőle ragadtatva, s a mint előttök elhalad, azok nem szűnnek meg ezt mondogatni: „Ah! mily remek vállak!” az arczára, hajára, orrára, homlokára pedig ügyet se vetnek, vagy ha igen, hát csak mint valami mellékes dologra. Így gondolkoznak némely hölgyek. Valamennyi hölgy eltökélte magában, hogy a lehető legbájolóbban fog tánczolni s a lehető legnagyobb mértékben érvényesíteni fogja azon szépségét, a mely rajta kiválóbb volt. A postamesterné a keringőben oly epedően hajtotta oldalra a fejét, hogy láttára csakugyan valami fölindúlást érzett, a ki látta őt. Egy igen kedves dáma, - a ki éppen nem azért jelent meg, hogy tánczoljon, mert a mint maga mondta: egy kis tyúkszem támadt a jobb lábán s ugyanezért még posztó-czipőt is kellett húznia - végre sem állhatta meg és néhány fordulót ő is eljárt a posztó-czipőiben, de csak azért, hogy a postamesterné valahogy túlságosan sokat ne képzeljen magáról.
De mindez nem volt Csicsikovra a kívánt hatással. Rá se nézett a hölgyek csoportjára, hanem örökösen a lábujjhegyére gebeszkedett s úgy nézegette a fejeken át, hogy hová lehetett az a gyönyörű kis szőke, azután le is guggolt, úgy kutatva a vállak és hátak alatt, míg végre sikerűlt fölfedeznie, hogy a keresett leányka ott ül az anyja mellett, a kinek a fején méltóságosan ingott-bingott valami keleties, tollas csalma. Úgy látszott, mintha Csicsikov rohammal akarta volna őket megvenni. Talán a tavaszi hangúlat késztette, vagy valaki hátulról meglökte, elég az hozzá, hogy előre furakodott, nem nézve semmit az útjában; a szeszgyár-bérlő olyan könyöklökést kapott tőle, hogy megingott s alig bírt a fél-lábán megállni, a mi ha nem sikerül, egész rendet dűtött volna le maga körűl; a postamester félre ugrott s meglehetős fínom gúnynyal vegyes, bámúló tekintetet vetett rá, de Csicsikov azt észre sem vette: ő nem látott mást maga előtt, mint a távolban a kis szőkét, annak a hosszú szárú keztyűjét. A kis szőke úgy ült ott, hogy kétségtelenűl lehetett látni rajta: mennyire ég a vágytól, hogy végig repűljön a parketten. A közelben pedig négy pár immár ugyancsak rakta a mazúrkát; a czipő-sarkak kopogtak s egy sorhadbeli törzskapitány testével, lelkével, kezével, lábával dolgozott, olyan figurákat vágva ki, a milyenről soha senki nem is álmodhatik. Csicsikov elsodródott a mazúrka mellett, csaknem a tánczolók sarkait érve, s egyenesen oda tartott, a hol a kormányzóné ült a leányával. Hanem oda érve, igen szerényen közeledett hozzájok, nem tipegett oly fürgén és ficsúrosan a lábaival, sőt kissé meg is zavarodott s minden mozdúlatában valami ügyetlenség mutatkozott.
Nem lehet bizonyosan megmondani, hogy csakugyan fölébredt-e hősünkben a szerelem érzelme; az is kétséges, hogy az efféle urak, tudniillik, a kik nem valami testesek, de nem is valami szikárak, képesek-e a szerelemre; mindazonáltal itt oly különös dolog történt, oly valami, a mit ő maga sem tudott magának megmagyarázni: úgy tetszett neki, - a mint ezt később maga is bevallotta, - mintha az egész bál, minden zajával, beszédeivel egy pillanatra valahol távolabb lett volna; mintha a hegedűk és trombiták valahol a hegyek mögött zengtek volna; mintha mindent olyan köd lepett volna el, a minőnek a képeken a mezőket festik. És ebből a ködös, tíl-túl festett mezőből világosan és határozottan csak a bájos kis szőke fínom körvonalai emelkedtek ki; az ő tojásdad-gömbölyü arczocskája, fínom, de nagyon fínom termete, a minő csak az intézetből kikerűlt leánykáknak van az első hónapokban, az ő fehér, csaknem egyszerű ruhácskája, a mely könnyedén és szépen fogta körül mindenütt fiatalos, kerek, ép körvonalú tagjait. Az egész leányka olyan volt, mint egy játék-báb, a melyet gondosan faragtak elefántcsontból; egyedűl csak ő fehérlett ki az ő áttetsző, fényes mivoltában a szürke és áthatatlan tömegből.
Az élet már olyan, hogy még a Csicsikovok is poétákká lesznek az élet némely pillanataiban; no de a poéta szó talán mégis sok. Hanem az bizonyos, hogy egészen fiatal embernek, csaknem huszárnak érezte magát. Üres széket látván a kormányzóné és leánya mellett, rögtön elfoglalta azt. A beszélgetés eleinte nem akart megindúlni, hanem aztán valahogy mégis csak ment, sőt Csicsikov már neki is tüzesedett volna, de... Legnagyobb sajnálatunkra meg kell itt jegyeznünk, hogy az előkelő és magas állású férfiak a hölgyekkel való beszélgetésben kissé nehézkesek; ebben csak a hadnagyok a mesterek, de legföljebb csak a kapitányi rangfokozatig. Hogy hol veszik ehhez a képességeket, azt az Isten tudja; úgy látszik, hogy nem is valami bölcs dolgokat fecsegnek, hanem azért az őket hallgató kisasszony csak úgy reng ültében a nevetéstől; ellenben a polgári tanácsos Isten tudja, hogy mit nem hord össze; vagy arról beszél, hogy Oroszország igen nagy álladalom, vagy bókot mond, a mely persze elég elmésen van kigondolva, csak az a baja, hogy rettenetes könyv-szaga van; ha pedig valami mulatságos dolgot mond, akkor ő maga hasonlíthatatlanúl többet és jobban nevet, mint a hallgatója. Ezt azért jegyezzük meg itt: hadd tudják meg az olvasók, hogy miért ásítozott a kis szőke a mi hősünk beszélgetése alatt?
A mi hősünk azonban ezt észre sem vette, mialatt egy csomó kellemes történetet beszélt el azokból, a melyeket különböző helyeken és különböző alkalmakkor már gyakran elmondott, úgymint: a szimbirszki kormányzóságban Bezpecsnyj Ivánovics Szofróniusznál, a kinek akkor jelen volt a leánya, Szofronovna Adél s ennek három sógornője: Gavrilovna Mária, Gavrilovna Alexandra és Gavrilovna Adelhajda; azután a rjázáni kormányzóságban Perekrojev Fedorovics Fedornál; továbbá a penzai kormányzóságban Pobjedonoszknyj Vaszilyevics Florusnál és ennek testvérénél, Vaszilyevics Péternél, a hol jelen voltak: Mihajlovna Katalin sógorasszony s ennek két unokatestvére: Fedorovna Róza és Fedorovna Emilia; úgyszintén a vjátkai kormányzóságban Varszonofjevics Péternél, a hol jelen volt a jegyese nőtestvére Jegorovna Pelagéja, és az unokahúga Rosztiszlavna Zsófia két mostoha nőtestvérével: Alexandrovna Zsófiával és Alexandrovna Maklatúrával.
Csicsikov viselkedése a legnagyobb visszatetszéssel találkozott az összes dámák részéről. Ezek egyike készakarva elhaladt mellette, hogy ezt a visszatetszést vele éreztesse, sőt a kis szőkét is meglehetős fitymálva suhintotta meg tömött ruha-fodrával, a válla körűl röpködő-pattogó szalaggal meg úgy manőverezett, hogy annak a vége a leánykának az arczát is érintette; ezzel egyidejűleg a Csicsikov háta mögött a hölgyek szájából az ibolya-illattal együtt eléggé metsző és mérges megjegyzések törtek elő. De ő vagy csakugyan nem hallotta azokat, vagy úgy tett, mintha nem hallaná, de ezt ugyan rosszúl cselekedte, mert a hölgyek véleményeit lenézni nem szabad; meg is bánta ő ezt, de csak később, tehát - persze - már későn.
A minden tekintetben jogos fölháborodás igen sok arczon mutatkozott. Bármily nagy volt is a társaságban a Csicsikov tekintélye, s habár ő milliomos volt is, meg az arczában is valami méltóság, sőt bizonyos Mars-szerű hadvezéri rátermettség mutatkozott, de vannak dolgok, a melyeket a dámák meg nem bocsátanak senkinek sem, még ha az illető olyan nagy úr is, - s akkor röviden szólva: jaj annak! Vannak esetek, a melyekben a nő, ha még oly gyönge is a jelleme a férfiúéhoz viszonyítva, egyszeribe erősebb lesz nemcsak a férfinál, de a világon mindennél.
A Csicsikov részéről tapasztalt, szinte akaratlan elhanyagolás még bizonyos összetartásra is bírta a dámákat, a mely végveszélybe dönthette volna Csicsikovot azért, hogy leült arra a bizonyos székre. Véletlenűl mondott száraz és közönséges szavaiban metsző czélzásokat kerestek. A baj tetézésére valami fiatal ember ott helyben szatirikus verset írt a tánczoló társaságról, a mi nélkül tudvalevőleg egy kormányzósági bál sem lehet el. Ezt a verset rögtön Csicsikovnak tulajdonították. Az ingerűltség nőttön-nőtt s a dámák zugokba gyűlve a legnagyobb kellemetlenségeket beszélték róla, a szegény kis szőke pedig tökéletesen meg volt semmisűlve, ítélete ki volt mondva és aláírva.
Ekközben pedig hősünkre roppant kellemetlenség várt az alatt, míg a kis szőke ásítozott s Csicsikov különféle történeteket beszélt el neki (még a görög philosophust, Diogenest is érintve). A hátsó szobák egyikében feltűnt Nozdrev. Az ebédlőnél került-e elő vagy a kis zöld vendég-látóból, a hol a szokottnál is élénkebb whist-játék folyt, s a maga jószántából jött-e ki, vagy kilökték: elég az hozzá, hogy vídáman, zajosan jelent meg, karonfogva az állami ügyészt, a kit valószínűleg már hosszabb idő óta vonszolt magával, mert a szegény állami ügyész jobbra-balra forgatta sűrű szemöldökeit, mintha eszköz után nézne, a melynek segélyével megszabadúlhatna e karonfogva végzett barátságos utazástól. Valóban: ez tűrhetetlen volt.
Nozdrev bátorságot szedvén magába két csésze téából, - a mely persze jól meg volt rumozva, - könyörtelenül hazudozott. Csicsikov, a mint őt távolról meglátta, még áldozatra is kész volt, arra tudniillik, hogy elhagyja irígylésreméltó helyét s a mennyire csak lehet, gyorsan távozzék; mert semmi jót nem remélt a jelentkező találkozástól. De legnagyobb bajára éppen akkor jött hozzá a kormányzó, rendkívűl örvendezvén, hogy megtalálta Ivánovics Pált s megállítván, arra kérte őt: legyen bíró közte és két dáma közt azon kérdésben, hogy tartós-e a mai szerelem, vagy sem? ekközben pedig Nozdrev már meglátta őt s egyenesen neki tartott.
- Á! kherzoni földesúr! - kiáltott Nozdrev, közelebb jőve és oly szilajúl kaczagva, hogy csak úgy rengett friss, tavaszi rózsához hasonló, piros arcza. - Nos? mennyi holtat vásároltál? Nem is tudja, méltóságos uram, - harsogott a kormányzóhoz fordúlva, - hogy ő holt lelkekkel kereskedik! De bizony Isten! Hallod-e, Csicsikov, egész barátságosan mondom neked, mindenkinek hallatára, ő méltósága előtt, hogy én téged fölakasztatnálak; Isten ucscse fölakasztatnálak.
Csicsikov azt sem tudta: él-e, hal-e?
- Higyje el, méltóságos uram, - folytatta Nozdrev, - hogy mikor ő azt mondta nekem: „Adj el nekem holt lelkeket”, én majd megrepedtem nevettemben. Ide jövök ma, hát hallom, hogy három millió ára jobbágyságot vásárolt átköltöztetésre. Szép átköltöztetés! Hiszen velem holtakra alkudott. Hallod-e, Csicsikov, nagy bestia vagy te, bizony Isten, nagy bestia! Itt mondom ezt szemedbe, ő méltósága előtt... igaz-e, ügyész úr?
De az ügyész, meg Csicsikov, sőt a kormányzó is, annyira megzavarodtak, hogy nem tudtak mit szólni; azalatt pedig Nozdrev, nem törődve semmivel, félittasan folytatta:
- No már, pajtás, te, te... nem megyek el tőled addig, míg meg nem mondod, hogy minek vettél te holt lelkeket? Hallod-e, Csicsikov, azt mondom én neked, hogy szégyeld magad; hiszen magad is jól tudod, hogy neked jobb barátod nincs, mint én. No hát, itt van most ő méltósága is... igaz-e, ügyész úr? Nem is képzeli, méltóságos uram, mennyire ragaszkodunk mi ketten egymáshoz, más szóval, egyszerűen mondva: ha most azt mondaná ön, - a mint itt állok, azt mondaná nekem: - „Nozdrev, mondd meg őszintén, ki drágább neked: a szülő apád vagy Csicsikov?” - én arra azt felelném: „Csicsikov”, - de bizony Isten! Megállj csak, szívem, hadd ragasztok rád egy baiser-t. Már csak engedje meg, méltóságod, hogy őt megcsókolhassam. No, Csicsikov, ne is ellenkezzél, engedd meg, hogy egy baisert nyomhassak a te hófehér arczodra.
Nozdrev olyan lökést kapott az ő baiserjével, hogy csaknem végigesett a földön. Erre mindenki otthagyta és senki sem hallgatott rá többé. Hanem a holt lelkek vásárlásáról mondott szavai mégis csak elhangzottak, még pedig egész harsányan és oly hangos kaczaj kíséretében, hogy még azok figyelmét is fölkeltették, a kik a terem legszélső szögletében álltak. Ez az ujság oly különösnek látszott, hogy mindenki elképedt és ostobán kérdő tekintettel bámult. Csicsikov észrevette, hogy a dámák közül többen epés, gúnyos nevetéssel néztek össze, s némelyek arczán oly kétértelmű kifejezés volt látható, a mely még jobban növelte zavarát. Hogy Nozdrev nagy hazug: azt mindenki tudta és senkit sem lepett meg, ha ilyen határozott képtelenségeket hallott tőle; de a halandó ember már úgy van alkotva, hogy azt szinte lehetetlen megérteni: bármily hitvány légyen is a hír, egyik halandó okvetetlenűl közli azt a másikkal, már csak azért is, hogy így kiálthasson föl: „Nézd csak, milyen hazugságot találtak ki!” A másik halandó pedig készségesen tartja oda a fülét, ámbár később azt mondja: „Ez tökéletes hazugság, nem is érdemes rá hallgatni.” Azután pedig rögtön keres egy harmadik halandót, a kinek azt elbeszélje s a kivel együtt kiálthasson föl ilyen méltatlankodással: „Mily hitvány hazugság!” Ez utóbbi pedig bejárja az egész várost s a halandók, a hányan csak vannak, kedvökre kibeszélik magukat, azután pedig bevallják, hogy az egész szót sem érdemel és kár rája szót vesztegetni.
Ez az eset, a mint látszott, nagyon lehangolta hősünket. Bármily haszontalan is az ostoba emberek beszéde, néha éppen elég arra, hogy megzavarja az okos embert. Csicsikov kezdte magát kényelmetlenűl és kellemetlenűl érezni, éppen úgy, mintha szépen kifényesített csizmával egyszerre valami sáros, büdös dágványba lépett volna; egyszóval rosszúl érezte magát, nagyon rosszúl. Megpróbálta, hogy kiverje az esetet a fejéből, igyekezett szórakozni, leült a whistezők közé, de minden próbája úgy ment, mint a görbe kerék: kétszer játszott ki idegen színt s egészen megfeledkezvén arról, hogy kétszer ugyanegy kártyával nem üthet, egészen nekibódúlt, s erővel el akarta venni a más ütését. A törvényszéki elnök nem bírta megérteni, hogy Ivánovics Pál - a ki oly jól, sőt mondhatni: fínoman játszik, - olyan vastag hibákat ejthetett s még az ő pikk-királyát is „behajtotta”, a melyben pedig ő - a mint maga mondta - úgy bízott, mint az Istenben. Persze a postamester, az elnök, sőt a rendőrkapitány is sokat évődtek a mi hősünkkel, hogy talán bizony szerelmes, sőt hogy ők tudják is, hogy Ivánovics Pálnak a szíve mitől fáj, de még azt is, hogy ki nyilazta meg azt; de mindez nem derítette föl őt, bármennyire igyekezett is nevetni és tréfálkozni. A vacsoránál sem bírta magát összébb szedni, ámbár az asztalnál igen kedves vendégsereg ült, s Nozdrevet már rég kivezették, mert már magok a hölgyek is észrevették, hogy túlságosan botrányosan viselte magát: a füzértáncz alatt leült a földre és a tánczolók ruhái után kapkodott, a mi a hölgyek szerint már igazán hallatlan dolog volt. - A vacsora igen vídáman folyt le: a háromkarú gyertyatartók, virágbokréták, gyümölcs- és czukortartók s boros üvegek körül ülők arczain a legfesztelenebb vídámság és elégedettség mutatkozott. A katonatisztek, dámák, frakkos vendégek - mind csupa kedvesség volt, szinte a túlzásig. A férfiak fölugráltak és siettek elvenni a szolgáktól az étekfogásokat, hogy valami rendkívüli ügyességgel odatarthassák a dámáknak. Egy ezredes a szószos csészét a meztelen kardja végére téve, tartotta egy dáma elé. Az élemedett korú férfiak, a kik közt volt Csicsikov is, hangosan vitatkoztak, együtt falva be a szavakat a hal- vagy marha-sülttel, a melyet kegyetlenűl megmustároztak, s olyan tárgyakról vitatkoztak, a melyek iránt máskor a mi hősünk is erősen érdeklődött; de most olyan volt, mint valamely messze útról jött, fáradt és törődött ember, a kinek sehogy sem fog az esze, s nem képes semmibe sem beletalálni magát. Meg sem várta a vacsora végét és sokkal korábban ment haza a szállására, mint máskor.
Ott, abban a kis szobában, a melyet már ismer az olvasó, a komót-szekrénynyel torlaszolt ajtajával s a szögletekből koronként kinézegető sváb-bogaraival, csak oly nyugtalan gondolatok zaklatták őt, mint a milyen nyugtalanúl viselte magát az a karosszék, a melyen ült. Szivében kellemetlenséget, zavart érzett; valami nehéz üresség volt annak a fenekén. - Hogy az ördög vinne el mindnyájatokat, a kik a bálokat kitaláltátok! - mondogatta haragosan. - Ugyan mitől van olyan jókedvetek? A kormányzóságban rossz az aratás, nagy a drágaság, de nekik azért bál kell. Hogy’ felöltöztek az asszonyok! Bizonyosan belekerült egynémelyiknek a ruhája ezer rúbelbe is. Hadd fizesse majd a paraszt, vagy még a magunkféle is. Hiszen azért fogadnak el a hivatalnokok megvesztegetéseket, azért adják el a lelküket, hogy a feleségeiknek egy-egy shawl-kendőt vagy egyéb haszontalanságot vehessenek, mert a guta tudja jobban, hogy minek nevezik mindazt a czifraságot! És miért? Azért, nehogy valamely repedtsarkú Szidorovna azt mondhassa, hogy a postamesternének volt a legkülönb ruhája. Ezért aztán csak úgy dobálják az ezer rúbeleket. És tele van a szájok, egyre azt kiabálva: „Bál, bál! mulatság!” Az ám! hitványkodás; nem orosz szokás, nem orosz természet szerint való mulatozás, hanem az ördög tudja, hogy micsoda: felnőtt, nagykorú emberek feketébe öltözve, mint a manók, egyszerre csak kiugranak a középre s elkezdik össze-vissza ránczigálni a lábaikat. Némelyik még azt is megteszi, hogy mialatt a bolondját járja a párjával, s a lábait vitézkötés bogaihoz hasonló vonalakban rugdalja, mint valamely kecskebak, azalatt a szomszédjával a legkomolyabb dolgokról beszélget... Majmolás, csupa majmolás! Mert a franczia ember negyven éves korában is éppen olyan, mint volt tizenöt éves korában, hát rajta! legyünk mink is olyanok! Nem, ez már igazán... minden bál után úgy érzi magát az ember, mintha valami bűnt követett volna el s még visszaemlékezni sem akaródzik rá. Az ember feje olyan üres, mintha valamely nagyúrral beszélgetett volna; a nagyúr mindenről beszél, könnyedén mindent érint, mindent elmond, a mit könyvekből kapkodott ki, föltálal mindent tarkán, csínosan, de mindebből nem marad semmi sem az ember fejében; csak azután látja az ember, hogy ha valamely egyszerű kupeczczel beszél, a ki nem tud egyebet, mint a maga dolgát, de azt jól és alaposan tudja, hát még az is többet ér, mint a nagyurakkal folytatott csiri-csáré. Hát ugyan mit lehetne kipréselni egy ilyen bálból? Hát ha egyszer valamely írónak eszébe jutna, hogy leírja azon jeleneteket a maguk valóságában? Hiszen a könyvben is csak oly érthetetlen volna az, mint természetben. Micsoda is az: erkölcsös vagy erkölcstelen összejövetel? az ördög tudja! Köp egyet rá az ember, aztán becsapja a könyvet.
Ily kedvezőtlen véleménynyel volt Csicsikov általában a bálok felől, de úgy látszik, hogy méltatlankodásának más, különös okai is voltak. Bosszankodása főképpen nem a bál ellen irányúlt, hanem az bántotta őt inkább, hogy oly rosszúl járt, hogy egyszeribe olyan furcsa színben tűnt föl a jelenvoltak előtt; hogy olyan különös, kétséges szerepet kellett ott játszania. Hiszen igaz, hogy okos ember szemével nézve a dolgot, látta ő, hogy mindez ostobaság; hogy bolond ember szava nem sokat jelent; kivált most, mikor a fődolog már rendbe van hozva úgy, hogy jobban sem kell. De az ember különös teremtés; éppen azoknak a kedvezőtlen véleményétől félt ő, a kiket semmire sem becsűlt, a kiket oly élesen elítélt magaviseletök és öltözködésök miatt. S ez annyival inkább bántotta, mert a dolgot jól felgondolva, belátta, hogy a kellemetlenség oka részben maga volt. De magamagára nem haragudott s ebben - természetesen - igaza volt. Mindnyájunknak megvan az a kis gyengénk, hogy magunk iránt egy cseppecskét engedékenyek vagyunk, s inkább valamely közeli emberünket keressük ki bűnbakúl, a kire bosszúságunkat zúdítjuk, példáúl a szolgánkat, vagy valamely hivatalnokot, a kivel dolgunk akadt, a feleségünket, vagy végül a széket, a melyet úgy odadobunk az ajtóhoz, hogy összetörik a karja, háta: hadd tudja meg, hogy mi az a harag. Csicsikov is hamar talált ilyen közel álló embert, a kire rárakott mindent, a mit csak haragja szült. Ez a közelálló ember Nozdrev volt, s annyi bizonyos, hogy ezt annyira ellátta Csicsikov jobbról is, balról is szitkai fergetegével, mint a hogy’ a ravasz falusi bírót, vagy bérkocsist szokta ellátni az utazó, tapasztalt százados vagy tábornok, a ki a szinte klasszikus káromkodásokhoz még sok újat és ismeretlent is mellékel, a melyeket ő maga talált ki. Sorra vevődött Nozdrevnek minden atyafisága s a családja fölmenő tagjai különösen sokat szenvedtek.
De a míg Csicsikov gondolataitól és álmatlanságtól gyötörtetve a karszékében ült s Nozdrevet és atyafiságát szemenszedett áldásokban részesítette, míg előtte a faggyú-gyertya pislogott, a melynek kanóczára már régen fekete sapka verődött össze, annyira, hogy minden pillanatban kialvással fenyegetődzött, míg a sötét, vak éjszaka bebámult az ablakán s már készült a közeledő reggeltől megszürkűlni, a mennyiben már a kakasok is kukorékoltak valahol a távolban s a teljesen álomba merűlt városban talán valahol el is indult egy-egy durva köpenyeges, nem tudni, milyen rendű és rangú ember az oroszoktól annyira kitaposott úton, a kocsma felé: - a város másik végén olyan eset történt, a mely még kellemetlenebbé tehette a mi hősünknek úgyis eléggé kellemetlen helyzetét. A város távoli utczáin és sikátorain egy különös fogat csörgött-zörgött végig, a melyről nehéz lett volna megmondani, hogy a szekerek és kocsik melyik osztályához tartozik. Nem hasonlított sem tárántászhoz, sem hintóhoz, sem bricskához, de inkább valamely roppant nagyhasú, kerekekre nőtt görögdinnyéhez. A dinnye pofája, vagyis az ajtaja, a mely valamikor sárgára lehetett mázolva, igen rosszúl zárúlt, mert igen elhanyagolt állapotban voltak a sarkai és kilincse, s csak zsineggel voltak jól-rosszúl összekötözve. A dinnye belseje tömve volt zacskókhoz hasonló párnákkal, takarókkal, derékaljakkal, kenyeres-zsákkal, kalácsokkal, süteményekkel, pogácsákkal, pereczekkel. Sőt felül még tyúk-pástétom és sózott hús is kandikált ki. A kocsi hátulján inasforma ember állt háziposztóból készült kabátban, kissé őszbe csavarodó szakállal, egyszóval olyan alak, a kiről azt szokták mondani, hogy jó figura. A rozsdás tengelyvas és kapcsok nyikorgása és csikorgása fölébresztette a város túlsó szélén szendergő éjjeli baktert, a ki felkapván az alabárdját, félálmában teli tüdejéből elrikkantotta magát, hogy: „Ki az?”, de látván, hogy senki, s csak a nagy nyikorgást hallván, megfogott a gallérján valami vadállatot s egy lámpáshoz menve, rögtön elkommantotta azt a körmén, ezek után pedig letévén az alabárdját, az ő lovag-rendi szabályai szerint újra elaludt. A dinnye elé fogott lovak minduntalan leestek térdeikre, mert nem voltak megvasalva, s ezenkívül - a mint látszott - a nyugodalmas városi kövezet is egészen ismeretlen volt előttök. A rozzant alkalmatosság, miután még néhány utczán keresztül ki- és befordúlt, végre bekanyarodott egy sikátorba s ott a kis Miklós-templom mellett megállt a prépost kapuja előtt. A dinnyéből egy krispines, fejkendős leányka mászott ki, s oly dörömbözést vitt véghez a kapun, hogy férfinak is becsületére vált volna; (a hátúlsó bakon ülő inast úgy kellett később a lábánál fogva leránczigálni, mert úgy aludt, mint a megmetszett.) A kutyák ugatni kezdtek s a kapu végre kinyílván, nehezen ugyan, de végre is elnyelte az otromba úti-alkalmatosságot. A dinnye farakásokkal, tyúkólakkal és egyéb szerszámokkal megrakott, szűk udvaron állt meg; ott kimászott belőle a gazdája: Korobocska földesasszony és kollégiumi titkárné.
Ez az öreg asszonyság Csicsikov elútazása után oly rendkívüli nyugtalanságot kezdett érezni a miatt, hogy hátha nagyon megcsalták, hogy nem aludván egymásután három éjjel, elhatározta, hogy, ámbár a lovai nincsenek megvasalva, beutazik a városba s ott egész bizonyosan megtudakolja: hogy’ kelnek a holt lelkek s nem csalták-e meg őt? mert az is meglehet, hogy ő - a mitől Isten őrizzen - talán fél- vagy harmadrész-áron adta el a magáét. Hogy ennek milyen következményei lettek, azt megtudhatja az olvasó azon párbeszédből, a mely két dáma közt folyt le. Ez a párbeszéd... no, de jobb lesz, ha ezt a párbeszédet külön fejezetben adjuk elő.

KILENCZEDIK FEJEZET
Reggel, jóval korábban, mint mikor N. városban látogatásokat szoktak tenni, egy narancsszínű, kékoszlopos és magas földszintes házból egy dáma röppent ki elegáns, koczkás köpenyegben, kíséretében inassal, a ki százgallérú köpenyeget, simára vasalt, aranyzsinóros kalapot viselt. A dáma rögtön, szokatlan sietéssel röpült fel a bejárat előtt álló hintó lebocsátott hágóján. Az inas becsapta a kocsiajtót, felfordította a hágcsót, s a hátúlsó bakra fölkapaszkodva, rákiáltott a kocsisra: „Hajts!”
A dáma egy frissiben hallott ujdonságot vitt magával s égett a kívánságtól, hogy azt mentől előbb továbbadja. Minden perczben kinézett a kocsi ablakán s nagy bosszúságára mindig azt látta, hogy még messze van útjának czéljától. Úgy tetszett neki, mintha minden ház hosszabb volna a szokottnál; a fehér kis szegényekháza apró ablakaival tűrhetetlenűl hosszúnak látszott neki, annyira, hogy utoljára sem bírta magát tűrtőztetni és felkiáltott: - Átkozott épület! hisz’ ez sohasem ér véget! - A kocsis meg már kétszer kapott intést: - Gyorsabban, Andris, gyorsabban! Ma kiállhatatlanúl lassan hajtasz! - Végre megérkezett. A kocsi megállt egy emeletes, szürkeszínű, ugyancsak fából épült ház előtt, a melynek ablakai fölött csínos domború képek voltak, közvetetlenűl az ablak alatt magas rács és karcsu oszlopocskák, a rácson belül vékonyka fák, egészen fehér színt mutatva az utcza porától, a melyet sohasem tisztogattak le róluk. Az ablakokban cserepes virágok látszottak, azután egy papagály a kalitkájában himbálódzva s csőrével egy rézkarikába fogódzva, végül két kis kutya, a napon sütkérezve és aludva. Ebben a házban a kocsin érkezett hölgy legbensőbb barátnője lakott.
A szerző nagyon meg van akadva: hogy’ nevezze meg a két hölgyet a nélkül, hogy megharagudjanak rá, mint megharagudtak régen is. Kigondolt nevet adni nekik - veszedelmes. Bármilyen nevet találjunk is ki, valahol, a nagy ország valamely zugában végre is akad valaki, a ki a költött nevet viseli s bizonyosan halálosan megharagszik, azt mondván, hogy a szerző külön odautazott azzal a czéllal, hogy megtudjon róla mindent: ki- s miféle ő, milyen zekét hord, milyen Ivanovna Agrafénának udvarol és mi a kedves étele. Ha csak a rangjok szerint nevezzük meg őket: az még veszedelmesebb. Mostanában nálunk valamennyi hivatalos és rangbéli ember annyira ingerűlt, hogy mindent, a mit nyomtatásban olvas, egyszeribe személyes czélzásnak tekint; úgy látszik: ez már benne van a levegőben. Elég annyit mondani valamely városról, hogy egy ostoba ember lakik benne: mindjárt megvan a személyeskedés; rögtön előugrik valamely tisztes külsejű úr és kiabálni kezd: - Én is ember vagyok, tehát én is ostoba vagyok? - Egy szóval, rögtön eltalálja, miről van szó. Ugyanazért ilyen kellemetlenségek elkerűlése czéljából azt a dámát, a kihez vendég érkezett, úgy fogjuk megnevezni, mint a hogy őt N. városban egyhangúan hívják: minden tekintetben kellemes hölgy. Ehhez az elnevezéshez ő törvényes úton jutott, mert igazán semmit sem sajnált, hogy a legnagyobb mértékben kellemesnek bizonyúljon, habár, persze, a kellemeskedésein mindig átütött az asszonyi természet általános tulajdonsága és kellemes szavaiban gyakran éles gombostű-szúrásokat osztogatott. Attól a haragtól meg Isten őrizzen, a mely a szívében felforrt olyan dáma ellen, a ki valamiképpen vagy valamiben elsőbb akart volna lenni, mint ő. Mindezen tulajdonságait azonban a kormányzósági városokban föltalálható lehető legfínomabb udvariasság alá rejtette. Minden mozdúlata csupa ízlés volt, még a verseket is szerette, sőt néha még a fejét is ábrándosan tudta tartani s mindenki egyetértett abban, hogy ő valóban minden tekintetben kellemes dáma. A másik, vagyis a vendégűl érkezett dámát, miután annak nem volt ilyen sokoldalúsága egyszerűen csak kellemes dámának fogjuk nevezni.
A vendég érkezése fölébresztette a napon alvó kis kutyákat: a hosszúszőrű Adélt, a ki rendesen a maga szőrével takaródzott és a vékonylábú Potpourrit. Mind a kettő pereczbe kanyarított farkkal és csaholva jelent meg a pitvarban, hol a vendég letette köpönyegét s divatos szabású ruhában maradt, nyakán hosszú boával, jázmin-illatot terjesztve megjelenésével a szobában. Mihelyt a minden tekintetben kellemes hölgy az egyszerűen kellemesnek megérkezéséről értesűlt, azonnal kiszaladt elibe a pitvarba. A dámák kezet fogtak, összecsókolództak, fölkiáltottak, mint az intézetbeli leány-barátok mindjárt az intézetből való kikerűlésök után, mikor még a mamáik nem értek rá fölvilágosítani őket, hogy az egyiknek a papája szegényebb és rangban is lejebb álló, mint a másiké. A csókok olyan hangosan czuppogtak, hogy a kis kutyák megugatták, a miért néhány zsebkendő-csapást kaptak; azután a két dáma bevonúlt a vendéglátó szobába, a mely, természetesen, kék volt, pamlaggal, tojásdad asztallal, sőt bársonynyal bevont ablak-ellenzőkkel is; nyomukban bevonúlt, még mindig morogva, a nagyszőrű Adél is s a magas, vékonylábú Potpourri.
- Ide, ide, ebbe a zugocskába, - szólt a háziasszony, a pamlag szögletébe ültetve vendégét; - így ni! Itt van ez a párnácska is.
S ezt mondva, egy kis párnácskát gyömöszölt a vendég háta mögé. A párnára olyan ábrázatú lovag volt pamuttal hímezve, a minőt általában hímezni szoktak; az orra olyan, mint egy létra, az ajka pedig mint egy négyzet.
- Ah, beh örülök, hogy olyan kegyes volt... Csak hallgatok, hallgatok: hiszen - mondok - valaki kocsin érkezett; de gondolom magamban: ki lehet az ilyen korán? Párásá azt mondja, „a vicze-kormányzóné”, én meg azt mondom: „No köszönöm szépen! megint itt van az a félkegyelmű, hogy halálra untasson”, s már éppen ki akartam üzenni, hogy nem vagyok itthon.
A vendég már rá akart térni a dologra s elmondani az ujságját, de a minden tekintetben kellemes hölgynek egy fölkiáltása más irányt adott a beszélgetésnek:
- Jaj, milyen kedves szín! - kiáltott föl, t. i. a minden tekintetben kellemes hölgy, az egyszerűen kellemes ruhájára tekintve.
- Igen: nagyon kedves. Hanem Fedorovna Prászkovja azt mondja, hogy jobb volna, ha a koczkák kisebbek s a babok nem fehérszínűek lennének, hanem kékek. A nőtestvéremnek is küldtem egy ruhára valót; de az már igazán oly bájos, hogy ki sem lehet mondani. Képzelje csak, kérem: a lehető legvékonyabb csíkok, a minőt csak képzelni lehet, a földje kék, a csíkokon pedig fölváltva pontocskák és virágocskák, pontocskák és virágocskák... Egyszóval: páratlan szépségű. Határozottan el lehet mondani, hogy olyan szép még nem is volt a világon.
- De, édesem, az nagyon is tarka.
- Jaj, dehogy tarka.
- De tarka.
Meg kell jegyeznünk, hogy a minden tekintetben kellemes hölgy némiképpen materialista volt, nagyon szeretett ellent mondani, kételkedni és sok mindent tagadott az életben.
Az egyszerűen kellemes hölgy kijelentette újra, hogy biz’ az egyáltalán nem tarka, aztán hozzátette:
- Gratulálok: a zsinórok kimentek a divatból.
- Hogy-hogy?
- Úgy, hogy helyettök rojtokat viselnek.
- Ah, a rojt nem szép.
- Pedig most csak rojtot és rojtot hordanak: a köpenyegen is rojt, a ruhaujjon is rojt, a vállon is rojt, a ruha-aljon is rojt, mindenütt rojt.
- No, az már nem lehet szép, Ivanovna Zsófia, ha mindenütt rojtot alkalmaznak.
- Ellenkezőleg, Grigorjevna Anna, nagyon is kedves: kettős szegéssel, széles hasítékkal, fölül pedig... De még jobban elcsodálkozik, ha megtudja, hogy... Képzelje csak: a derekat most még hosszabbra szabják, elől fodrosan s az első részen a halcsontok rendkívül hosszan leérnek; a szoknya egészen duzzadt formába szedődik, mint volt a krinolin korában, sőt hátul még egy kis vattát is raknak be, hogy szép kerekséget mutathasson, s ezt úgy hívják, hogy: belle femme.
- No, az már egyszerűen hallatlan, - mondá a minden tekintetben kellemes dáma, méltóságos mozdúlattal kapva föl a fejét.
- Tökéletesen igaza van: hallatlan, - felelt az egyszerűen kellemes hölgy.
- Már én nem bánom, akárki akármit mond is, én ugyan nem fogom ezt a divatot fölvenni.
- Én magam is... Igazán, ha fölgondolja az ember, hogy mire nem vetemedik néha a divat... az már igazán hallatlan. Tisztán csak tréfa kedvéért kérettem el a húgomtól a szabás-mintát; Malánya már hozzá is fogott a varrásához.
- Hát kegyednek már szabás-mintája is van hozzá? - kiáltott föl a minden tekintetben kellemes hölgy, nem minden benső izgatottság nélkül.
- Van; a húgom hozta.
- Édes lelkecském, minden szentekre kérem: adja ide nekem is.
- Ah, már odaígértem Fedorovna Prászkovjának. Talán majd ha attól visszakapom.
- Ugyan ki fog Fedorovna Prászkovja után hátúl ballagni? Nagyon különös volna a kegyed részéről, ha a jó barátnéját megkerűlve, idegennek adná az elsőséget.
- Hiszen ő unoka-néném!
- Ugyan miféle nénje: a férje részéről! Nem, Ivánovna Zsófia, hallani sem akarok róla; ez azt jelentené, hogy kegyed meg akar engemet sérteni... Látom, hogy már nem szeret engem, látom, hogy meg akar szakítani velem minden ismeretséget.
Szegény Ivánovna Zsófia nagyon meg volt akadva. Maga is érezte: mily erős kereszt-tűzbe kerűlt. „Nesze neked: mért dicsekedtél!” Szerette volna ezért a saját nyelvét tűvel megszurkálni.
- Nos, hát a mi Don Juánunk mit csinál? - kérdezte ekközben a minden tekintetben kellemes hölgy.
- Ah Istenem! Én meg itt ülök kegyed előtt hiában! Ez már csakugyan nagyszerű! Tudja-e, Grigorjevna Anna, hogy mi hozott engem ide?
Itt a vendég lélekzetvétele meggyorsúlt, szavai, mint a vércsék, készek voltak egymást kergetni s csak olyan embertelenség állíthatta meg őt, mint a minőt az őszinte barátné tanúsított.
- Dicsérheti, magasztalhatja nekem, - szólt az, a szokottnál nagyobb élénkséggel, - én nyíltan kimondom, a szemébe is megmondom neki, hogy haszontalan ember, haszontalan, haszontalan, haszontalan...
- De hallgassa meg hát, a mit mondani akarok!
- Elhíresztelték, hogy ilyen meg olyan derék ember, pedig egyáltalában nem az; az orra is... a lehető legkellemetlenebb orr.
- Engedje meg, édes lelkem, Grigorjevna Anna, engedje meg már, hogy szóhoz jussak. Hiszen az, a mit én el akarok mondani, egy história, ce qu’ on appelle une histoire! - mondta a vendég, csaknem kétségbeesetten és tökéletesen könyörgő hangon.
Nem árt megjegyezni, hogy a két dáma beszélgetésében igen sok volt az idegen szó, sőt több hosszú franczia szólás is. De bármennyire elismerje is a szerző azt a nagy hasznot, melyet a franczia nyelv Oroszországnak hajt, bármily elismeréssel viseltetik is a mi felsőbb köreink iránt, a melyek a nap minden órájában francziáúl beszélnek, - természetesen: csupa hazafiasságból, - mindazáltal nem mer semmiféle idegen szókat behozni ebbe a poémába. E szerint hát folytassuk oroszúl.
- Micsoda história?
- Ah édesem, Grigorjevna Anna! Ha el tudná képzelni azt a helyzetet, a melyben én voltam! Képzelje: hozzám jön ma a prépostné, a Kirill atya felesége s mit gondol kegyed? hogy ki- és miféle az a mi kedves jövevényünk? mi?
- Hogyan? hát talán a prépostnénak is udvarolt?
- Ah, Grigorjevna Anna, ha csak udvarolna! Hallja csak, hogy mit beszélt a prépostné. Megérkezett hozzá - azt mondja - Korobocska földesasszonyság egész réműlten, halálsápadtan és elkezdett beszélni, de miket beszélni! hallgassa csak: valóságos regény; egyszerre csak egy vak éjszakán, mikor már az egész ház aludt, a kaput döngetni kezdik, de oly rettenetesen, hogy el sem lehet képzelni; aztán kiabálnak hozzá: „Nyissátok ki, nyissátok ki, mert ha nem, betörjük a kaput”. Mit szól hozzá? Hát micsoda Don Juan az ilyen?
- Ki az a Korobocska? talán valami fiatal özvegy?
- Dehogy! öregasszony.
- Ah, ah! Tehát öregasszony után vetette magát? No, tisztelem akkor a mi dámáink izlését! Ugyancsak megválasztották, hogy kibe szeressenek bele.
- De kérem, Grigorjevna Anna, egyáltalában nem arról van szó, a mit kegyed gondol. Hanem képzelje csak el, hogy megjelenik tetőtől talpig fegyverben, mint valami Rinaldo Rinaldini és így szól: „Adja el nekem - azt mondja - a holt lelkeit”. „Nem adhatom el, mert meghaltak”. - „Nem - azt mondja - nem haltak meg azok; az már az én dolgom, hogy meghaltak-e vagy sem - azt mondja és azt kiáltja: nem holtak azok!” Egyszóval roppant botrányt csinált: összefutott az egész falu, a gyerekek rínak, mindenki óbégat, egyik ember nem érti a másikat, röviden: horreur, horreur, horreur! Nem is képzeli, Grigorjevna Anna, mennyire felizgatott engem ez a dolog, mikor meghallottam. „Galambocskám, nagyasszonyom - szólt hozzám az én Máskám, - nézze meg csak magát a tükörben: milyen sápadt”. - „Kisebb gondom is nagyobb nekem most a tükörnél - mondok, - Grigorjevna Annához kell mennem, hogy elmondjak neki mindent”. S rögtön parancsot adok, hogy fogjanak be; Andris kocsis azt kérdezi tőlem, hogy hova hajtson s én nem tudok neki felelni, csak nézek a szemébe, mint a bolond; azt hiszem: azt gondolta felőlem, hogy megtébolyodtam. Ah, Grigorjevna Anna! el sem képzelheti, milyen izgatott voltam.
- Ez mégis különös, - szólt a minden tekintetben kellemes dáma; - vajon mit akarnak jelenteni azok a holt lelkek? Megvallom, hogy én nem értem. Most már másodszor hallok azokról a holt lelkekről; s a férjem még azt mondja, hogy Nozdrev hazudik; de valaminek mégis csak kell benne lenni.
- Elképzelheti a helyzetemet, Grigorjevna Anna, mikor én ezt meghallottam. „Most pedig - azt mondja Korobocska - nem tudom - azt mondja - hogy mit csináljak. Aláíratott velem - azt mondja - valami hamis iratot s ledobott az asztalra tizenöt rúbelt; én - azt mondja - tapasztalatlan, támasz nélkül való özvegyasszony vagyok, semmihez sem értek...” No hát ez aztán szép eset. De még csak halvány fogalma sincs kegyednek arról, hogy mennyire fölizgatott engem ez a dolog.
- No már akárki akármit mond: itt nem holt lelkekről van szó; ez alatt valami más rejlik.
- Én is azt mondom, - válaszolt az egyszerűen kellemes dáma bizonyos meglepetéssel s azonnal erős vágyat érzett megtudni azt, hogy mi lehet az, a mi ez alatt rejlik? Meg is kérdezte lassan tagozott szavakkal: - No, és mit gondol: mi rejlik alatta?
- Hát kegyed mit gondol?
- Hogy én mit gondolok? Én, az igazat megvallva, azt sem tudom már, hogy mit gondoljak.
- Mégis csak szeretném tudni, hogy mi a kegyed felfogása erre nézvést.
De az egyszerűen kellemes hölgy nem tudott mit mondani. Csak hüledezett, hanem hogy valami határozott véleményt mondjon, arra nem volt képes; erre neki sokkal inkább, mint akárki másnak, gyöngéd baráti tanácsra volt szüksége.
- No hát hallja csak, hogy mik azok a holt lelkek, - mondta a minden tekintetben kellemes dáma, mialatt a vendég csupa figyelemmé vált: a fülecskéi maguktól megnyúltak, ő maga följebb emelkedett annyira, hogy nem is ült és nem is támaszkodott a pamlagra s bár kissé testesecske volt, egyszeribe megvékonyúlt, hasonlítani kezdett a könnyű pehelyhez, a mely röpködve száll tova a szellő fúvásától.
Így változik át a vadászkutyákat kedvelő orosz úr, midőn az erdőbe érve lesi, hogy no most mindjárt kiugrik a fölzaklatott nyúl, így változik át lovával és fölemelt ostorával együtt megdermedt figyelemmé, lőporrá, a mely most mindjárt tüzet kap. Szemei egészen bevájódnak a levegőbe s íme: ő már eléri a vadat, már hatalmába keríti azt, bár mennyire ellene támadjon is az egész hó-viharos puszta, telefújva hósziporkákkal, száját, bajúszát, szemét, szemöldökét és hódprémes sapkáját.
- A holt lelkek... kezdte a minden tekintetben kellemes dáma.
- Nos, nos? - türelmetlenkedett a vendég.
- A holt lelkek...
- Jaj, beszéljen már, az Istenre kérem, beszéljen.
- A holt lelkek dolga csak ürügy, a mely alatt egészen más valami rejlik, még pedig az, hogy Csicsikov meg akarja szöktetni a kormányzó leányát.
Ez a fölfedezés igazán váratlan volt és minden tekintetben rendkívűli. Az egyszerűen kellemes dáma ezt hallva, majd sóbálvánnyá vált, halálsápadt lett és komolyan erőt vett rajta az ideges fölindúltság.
- Jaj, Istenem! - kiáltott föl, összecsapva a kezét, - ezt már igazán nem hittem volna.
- Én pedig, az igazat megvallva, mindjárt sejtettem, hogy miről van szó, mihelyt kegyed megszólalt, - felelt a minden tekintetben kellemes hölgy.
- Hát micsoda nevelés ezek után az az intézetbeli, Grigorjevna Anna? Szép ártatlanságok kerülnek ki onnan.
- Micsoda ártatlanság? A fülem hallatára olyanokat beszélt, hogy azt én - megvallom - ismételni sem merem.
- Tudja, Grigorjevna Anna, fáj az ember szíve, ha látja: mennyire jutott már az erkölcsiség.
- A férfiak meg bele vannak bolondulva. Én meg, őszintén megvallva, nem találok rajta semmit.
- Rettenetesen affektál.
- Óh, édes lelkem, Grigorjevna Annám, olyan, mint a kőszobor: semmi kifejezés az arczában.
- Ah, mennyire affektál! De mennyire! Istenem, mennyire affektál! Ki tanította rá, nem tudom, de én még nem láttam nőt, a ki annyira affektált volna!
- Lelkem, hiszen olyan, mint a kőszobor és sápadt, mint a halál.
- Jaj, ne is mondja, Ivánovna Zsófia, hiszen Istentelenűl festi magát.
- Hova gondol, Grigorjevna Anna, hiszen olyan, mint a kréta, valóságos kréta.
- De édesem: én mellette ültem; ujj-vastagságnyi pirosító van rajta s úgy válik és húll le róla, mint a vakolat. Az anyja tanította rá, a ki ugyancsak kaczér teremtés, de a leánya még fölűl fogja múlni az anyját.
- No kérem, még ha olyan erős esküt tesz is rá, én azt mondom, vesszenek el rögtön a gyermekeim, a férjem és minden vagyonom, hogy ha egy csepp, de csak egy parányi pirosító is van rajta.
- Ugyan mit beszél, Ivánovna Zsófia! - kiáltott föl a minden tekintetben kellemes dáma, összecsapva a kezeit.
- Jaj beh furcsa kegyed, Grigorjevna Anna. Bámúlom kegyedet, - mondta az egyszerűen kellemes dáma, szintén összecsapva a kezét.
Nem tűnik az föl furcsának az olvasó előtt, hogy a két hölgy egészen különböző véleményen volt az iránt, a mit csaknem egy és ugyanazon időben láttak? Valóban sok olyan dolog van a világon, a minek már az a sajátsága, hogy az, ha egy valamely dáma ránéz, hát fehérnek látszik, ha pedig valamely másik néz rá, hát olyan pirosnak, mint a vörös áfonya.
- No hát, még egy bizonyíték arra nézve, hogy a kisasszony sápadt és fehér, - folytatta az egyszerűen kellemes dáma, - mintha most történnék, úgy emlékszem rá, hogy ülök Manilov mellett és azt mondom neki: „Nézze csak, milyen sápadt a házikisasszony!” Igazán, csak olyan fajankónak is tetszik az a leányka, mint a milyenek a mi férfiaink. A mi Don Juanunk meg... Jaj, beh ki nem állhattam! El se tudja képzelni, Grigorjevna Anna, mennyire ki nem állhattam.
- Igen, de akadtak hölgyek, a kik nem maradtak közönyösek iránta.
- Talán én, Grigorjevna Anna? No, már ezt ne mondja, kérem!
- Hiszen nem is kegyedről beszélek; mintha bizony kegyeden kívül senki sem lett volna ott.
- Nem, nem, Grigorjevna Anna! Engedje megjegyeznem, hogy én nagyon jól ismerem magamat; legföljebb más dámákról mondhatja azt, olyanokról, a kik a hozzáférhetetlenek szerepét játszszák.
- Már megbocsásson, Ivánovna Zsófia! Engedje tudtára adnom, hogy én velem efféle botrány soha sem történt. Más valakivel talán, de én velem - már megengedjen...
- Hát miért veszi magára? Hiszen más dámák is voltak ott, még olyanok is, a kik dulakodva foglalták el az ajtó melletti székeket, hogy közelebb lehessenek hozzá.
No, az egyszerűen kellemes hölgy eme szavai után elkerűlhetetlennek látszott a vihar kitörése; de nagy meglepetésünkre mind a két dáma egyszerre elcsendesedett és egyáltalában semmi sem tört ki. A minden tekintetben kellemes hölgynek eszébe jutott, hogy a legújabb divatú ruha szabás-mintája még nincs a kezei között, az egyszerűen kellemes hölgy pedig arra gondolt, hogy nem tudta még meg az ő őszinte barátnéja fölfedezésének részleteit, ugyanazért a béke hirtelen helyre állt. Egyébaránt nem is lehet mondani a két dáma egyikéről sem, hogy kellemetlenkedő természetűek lettek volna, általában nem is volt bennük semmi gonoszság, csak úgy, szóra szót adva, önmagától keletkezett bennök némi vágy az iránt, hogy meg-megcsípjék egymást, némi kis élvezetet érezvén abban, hogy adott alkalommal így szólhassanak magukban: „Nesze neked!” A szíveknek különféle vágyai vannak, úgy a nőknél, mint a férfiaknál.
- Csak azt nem bírom én fölfogni, - mondotta az egyszerűen kellemes dáma: hogy’ szánhatta rá magát Csicsikov, mint jövevény ember, olyan merész lépésre. Lehetetlen, hogy a dologban bűnrészesek ne legyenek.
- Hát kegyed azt hitte, hogy nincsenek?
- De ki lehet az, a ki segédkezik neki?
- Hát akár Nozdrev.
- Hogy Nozdrev?
- Miért ne? egészen neki való dolog. Hiszen tudja tán, hogy Nozdrev el akarta adni, vagy jobban mondva: el akarta kártyázni a tulajdon édes apját.
- Óh Istenem, milyen érdekes híreket hallok én kegyedtől! Eszem ágába sem jutott volna, hogy még Nozdrev is bele van a históriába keverve.
- Én ilyesmit mindig föltételeztem róla.
- Ha fölgondolja az ember: mi minden történik a világon. No hát lehetett-e azt képzelni akkor, mikor Csicsikov a városunkba megérkezett, hogy ilyen különös vállalkozásra adja magát? Jaj, Grigorjevna Anna, ha tudná: mily izgatott vagyok. Ha nem bírnám a kegyed rokonszenvét és barátságát, bizony, örvény szélén képzelném magamat... Azt mondja az én Máskám, látván, hogy én olyan sápadt vagyok, mint a fal: „Nagyasszonyom - azt mondja - olyan fehér, mint a fal”. „Máska - feleltem én - azzal én most nem gondolok”. Hát ez lett a dolog vége! És még Nozdrev is! no, szép eset, annyi igaz!
Az egyszerűen kellemes hölgy még nagyon szerette volna a leányszöktetés részleteit is hallani, tudniillik, hogy hány órakor fog az végbe menni, stb., de ezzel már sokat is akart. A minden tekintetben kellemes dáma egyenesen kijelentette, hogy semmit sem tud. Hazudni nem tudott - csak föltételezett egyet-mást, - a mi egészen más dolog, - de azt is csak olyankor, mikor a föltételezés benső meggyőződésén alapúlt; ha pedig meg volt a benső meggyőződése, akkor ugyancsak megállta a helyét és hiába próbálkozott volna vele disputálni bármely ügyvéd, ha még oly tehetsége lett volna is mások meggyőződésének a megváltoztatására, - majd meglátta volna ő vele szemben, hogy mi az a benső meggyőződés! Hogy a két dáma végre teljesen meggyőződött a felől, hogy a mit előbb csak föltételeztek, az tiszta valóság: - ebben nincs semmi különös. Mink, tudományos emberek is - a mint magunkat nevezni szoktuk - csaknem egészen úgy cselekszünk, s bizonyítékokúl a mi tudományos eszmélkedéseinket használjuk. A tudós eleinte úgy jár el, mint valamely nem közönséges csaló: szerényen, mérsékelten, a legbékésebb kérdéssel kezdi: „Vajon valamely vidék nem ettől meg attól a tótól vette-e a nevét?” vagy: „Vajon ez az okmány nem valamely későbbi korba való-e?” Idézi mindjárt egyik és másik régi írót s mihelyt valami kis czélzást lát, vagy ha csak úgy rémlik is neki, hogy czélzás van a szövegben, rögtön vakmerő lesz, fölbuzdúl, komázva beszél a régi szerzőkkel, kérdéseket tesz nekik és maga felel meg azok helyett, egészen megfeledkezve arról, hogy félénk találgatással kezdte; most már azt hiszi, hogy mindent lát, hogy a dolog világos s okoskodását ilyen szavakkal végzi: „Íme tehát így meg így volt a dolog, íme: ezt meg azt a népet kell itt érteni! Íme: ilyen néző pontból kell ezt a tárgyat vizsgálni”. Erre már csak a katedráról kell a dolgot nyilvánosságra hozni - s a legfrissebb fölfedezésű igazság elindúl az ő világra szóló körútjára és követőket, híveket gyűjt magának.
Míg a két dáma ily sikeresen és szellemesen megoldotta a szövevényes kérdést, a vendéglátóban megjelent az állami ügyész az ő örökösen mozdúlatlan arczával, sűrű szemöldökével és kancsal szemével, A dámák egymás szavába vágva, siettek neki elmondani a történteket, a holt lelkek vásárlását, a kormányzó leányának megszöktetésére való tervet, s annyira kihozták a sodrából, hogy bármily sokáig állt is egy helyben, bármint pislogott is a balszemével, bármint veregette le szakálláról a zsebkendőjével a tubákot, nem bírt egy szót sem megérteni. Úgy is hagyták magára a hölgyek s indúltak rögtön neki a városnak, egyik erre, a másik arra, hogy mindenkit föllármázzanak. Ezt a föladatot valamivel több, mint félóra alatt sikerűlt is nekik végrehajtani. A város föl volt kavarva; minden forrt, bár senki sem tudta, miről van szó. A dámáknak sikerűlt az embereket úgy elvakítani, hogy egy ideig mindnyájan, - de főképpen a hivatalnokok - egészen meg voltak bódorodva. Eleinte éppen olyasmit éreztek, mint az álmos iskolásfiú, a kinek korábban fölébredt társai „huszárt”, vagyis tubákkal behintett papirdarabot dugnak az orrába. Ez, a mint ébredése közben az alvó teljes szuszogásával magába szippantja a tobák-port, fölébred, fölugrik, széjjel néz, mint a bolond, kimereszti a szemét s nem bírja megérteni: hol van, mi történt vele, csak azután veszi észre a naptól megvilágított falakat, a szoba szögleteiben megbújt pajtások kaczagását s az ablakon benéző, fölkelő reggelt, a mely ezer meg ezer madár-hangtól zajos, a nádas közt csillogó patakot, a melyet már egészen elleptek a fürdő, meztelen gyerekek - s csak ezek meglátása után érzi végre, hogy „huszár” van az orrában. Tökéletesen ilyen volt a város lakóinak és hivatalnokainak a helyzete. Mindenki megállt, mint a birka, kimeresztve a szemét. A holt lelkek, a kormányzó leánya és Csicsikov rendkívül furcsán kavarogtak a fejeikben, csak később, az első megbódorodás elmúltával kezdték azokat némiképpen egyenkint megkülönböztetni, követeltek bővebb fölvilágosítást és haragudtak, látván, hogy a dolog semmiképpen sem akar világosabb formát ölteni. „Micsoda mese az a holt lelkekről? Nincs semmi értelme a holt lelkeknek, hát hogy’ venne valaki holt lelkeket? hol van olyan bolond? ki adna azokért pénzt? mi hasznát veheti valaki a holt lelkeknek? aztán hogy’ kerűl ebbe a kormányzó leánya? Vagy ha Csicsikov el akarta szöktetni a kormányzó leányát: minek vásárolt ehhez holt lelkeket? Ha meg holt lelkeket vásárolt, akkor minek a kormányzó leányát megszöktetni? Talán ajándékúl akarta adni neki a holt lelkeket? Milyen ostoba mende-monda mindez! Micsoda eljárás az, hogy alig fordúl meg az ember, máris olyan históriát találnak ki, a melynek semmi értelme sincs... De ha megvan a mende-monda, csak kell valami okának lenni? Micsoda oka lehet a holt lelkek vásárlásának? Semmi oka. Az egész nem egyéb szószátyárkodásnál, ostobaságnál, agyrémnél, hogy az ördög vinné el mind!”
Egyszóval szóltak-szapúltak, az egész város a holt lelkekről, a kormányzó leányáról és Csicsikovról beszélt és fenekestűl felfordúlt minden. Mintha vihar forgatta volna föl az addig békén szendergő várost. Kimásztak odúikból mindazok a rég elfelejtett alakok, a kik már néhány év óta hálókabátban kuczorogtak otthon, ráhárítva ez elbúvásuk okát vagy a csizmadiára, mintha az szűk csizmát varrt volna nekik, vagy a szabóra, vagy a részeges kocsisra; mindazok, a kik már rég megszakítottak minden ismeretséget, s a kik - a mint mondani szokás - már csak a Henyei és Szundikáló földesurakkal tartották fönn az ismeretséget, (ezek pedig jeles nevek, a melyek az Oroszországban nagyon használatos henyélni és szundikálni igékből származnak épp úgy, mint ez a mondás: „ugyan látogassuk meg Szendergőéket és Hortyogóékat”, a mely mondással jeleznek minden mélységes alvást oldalt, hanyatt és minden egyéb helyzetben, szuszogással, orr-sípolással és egyéb muzsikával); mindazok, a kiket nem lehetett kicsalni a házaikból a legdrágább hallevessel, a legízesebb pisztránggal, szájban szinte elolvadó legfínomabb pástétomokkal sem; - röviden: kisült, hogy a város élénk is, nagy is, a lakossága is sűrű, mint a hogy’ annak lenni kell. Előkerűlt bizonyos Pafnútyevics Szyszoj és Karlovics Makdonald, a kikről soha senki nem is hallott; a vendéglátó termekben megjelent egy rendkívül nyurga, ellőtt kezű invalidus, olyan magas termettel, a minőt soha senki nem látott; az utczákon ismeretlen födeles kocsik, soha nem látott fogatok, hintók, bricskák jelentek meg - és előállt az a helyzet, a melynél azt kiáltják: „Gyere ki Kati, forr a szurok!” Más időben, más körűlmények közt az ilyen hírek tán figyelmet sem keltettek volna; de N. városa már réges-régen semmi hírt sem kapott. Nem volt már három hónap óta még olyasmi sem a városban, a mit a székhelyeken úgy neveznek, hogy commerage s a mi tudvalevőleg éppen az a városra nézve, mint annak idején az élelmiszerek beszállítása.
A folyó beszélgetésekben hirtelen két, egymással homlokegyenest ellenkező vélemény képződött s hirtelen két egymással szemben álló párt keletkezett: a férfiak és nők pártja. A férfiak pártja, - ez volt a lehető legtökéletlenebb, - figyelmét főképpen a holt lelkekre irányozta. A nők pártja kizárólag csak a kormányzó leányának a megszöktetése dolgával foglalkozott. Meg kell adni a dámáknak, hogy ebben a pártban hasonlíthatatlanul nagyobb rend és körűltekintés uralkodott. Úgy látszik: az már együtt jár az ő rátermettségükkel, hogy ők mint gazdasszonyok, jó rendet tudnak tartani. Minden lépésük élénk és határozott volt, világos és szemmel látható formát öltött, megmagyarázódott, megtisztítódott, egyszóval: mindig teljes kép volt az eredmény. Kiderűlt, hogy Csicsikov már régóta szerelmes a kormányzó leányába, hogy gyakori légyottjuk volt a kertben, holdvilágos éjjeleken, hogy a kormányzó feleségűl is adná hozzá a leányát, mert Csicsikov gazdag ember, akár valamely zsidó, de az a bökkenő, hogy Csicsikov feleséges ember, csak elhagyta a feleségét, (honnan tudták meg, hogy Csicsikovnak felesége van - ezt senki még csak nem is sejtette), hogy Csicsikovné, a kit reménytelen szerelem gyötör, rendkívül megható levelet írt a kormányzónak s Csicsikov látván, hogy a leányka apja és anyja beleegyezését semmiképpen sem nyerheti meg, elhatározta magát a szöktetésre. Más házaknál ugyanezt valamelyest másképpen beszélték: hogy Csicsikovnak egyáltalában nincs felesége, de mint fínom és csak bizonyosra vállalkozó, tapasztalt ember, azon kezdte a dolgot, hogy előbb a leányka mamáját környékezte meg, azzal kötött titkos szívbeli viszonyt s csak azután kérte meg attól a leánya kezét; de az anya félvén, hogy a vallással ellenkező bűnt követhetne el és lelkiismereti furdalást érezvén, kereken megtagadta beleegyezését és ez az igazi oka annak, hogy Csicsikov a leány megszöktetésére határozta el magát. Mindehhez még sok magyarázat és helyreigazítás járúlt, a szerint, a mint a hír tovább és tovább terjedt, eljutván egész a legfélreesőbb sikátorokba is. Oroszországban pedig az alsóbb rendbeliek nagyon szeretnek a felsőbb rendbeliek botrányairól beszélgetni, ugyanazért e dologról olyan házikókban is beszélgettek már, a melyek lakói Csicsikovnak soha színét se látták, még jobban magyarázgatták az esetet, még többet tettek hozzá. A tárgy perczről-perczre érdekesebbé vált, napról-napra bevégzettebb formát nyert, végűl teljes bevégzettségében eljuttatták azt magának a kormányzónénak a saját füleibe. A kormányzóné, mint család-anya és a város elsőrangú asszonya, végűl mint nő, nem is álmodván ilyesmiről, rendkívűl meg volt sértve a históriától s minden tekintetben igazolt haragra lobbant. A szegény kis szőkének oly viharos jelenete volt a mamájával, a minőt nem minden tizenhatesztendős leányka él át. Megindúlt a kérdések, faggatások, lehordások, fenyegetések, szemrehányások, intések zuhataga annyira, hogy a kis szőke könyekre fakadt, rítt és nem tudott egy szót sem megérteni, a kapusnak pedig kiadatott a rendelet, hogy Csicsikovot soha és semmi ürügy alatt nem fogják fogadni.
A nők, elvégezvén a dolgukat a kormányzónét illetőleg, a férfiak pártja felé fordúltak, igyekezvén azokat a magok pártjára hódítani, azt állítván, hogy a holt lelkek csak ürügy arra nézve, hogy az alatt minden gyanút el lehessen hárítani és a szökést sikeresebben végrehajtani. A férfiak közűl csakugyan többen át is mentek a nők pártjára, annak ellenére, hogy társaik részéről igen erős lehordásban részesűltek, megkapván a „vénasszonyok” és „szoknyahősök” titulusát, a mi tudvalevőleg igen sértő elnevezés a férfiakra nézve.
De bármennyire ellenkeztek és berzenkedtek is a férfiak, az ő pártjukban nem volt olyan rend, mint az asszonyokéban. Náluk minden nyers, faragatlan, esetlen, szögletes, rendetlen volt, a fejekben csupa zavar, ellenmondás, ingadozás, a gondolatok formátlansága; - röviden: mindenből kirítt a férfiúi üres, durva, nehézkes természet, a mely nem alkalmas sem házi berendezkedésre, sem szívbeli meggyőződésekre, a mely nem tud hinni, renyhe, örökös kétkedéssel és szokatlan félénkséggel van tele. A férfiak azt mondogatták, hogy az egész história képtelenség, hogy a kormányzó leánya megszöktetése inkább huszárnak, mint polgári embernek való, hogy Csicsikov nem teszi azt meg, hogy az asszonyoknak csak a nyelve jár, hogy az asszony olyan, mint a zsák: a mit bele tesznek, azt viszi el magában; hogy a fődolog, a mire a figyelmet irányozni kell: a holt lelkek, a melyek különben hogy mit jelentenek, azt az ördög tudná jobban, hanem hogy azért azok valami nagy csúfságot rejtenek magukban. Miért gondolták a férfiak, hogy a holt lelkek valami csúfságot rejtenek magukban, azt rögtön megmondjuk.
A kormányzóság részére új főkormányzót neveztek ki. Oly esemény, a mely a hivatalnokokat tudvalevőleg mindig izgatottá teszi: megindúlnak a szemlék, vizsgálások, kutatások, reviziók és egyéb hivatalos kellemetlenkedések, a melyekkel a följebbvaló az ő alárendeltjeit szokta megtraktálni. „No, - gondolták a hivatalnokok, - ha az új főkormányzó megtudja, mily ostoba hírek keringenek a városban, olyan haragra lobbanhat, hogy végünk lesz!” A közegészségügyi felügyelő rögtön elsápadt; Isten tudja: mit képzelt, de a többi közt azt is, hogy hátha a holt lelkek alatt a kórházakban és egyebütt a forró láztól nagyobb számban megholtakat találják érteni, - a mely betegség ellen nem tétettek meg a kellő óvó-intézkedések, - s hogy hátha Csicsikov nem egyéb, mint a főkormányzói hivatalból titkos vizsgálatra kiküldött hivatalnok? Mindjárt közölte is ezt a törvényszéki elnökkel. Az elnök azt felelte, hogy ez ostobaság, de nyomban ő maga sápadt el, azt a kérdést tévén föl magának: hátha a Csicsikovtól megvásárolt lelkek csakugyan holtak? ő pedig megengedte, hogy ezekre adásvevési szerződést kössenek, sőt ő maga is szerepelt, mint a Plyuskin meghatalmazottja: - mi lesz, ha ezt megtudja a főkormányzó? El is mondta ezt az aggodalmát egynek s másnak, s egyszerre csak elsápadtak ám azok is; a félelem ragadósabb, mint a ragályos nyavalya s egy pillanat alatt megy át egyikről a másikra. Egyszeribe mindenki olyan hibákat fedezett föl magában, a melyek nem is voltak meg benne. A holt lelkek szavait oly határozatlanúl hangoztatták mindenfelé, hogy még az iránt is gyanakodtak: nincs-e azokban valami czélzás a hirtelen halállal kimúltak hamaros eltemetésére, mert csak nemrégiben fordúlt elő két ilyen eset. Az egyik eset valami szolyvycsegodszki kupeczekkel történt, a kik vásárra jöttek a városba és vásár után usztyszyszolyszki kupecz-társaikat megvendégelték, - megvendégelték orosz módra, de németes toldalékkal: puncscsal, limonádéval, balzsamokkal és egyebekkel. A vendégség annak rendje és módja szerint verekedéssel végződött. A szolyvycsegodszki kupeczek halálra verték az usztyszyszolyszkiakat, bár ezektől ők is kemény ütéseket kaptak a véknyukba, a fejök búbjára és az orrukra, annak bizonyítékáúl, hogy az Istenben megboldogúltak is jóravaló öklökkel rendelkeztek. A győzedelmesek egyike olyat kapott az orrára, hogy az egészen behorpadt, annyira, hogy egy félujjnyira sem látszott ki a fészkéből. A győzelmes kupeczek beismerték tettöket, kijelentvén, hogy egy kicsikét biz’ ők mulatoztak. Híre járt, hogy a büntető eljárás alatt mindnyájan letettek volna egy-egy szép, kerek summácskát; de ezt senki sem tudja bizonyítani; a megejtett vizsgálatból kiderűlt, hogy az usztyszyszolyszki emberek megégtek s úgy is temették el őket, mint tűzhalállal kimúltakat. - A másik, csak nemrégiben történt eset a következő volt: Vsivája-Szpjesz falucska kincstári jobbágyai, egyesülve Borovki és Zadirajlovo falucska hasonló jobbágyaival, el akarták tüntetni a föld színéről a kerületi rendőrséget, ennek ülnöke, bizonyos Drobjázskin személyében, még pedig azért, mert a kerületi rendőrség, azaz Drobjázskin már nagyon is gyakran tisztelgette meg őket látogatásaival, a mi néha felér a járványos forró lázzal, s mert a gyakori látogatás oka az lett volna, hogy a kerületi rendőrség néminémű szívbéli gyöngeséggel bírván, szaporán kacsintgatott a falusi menyecskékre és lányokra. Bizonyosan azonban a dolog nem tudható, habár a parasztok vallomásaiból nyilván kitűnt, hogy a kerületi rendőrség olyan pákosztos volt, mint a macska, hogy ők azt már nem egyszer figyelmeztették, sőt egyszer meztelenűl meg is ugrasztották egy házból, a hová belopózkodott. Persze: a kerületi rendőrség megérdemelte a büntetést szívbéli gyöngeségéért, hanem a Vsivoj-Szpjesz és Zadirajlovó falvak parasztjait sem lehetett fölmenteni az ön-bíráskodás miatt, ha ugyan tényleg résztvettek a gyilkosságban. De az ügy talányos volt, a kerületi rendőrséget holtan találták meg az úton, az uniformisa, vagy kabátja már csupa rongy volt, az arczát pedig föl sem lehetett ismerni. Az ügy megjárta a rendes bíróságot s följutott végre a legfőbb ítélőszékhez, a hol zárt ajtók mögött így bírálták el az esetet: minthogy bizonyosan nem tudható, ki volt az igazi tettes a sok paraszt közül, minthogy továbbá Drobjázskin már holt ember, következésképp nem sok haszna volna belőle, ha meg is nyerné a pert, a parasztok pedig élők, következésképp érdekükben áll, hogy az ő javukra szóljon a döntés, mindezek következtében itéltetik: Drobjázskin ülnök maga volt a hibás, midőn igazságtalanúl és jogtalanúl zaklatta Vsivoj-Szpjesz és Zadirajlovó falu parasztjait, különben pedig gutaütéstől halt meg, a mint szánkán hazafelé hajtatott. - Mindenki láthatja, hogy az ügy egész kereken volt elintézve, de a hivatalnokok, nem tudni, miért, azt gondolták, hogy bizonyosan ezen holtakról van most szó. - Ezen fölül még az is történt, hogy mintegy készakarva, éppen abban az időben, mikor a hivatalnok urak különben is nehéz helyzetben voltak, egyszerre két írat is érkezett a kormányzóhoz. Az egyikben az volt mondva, hogy beérkezett jelentések és följelentések szerint az ő kormányzóságában egy hamis-bankó-csináló lappang különféle álnevek alatt, s hogy azonnal indítsák meg a legszigorúbb nyomozásokat. A másik írat a szomszéd gubernium kormányzójától jött egy, a törvényes büntetés elől megszökött rabló dolgában, felszólíttatván minden hatóság, hogy minden gyanús, útlevél nélkül járó embert azonnal le kell tartóztatni. A két hivatalos írat a hivatalnokokat végképp megrőkönyítette. Az előbbeni találgatások és következtetések mind halomra dűltek. Azt persze nem lehetett föltételezni, hogy itt Csicsikovra vonatkozhatnék valami, mindazáltal a mint külön-külön valamennyien egybevetették a körülményeket, s fölgondolták, hogy ők még mindig nem tudják, ki s mi voltaképpen az a Csicsikov, hogy az maga is igen homályosan nyilatkozott a saját személyéről, s bár említette, hogy sokat szenvedett hivataloskodása idején az igazságért, de ez mind nem elég világos dolog; s a mint ekközben arra gondoltak, a mit Csicsikov úgy fejezett ki, mintha neki sok kellemetlensége lett volna, mert még az élete ellen is törtek, hát még jobban eltünődtek: e szerint hát veszedelemben forgott az élete; e szerint hát üldözték őt; e szerint hát olyasvalamit követett el... De hát ki is ő voltaképpen? Persze, azt nem lehet róla föltételezni, hogy hamis pénzt csinált volna; még kevésbbé azt, hogy rabló lett volna - a külseje egészen szolid; de mindemellett végre is kicsoda ő? S a hivatalnok urak most tették föl maguknak ezt a kérdést, a melyet mindjárt eleinte, vagyis a mi poémánk első fejezetében kellett volna föltenniök. Elhatározták, hogy előbb még tudakozódni fognak azoknál, a kiktől a jobbágyokat vásárolta, hogy megtudják legalább azt: miféle vásár volt az? hogy mit kell voltaképpen a holt lelkek alatt érteni, hogy nem árulta-e el ő, ha véletlenül is, elszólásképpen, vagy mellékesen, mik az ő voltaképpeni szándékai s nem mondta-e meg valakinek, hogy kicsoda ő? Mindenekelőtt Korobocskához fordultak, de azzal nem sokra mentek; Csicsikov tizenöt rúbel ára vásárlást tett, ágytollat is vásárol és sok egyebet is igért vásárolni, a kincstárnak faggyúneműt is szállít, de mindenkit megcsal s a prépostnál több mint száz rúbel erejéig rászedte. A mit még ezenkívül mondott Korobocska, az már csak ismétlése volt az előbbieknek s a hivatalnokok csak annyit tudtak meg, hogy Korobocska ostoba vénasszony. Manilov azt mondta, hogy ő Ivánovics Pálért mindig kész jótállani, akár csak maga-magáért, hogy ő szívesen föláldozná egész vagyonát azért, hogy az Ivánovics Pál képességeinek csak századrészét is megnyerje s általában a leghízelgőbb szavakban emlékezett meg róla, már félig behunyt szemmel téve hozzá néhány szentencziát a barátságról. Ezek a szentencziák eléggé megvilágították az ő szíve gyöngédségét, de nem világították meg az ügyet a hivatalnokok előtt. Szobákevics azt mondta, hogy Csicsikov az ő véleménye szerint derék ember, hogy ő választás szerint adott el neki jobbágyokat, még pedig csupa élő lelkeket, de hogy ő nem vállal felelősséget azért, a mi később történt, vagy történhetik, hogy ha a jobbágyok az átköltözés sanyarúságai között útközben elhalnak, hát abban ő nem hibás, az már a jó Isten dolga, forró láz és egyéb halálos betegség pedig elég van a világon s arra is vannak példák, hogy egész falvak kihalnak. - A hivatalnok urak még egy nem igen gavalléros próbához folyamodtak, de melyet néha meg szoktak kisérelni, t. i. mellékútakon, különféle inasi ismeretségek útján igyekeztek a Csicsikov szolgaszemélyzetéhez férni: nem tudnak-e azok némi részleteket a gazdájuk korábbi életéről és körülményeiről; de így sem tudtak meg sokat. Petruskától nem nyertek egyebet, mint azt a már ismertetett bűzt, Szelifántól meg csak annyit, hogy „kiszolgálta az országot és régebben vámhivatalnok volt” - egyebet semmit. A szolgáknak igen különös szokásuk van. Ha valamely szolgától valamit egyenesen kérdeznek, ő soha semmire nem emlékezik, nem bírja a dolgot megérteni, sőt egyenesen azt feleli, hogy ő nem tud semmiről semmit, de mihelyt más dolog felől kérdezősködnek nála, akkor mindjárt rátér amarra s oly aprólékosságot mond el arról, a melyet nem is kivánunk megtudni.
A hivatalnokok puhatolódzása mindössze annyit eredményezett, hogy utoljára sem tudták meg, kicsoda voltaképpen Csicsikov, de kell hogy Csicsikov végre is valaki legyen. Elhatározták, hogy ezt a kérdést még egyszer alaposan megbeszélik s megállapodnak legalább az iránt, hogy’ és miképpen járjanak el, milyen rendszabályokat alkalmazzanak, megállapítják: ki s mi voltaképpen Csicsikov, olyan ember-e, a kit le kell tartóztatni mint gyanús személyiséget, vagy olyan, a ki - ellenkezőleg - őket valamennyiöket letartóztathatja, mint gyanús személyiségeket. E czélból eltökélték, hogy összegyűlnek a rendőrkapitányságnál, a városnak ismert atyai jótevőjénél.

TIZEDIK FEJEZET
Összegyűlvén a rendőrkapitánynál, a kit az olvasó már ismer, mint a város atyai jótevőjét, a hivatalnokok észrevették egymáson, hogy a folyó gondoktól és izgalmaktól valamennyien megfogytak. Valóban, az új főkormányzó kinevezése, azok a komoly tartalmú hivatalos le- és átíratok, meg azok az isten tudja miféle hírek - mindez feltünő nyomokat hagyott az ő arczaikon s a frakkjaik észrevehetően bővebbek lettek. Mindenki megcsappant: a törvényszéki elnök is megfogyott, a közegészségügyi felügyelő is megfogyott, az állami ügyész is megfogyott, valami Ivánovics Simon, a kit sohasem szólítottak a vezetéknevén, s a ki a mutatóujján viselt gyűrűt mindig odaadogatta megtekintés végett a dámáknak, - az is megfogyott. Persze találkoztak itt is, mint mindenütt, bátor emberek, a kik nem vesztették el lélekjelenlétöket, de ezek igen kevesen voltak: csak az egy postamester. Csak ő nem változott meg az ő állandó, egyenletes természetében s hasonló esetekben mindig így szokott szólani:
- Ismerjük mi azokat a főkormányzókat! Azokat egyre-másra lehet kinevezni, más helyre küldeni, de én - tisztelt uram - már harmincz év óta ülök egy és ugyanazon helyemen.
Erre a többi hivatalnokok rendesen így feleltek:
- Könnyű neked, sprechen sie deutsch Andrejics Iván: a te dolgod postai dolog: felvenni, meg tovább küldeni a leveleket, csomagokat; legfeljebb azzal csalhatsz, hogy egy órával hamarabb zárod be a hivatalodat, s hogy a hivatalos órán túl elkésetten érkező kupeczczel külön megfizetteted a levele fölvételét, vagy azzal, hogy expediálsz olyan csomagot, a melyet nem volna szabad elfogadni sem: - így persze könnyű szentnek maradni. De környékezne meg csak az ördög mindennap úgy, hogy ha nem akarnád is a kenést elfogadni, ő beledugja azt a zsebedbe! Te persze könnyen fütyülhetsz már azért is, mert csak egy fiacskád van, de az én Feodorovna Praszkovjámat olyan termékenységgel áldotta meg az Isten, hogy minden esztendőben megörvendeztet vagy egy Praszkuskával, vagy egy Péterkével; ilyen körülmények közt te is más nótát fújnál, pajtás!
Így beszéltek a hivatalnokok s hogy az ördögnek lehet-e ellentállani: azt megítélni nem a szerző dolga.
A megbeszélés végett összeült gyűlésen föltűnően észrevehető volt annak a távolléte, a mit közönségesen úgy hívnak, hogy jó tanács. Általában mi nem arra valók vagyunk, hogy gyűlésekben tanácskozzunk. A mi valamennyi gyűléseinken, kezdve a paraszt kupaktanácstól a mindenféle tudományos és egyéb bizottságokig, ugyancsak nagy a zűrzavar, hacsak nincs jelen valamely mindent vezető értelmesebb fő. Nehéz volna megmondani, hogy mi ennek az oka; úgy látszik: olyan nép vagyunk; csak azon gyülekezések sikerűlnek, a melyek csupán azért hívattak össze, hogy együnk és igyunk; ilyenek a clubbok és egyéb német módra összeütött társas egyletek. Ilyenekre persze minden perczben készek vagyunk. Csak inteni kell: szervezünk jótékonyczélú, védelmi és mindenféle egyleteket. A czél nagyon szép, de azért nem lesz belőle semmi. Meglehet: ez attól van, hogy mindjárt a kezdetnél ki vagyunk elégítve s azt hisszük, hogy immár minden meg van téve. Példáúl, ha valamely jótékonyczélú egyletet hozunk össze a szegények gyámolítására, s ha jelentékeny összeget adtunk hozzá, már e különben dícséretes áldozat örömére rögtön nagy ebédet rendezünk, meghívjuk arra a város összes főbb embereit - persze: az összes adakozásokból összegyűlt összeg felének a kontójára; a megmaradt felerészből rögtön pompás lakást bérlünk a bizottság számára fűtéssel, világítással és szolga-személyzettel; marad aztán a szegények számára összesen öt és fél rúbel, de még ennek a kiadatása iránt sem tudnak a bizottsági tagok megegyezni s mindenki a maga komájának akarná azt juttatni. Egyébaránt a ma összeült gyűlés egészen más természetű volt: ezt a kényszerűség hozta össze. Nem szegényekről, nem másokról volt szó, hanem önmagukról, mert a dologban valamennyi hivatalnok érdekelve volt; a baj közös volt, mindnyájokat fenyegette, következéskép itt akaratlanúl is nagyobb, szorosabb volt az egyetértés. Mindamellett az ördög tudja, hogy mi lett belőle. Nem is nézve a vélemény-különbségeket, a melyek minden tanácskozásnál előfordúlnak, a jelenvoltak okoskodásaiban valami megfoghatatlan tétovázás nyilvánúlt: egyik azt mondta, hogy Csicsikov hamis bankót gyárt, de aztán maga is hozzá tette, hogy: „azonban az is meglehet, hogy nem gyárt”; másik azt állította, hogy Csicsikov a főkormányzósági kanczellária hivatalnoka, de mindjárt hozzá tette, hogy: „Különben az ördög tudja, hogy kicsoda; nincs az orrára írva”. Ama gyanú ellen, hogy hátha álruhába bújt rabló, valamennyien kikeltek; megállapították, hogy nem tekintve külső megjelenésére, a mely teljesen megnyerő, a beszédében sem lehetett semmi olyast fölfedezni, a mi gonosz természetű emberre vallana. Egyszerre csak a postamester, a ki néhány perczig gondolataiba temetkezett, - talán hirtelen támadt ihlettségből, vagy más okból - váratlanúl fölkiáltott:
- Tudják-e uraim, ki ő?
A hang, a melyen ezt mondta, valami megrázó volt, annyira, hogy a többiek egyszerre kérdezték:
- No, hát ki?
- Ő, uraim, édes uraim, nem más, mint Kopjejkin kapitány.
S mikor a többiek újra egyhangúlag azt kérdezték:
- Hát az a Kopjejkin kapitány kicsoda?
A postamester azt felelte:
- Hát önök nem tudják, ki az a Kopjejkin kapitány?
Mindnyájan azt felelték, hogy határozottan nem tudják, ki az a Kopjejkin kapitány.
A postamester fölnyitotta a tobákos pikszisét, de csak félig, mert félt, hogy a szomszédjai valamelyike bele nyúl, már pedig nem igen bízott a szomszédok ujjainak tisztaságában, sőt azt is szokta mondogatni: „Bátyuskám, úgy látom, hogy ön, Isten tudja, micsoda helyeken kaparászgat az ujjaival, a tobák pedig olyan dolog, a mely tisztaságot kíván”. S miután jót szippantott a tobákból, így szólt:
- Kopjejkin kapitány - hiszen ha én azt elmondom, hát olyan dolog jön ki belőle, hogy valamely író is hasznát vehetné: bizonyos tekintetben kész poéma.
A jelenvoltak valamennyien kijelentették, hogy szeretnék hallani azt a históriát, a melynek - mint a postamester mondotta - valamely író is hasznát vehetné s a mely bizonyos tekintetben kész poéma.

KOPJEJKIN KAPITÁNY TÖRTÉNETE

Az 1812-iki hadjárat után, édes uram, - így kezdte a postamester annak ellenére, hogy a társaságban nem egy úr ült, hanem hat, - az 1812-dik hadjárat után a sebesűltekkel haza küldték Kopjejkin kapitányt is. Víg legény volt, ravasz, mint az ördög; többször volt vendége a főőrségnek és az áristomoknak: keresztűl ment mindenen, Krasznoje, vagy Lipcse mellett történt-e, elég az hozzá, hogy - képzeljék kérem, - ellőtték az egyik kezét és lábát. Nos, akkor még, tetszik tudni, nem voltak olyan intézkedések e sebesűltek dolgában: az a bizonyos rokkant-alap, képzelhetik kérem, bizonyos tekintetben csak későbbi keletű. Kopjejkin kapitány arra ébredt, hogy dolgoznia kell, csak az a baj - tetszik érteni - hogy csak a bal keze van meg. Próbálkozott, hogy haza megy az apjához, de az apja azt feleli neki: Én nem tudlak eltartani - tetszik érteni - én magam is alig bírok megélni. Elhatározta az én Kopjejkin kapitányom - édes uram, - hogy fölmegy Pétervárra s tudakozódik a felsőbbségnél: nem kaphatna-e valami segítséget, hogy ő így meg úgy, néminemű tekintetben, úgyszólván föláldozta az életét, vérét ontotta... Hogy miképpen ment föl, tetszik tudni, terhes szekerekkel-e, vagy kincstári fuvarosokkal, elég az hozzá, édes uram, fölvánszorgott valahogy Pétervárra. No, képzelhetik: afféle Istentől elhagyatott ember, már mint Kopjejkin kapitány s egyszerre csak a székvárosban ébred föl, a melyhez hasonló, hogy úgy szóljak, az egész világon sincs! Egyszerre csak megnyílik előtte a világ, illetőleg szólván, bizonyos tekintetben az élet mezeje, hasonlatos a Seherezáda meséihez, tetszik érteni! Egyszerre csak előtte áll - képzelhetik kérem - a Nyevszkij-Prospekt, vagy hát - tetszik tudni, - a Gorohovája-utcza, vagy az ördögbe is: az a nagyszerű Lityejnája! azután fönt a levegő-égben valami kúpola; hídak, olyan ördögi módon függő állapotban, - képzelhetik kérem - már hogy minden támaszték nélkül; egyszóval, édes uram, Szemirámis városa, azzal vége! Kovártélyt szeretett volna fogadni, de hát rettenetes czifra volt mindegyik: függönyök, zsalugáterek, ördöngös holmik, tetszik tudni, azután szőnyegek: Perzsia édes uram... egyszóval, aránylag úgy szólván, lábbal tapodják a tőkepénzt. A ki csak végig megy az utczán, már érzi az orra, hogy százezrektől szaglik a levegő, az én Kopjejkin kapitányomnak pedig az egész vagyona, tetszik tudni, mindössze vagy tíz rúbelből s néhány apró ezüst-pénzből állt... No, ezen nem lehet falut vásárolni, vagy ha lehet is, hozzá adván még vagy negyvenezret, de azt a negyvenezret a franczia királytól kell kölcsön venni. No, valahogy bekvártélyozza magát a reveli traktérban naponkint egy rúbelért: ebédre - scsí, meg egy darabka marhahús... Látja, hogy ettől ugyan meg nem hízik. Kérdezősködött, hogy hová kéne fordúlnia? „Ugyan hova fordúlna, - mondják neki, - a legfőbb emberek nincsenek itthon”; tetszik érteni: akkor mind Párisban voltak, a katonaság sem tért még vissza; hanem - azt mondták, - „van időleges komissió, annak egy vezénylő tábornok a főnöke, próbálja meg, ott talán tehetnek valamit.” - „Elmegyek én abba a komissióba - gondolja Kopjejkin - elmondom, hogy bizonyos tekintetben a véremet ontottam és úgyszólván életemmel áldoztam”. No hát, édes jó uram, fölkelt ő egy korán reggel, meggerebenezte a balkezével a szakállát, mert még borbélyt is fizetni - az bizonyos tekintetben summa-pénz lett volna, fölhúzta magára a rendi-ruhácskáját s a fa-mankóján - képzelhetik édes uraim, - elhekebókált a komissió főnökéhez. Kitudakolta, hol lakik a főnök. „Ott van a háza - azt mondják - a czári palota mellett, a rakodóparton”, - meglehetős kis házikó, tetszik tudni, ablakai roppant nagyok, másfélöles tükrök, márvány, lakk, édes jó uram... egyszóval káprázatos dolgok. Az ajtón valami ércz-kilincs, a lehető legfínomabb kiállításban, annyira, hogy mielőtt az ember hozzá nyúlna, tetszik érteni, hát előbb el kell szaladnia valamelyik boltba, ott szappant venni, a szappannal bizonyos tekintetben vagy két óráig mosni a kezét, s legfeljebb csak akkor merészkedhetik a kilincset megfogni. A tornáczon áll egy kapus, tetszik tudni, egy lándzsával: valóságos generalissimus, arcza egész grófias, a gallérja batisztból; az egész ember, mint valamely jól táplált, kövér mopsz-kutya... Bevánszorgott valahogy az én Kopjejkinom az ő mankóján az előszobába, meglapúlt egy szögletben, nehogy a könyökével leüssön valami Amerikát vagy Indiát, - képzelhetik kérem, - a melyek mint afféle aranyozott porczellán-vázák állottak ottan. No, magától értetődik, hogy jó sokáig álldogált ott, mert olyan korán ment oda, mikor a tábornok még némi tekintetben alig kelt föl az ágyából s az inas még csak akkor vitt be neki valami ezüst tálat, tetszik tudni: különféle mosdó-készülékeket. Vár az én Kopjejkinom vagy négy órát, a mint bejön a napos hivatalnok és azt mondja: „Mindjárt kijön a tábornok”. A váró-szobában pedig már annyi a vállrojt, meg vállszalag, annyi a nép, mint bab a szakajtóban. Végre, édes jó uram, zefir-szerű suttogás támad: „su-su-su” azután félelmes csend. Bejön a nagyúr. No, képzelhetik kérem, egy államférfi! saját személyében, hogy úgy mondjam... no, az ő rangjához, hivatalához méltóan - tetszik tudni... olyan arczkifejezéssel. Egészen fővárosi megjelenés. A ki csak ott van, mind kihúzza magát egyenesre, mintha nyársat nyelt volna: les, vár, reszket, várja sorsa eldőltét. A nagyúr vagy miniszter oda megy egyikhez is, másikhoz is: „Mit akar maga? hát maga? mi tetszik? mit kíván?” Végre, édes jó uram, rákerül a sor Kopjejkinra is. Kopjejkin pedig: „Így meg úgy, - azt mondja, - véremet ontottam, elvesztettem némi tekintetben a kezemet és lábamat, nem dolgozhatom, - bátor vagyok az uralkodó kegyéért esedezni: nem kaphatnék-e valami segedelmet, valami afféle rendelkezéssel, már hogy úgy szólván és aránylag valami kárpótlást, nyugdíjat vagy egyebet” - tetszik tudni. A miniszter megnézi: fa-mankós ember, a rendi-ruhájának jobb ujja pedig oda van tűzve a derekához. „Jól van - azt mondja - jelentkezzék a legközelebbi napokon”. Az én Kopjejkinem egészen magánkívül van. „No, rendben van a dolog!” Csak úgy ugrált örömében a gyalogjárón - képzelhetik, bement a Palkin-féle traktérba, hogy megigyék egy pohárka pálinkát; megebédelt, édes jó uram, a London-szállóban, hozatott magának pecsenyét kapornával, sült csirkét mindenféle befőttekkel, egy üveg bort, este elment a színházba - egyszóval: mulatott hét szögre, hogy úgy szóljak. A gyalogjárón látja: jön vele szembe valami széptermetű ángol hölgy, képzelhetik! Az én Kopjejkinem - tetszik tudni: játszani kezdett a vére - utána akart szaladni a falábával: kop, kop! De nem - gondolta mégis magában, - vigye az ördög a kalandokat egyelőre! majd később, mikor megkapom a nyugdíjat; már úgy is nagyon kirúgtam a hámfából. És kérem ám megjegyezni, hogy egy nap alatt csaknem a fele pénzét elgórálta már. Két-három nap múlva megjelen ő, édes jó uram, a komissióban, a miniszter előtt: „Eljöttem megtudni, így meg amúgy - azt mondja, - mivelhogy munkaképtelenné váltam, megsebesültem... bizonyos tekintetben a véremet ontottam” és több efféle, tetszik tudni, hivatalos előadásban. „Jól van, - felel a miniszter, a ki persze rögtön ráismert, - de előbb tudtára kell önnek adnom, hogy az ön ügyében legfelsőbb elhatározás nélkül semmit sem tehetünk. Hiszen maga is jól tudja: milyen időket élünk most. A hadiműveleteket aránylag, úgyszólván, még nem fejezték be teljesen. Várja meg, míg visszaérkezik a czár ő felsége; akkor majd mindenesetre rendelkezni fognak a sebesültek dolgában, de ő felsége nélkül én semmit sem tehetek. Legyen türelemmel.” Azzal egy főhajtás és aláz’szolgája.
Képzelhetik, hogy Kopjejkin a legmeghatározhatatlanabb hangúlatban jött ki onnan. Ő azt hitte, hogy már holnap kiadnak neki egy summácskát: „Nesze, galambocskám, egyél, igyál, légy víg!” E helyett pedig azt mondják neki, hogy várjon s még azt sem határozzák meg, hogy meddig. Úgy jött ki az elfogadóteremből, mint a konyhából a kutya, a kit a szakács, tetszik tudni, leöntött, s a kinek a farka is be van húzva, a füle is lekonyúlt. „No, - gondolja magában, - majd eljövök másszor, kimagyarázom, hogy már az utólsómat eszem, ha nem segítenek, bizonyos tekintetben éhen kell vesznem.” Egyszóval, édes jó uram, megjelen ő megint a Néva-parti palotában. Ott azt mondják neki: „Nem lehet, ma a kegyelmes úr nem fogad; jöjjön holnap.” Másnap - ugyancsak így. A kapus még csak meg sem akarja őt látni. Neki pedig a tíz rúbeléből már csak egy szerénykedik a zsebében. Eddig még scsít és egy-egy darabka marhahúst ehetett, de most már csak a szatócsnál vett valami heringet, vagy savanyú ugorkát s néhány kopejka ára kenyeret; egyszóval, éhezik az istenadta, az étvágya pedig olyan, mint a farkasé. A mint elhalad valamely vendéglő előtt, látja, hogy a szakács - képzelhetik kérem, valami külföldi ember, afféle szélespofájú franczia, a fehérneműje hollandi vászon, a köténye fehérsége olyan, mint a hó - süt-főz ott különféle consommékat, pecsenyéket, gombákat; egyszóval, olyan pompás ebéd, hogy a szegény Kopjejkin szeretné maga-magát felfalni. Vagy ha a Miljutin-féle boltok előtt megy el; ott az ablakból bizonyos tekintetben remek lazacz kandikál ki, meg olyan cseresznye, a melyből egy szem öt rúbel, azután a roppant nagy dinnyék, egy-egy olyan, mint egy dilizsánsz s mind keresi azt a bolondot, a ki darabjáért száz rúbelt fizessen; egyszóval, lépten-nyomon olyan kísértés, hogy kicsordúl tőle az ember nyála, - ő meg érje be azzal, hogy „majd holnap”. Képzelhetik, minő a helyzete: egyfelől ingerli, hogy úgy mondjuk a lazacz és dinnye, másfelől pedig egyre csak azt tálalják neki, hogy „majd holnap”. Végre az istenadta kifogyott - úgyszólván - a türelméből, elhatározta, hogy a mint lesz, úgy lesz: rohamot intéz, tetszik tudni. Várakozott a kapu alatt, hogy mikor jön valaki audiencziára, aztán valami generálissal együtt - tetszik tudni - becsúszott a falábával az elfogadó-terembe. Jön ki szokása szerint a nagyúr: - „Miért jött ön? Mit akar ön?” - „Á! - kiált föl, meglátva Kopjejkint, - hiszen mondtam már önnek, hogy várja meg a legfelsőbb határozatot.” - „De kérem, kegyelmes uram, úgyszólván nincs mit ennem...” - „Hát mit tegyünk? Én semmit sem tehetek önért: igyekezzék egyelőre valahogy’ segíteni magán, keressen rá valami módot.” - „De, kegyelmes uram, ítélje meg bizonyos tekintetben önmaga: micsoda módot találhatnék én, mikor nincs sem kezem, sem lábam.” - „De ön is lássa be, - felel a nagyúr, - hogy én csak nem tarthatom el önt bizonyos tekintetben a magam költségén; sok ilyen sebesűlt van még, annak mind egyenlő joga van... Igyekezzék béketűréssel lenni. Hazajön az uralkodó s becsületszavamat adhatom önnek, hogy a felség kegyelme önt el nem hagyja.” - „De, kegyelmes uram, én nem várhatok”, - mond Kopjejkin, még pedig bizonyos tekintetben egész nyersen. A nagyúr, tetszik tudni, már bosszankodni kezdett. Igaz is: csupa tábornokok várják rendeleteit, határozatait; fontos ügyek, úgyszólván államiak, a melyek a lehető legsürgősebbek, - egy percznyi késés is nagy bajt okozhat, - aztán örökösen útban áll ez az ördögadta! - „Bocsásson meg, - azt mondja, - nem érek rá... sokkal fontosabb végezni valóim vannak, mint az ön dolga.” - Tudtára adja bizonyos tekintetben fínom módon, hogy végre is ideje már távoznia. De az én Kopjejkinemet, tetszik tudni, megsarkantyúzta az éhség. - „Már akármit mond is excellencziád, - azt mondja, - el nem megyek innen addig, míg végleges határozatot nem kapok.” - No, képzelhetik: ilyen feleletet adni egy nagyúrnak, a kinek csak egy szavába kerül, s úgy repül az ember, mint a madár, hogy nincs az az ördög, a ki aztán összeszedje! Ha a magunkfélének mond hasonlót csak egy rangfokozattal is kisebb hivatalnok, hát az mindjárt gorombaság. Hát még itt milyen volt a különbség, hajhaj, milyen különbség: vezénylő tábornok és egy Kopjejkin kapitányocska! Kilenczezer rúbel és - semmi! Tetszik tudni, a tábornok nem tett egyebet, mint ránézett, de az a nézés olyan volt, mint a puska tüzelése; attól már nincs az emberben lélek, leszaladt a talpába. Az én Kopjejkinom pedig - képzeljék, kérem - meg sem mozdúl, hanem áll ott, mint a bálvány. - Mit akar maga? - mond a tábornok és vállon kapja, a mint mondani szokás. Egyébaránt az igazat megvallva, még igen szeliden bánt el vele; más talán úgy ráijesztett volna, hogy a fejetetején járkálhatott volna két-három napig az utczákon, de a tábornok csak azt mondta: - „Jól van, - azt mondja, - ha magának sokba kerül itt az élet, s ha nem bírja a székesvárosban nyugodtan megvárni, míg sorsa felett határoznak, hát akkor én magát államköltségen eltolonczoltatom. Híjjatok be egy zsandárt! Ezt az embert haza kell tolonczolni!” A zsandár pedig, tetszik tudni, már ott is állott: egy három rőf magasságú legény, a kezét, képzelhetik, már a természet is kocsis számára teremtette, egyszóval afféle vasgyúró. Megfogták az istenadtát, édes jó uram, aztán föl vele egy parasztszekérre a zsandárral! - „No, - gondolja magában Kopjejkin, - legalább nem kell forspontot fizetni; ez is haszon.” És megy, megy a zsandárral és némi tekintetben, úgyszólván így gondolkozik magában: - „Ha azt mondja a tábornok, hogy keressek magamnak megélhetési módot, hát jól van, - azt mondja, - én - azt mondja - majd keresek is.” - Hogy hova vitték, hol tették le, azt nem tudhatni. Kopjejkin kapitánynak híre-nyoma veszett, beleesett a feledés patakjába, valami Léthébe, a mint a poéták mondják. De, engedjék meg, uraim, éppen itt kezdődik a regénynek a fonala, lehet mondani a csomója. Hogy hova lett Kopjejkin, azt senki sem tudta; de - képzeljék - alig múlt el két év, a mint a rjazani erdőkben egy rablóbanda kezdett mutatkozni, a banda vezére pedig senki más nem volt, édes uram, mint...
- De engedj meg, Andrejevics Iván, - vágott közbe a rendőrkapitány, - hiszen Kopjejkin kapitánynak nincs meg a félkeze meg a féllába, Csicsikovnak pedig...
A postamester fölkiáltott, a homlokára ütött, és nyilvánosan bornyúnak nevezte magát. Nem bírta megérteni: hogy’ nem jutott neki eszébe ez a körülmény mindjárt az elbeszélés elején s beismerte, hogy teljesen igaz az a közmondás: „Az orosz ember esze mindig elkésik.” De egy percz múltán már csűrni-csavarni kezdett s igyekezett magát kivágni, azt mondván, hogy Angliában nagyon előrehaladt a mechanika, hogy akárhányszor lehet olvasni a lapokban: mint találtak föl olyan falábat, a mely egy rúgó nyomintására úgy elviszi az embert, Isten tudja, hova, hogy soha többé arra rátalálni nem lehet.
De mindnyájan erősen kételkedtek abban, hogy Csicsikov volna az a bizonyos Kopjejkin kapitány, s úgy ítélték, hogy a postamester már nagyon is túloz a találgatásával. Egyébaránt ők maguk sem maradtak faltúl a találgatásban s a postamester elmés felfedezésétől fölbátorodva, alighanem fölül is múlták azt.
A maguk nemében igen éleseszű találgatások közt volt végre egy, a mely - még elmondani is furcsa! - azzal állt elő, hogy hátha Csicsikov nem más, mint Napoleon, hogy az angol már régóta irígy szemmel nézi Oroszország nagy kiterjedését, sőt már karrikaturák is jelentek meg, a melyeken az orosz beszél az angollal: az angol áll, és a háta mögött kutyát tart pórázon, a kutya pedig természetesen Napoleon: - „Vigyázz magadra, - azt mondja az angol, - mert ha nem, hát rögtön ráderesztem ezt a kutyát.” - S meglehet, hogy most csakugyan szabadon eresztették Szent-Ilona szigetéről s az most - talán Csicsikov név alatt - Oroszország ellen tör, lévén ő tényleg nem Csicsikov.
Persze, hogy nem hitték el ezt a hivatalnokok, de máskülönben tovább gondolkoztak s magában valamennyi meghányván-vetvén az esetet, úgy vélték, hogy a Csicsikov arcza, ha oldalt fordúl, nagyon emlékeztet a Napoleonéra. A rendőrkapitány, a ki résztvett az 1812-diki hadjáratban és személyesen látta Napoleont, szintén kénytelen volt beismerni, hogy az nem volt magasabb termetű, mint Csicsikov, s hogy testalkatára nézvést sem lehet mondani Napoleonról, mintha nagyon kövér volna, de azt sem, mintha nagyon sovány. Meglehet, hogy az olvasók egyrésze mindezt igen valószínűtlennek tartja, s a szerző, hogy ezek kedvében járjon, szintén kész volna ezt valószínűtlennek mondani; csak az a baj, hogy minden épen úgy történt meg, a hogy’ azt itt elmondtuk, sőt még annál fölháborítóbb a dolog, hogy az az illető város nem valahol az Isten háta mögött volt, hanem ellenkezőleg: nem messzire a két székesfővárostól. Máskülönben nem szabad felednünk, hogy mindez nemsokára azután történt, hogy a francziákat oly dicsőségesen kilódították az országból. Ez időtájt földesuraink, hivatalnokaink, kereskedőink, üzletembereink, írástudó, sőt írni-olvasni nem tudó népünk is mind nekivadúlt politikus volt vagy nyolcz évig. A Moszkovszkija Vjedomoszti és Szijn otecsesztva lapokat kíméletlenül olvasták, annyira, hogy ezek az ujságok az utolsó olvasó kezébe oly rongyos állapotban jutottak, hogy a papirosukat semmire sem lehetett már használni. A helyett, hogy azt kérdezték volna egymástól: „Hogy’ adta el, bátyuska, a zab mérőjét? Hogy’ esett ki a friss havon a nyomozás?”, azt kérdezték: „Mit írnak az ujságok? Nem bocsátották-e el Napoleont a szigetről?” Ettől a kereskedők nagyon féltek, mert tökéletesen hittek egy jós embernek a jövendőlésében, a ki már három év óta tömlöczben ült. A jós ember bocskorban, rothadt halbűzű rongyos ködmönben jött valahonnan s azt hirdette, hogy Napoleon az Antikrisztus, a kit hat kőfal és hét tenger mögött kő-lánczon tartanak, de a ki végre széttépi a lánczát és uralkodni fog az egész világon. A jós ezért a jövendőmondásáért annak rendje szerint tömlöczbe került, de akkor már megtette a magáét s teljesen megbolondította a kupeczeket. Ezek még sokáig, az üzletek legszorgosabb idején is eljárogattak a vendéglőkbe, hogy ott áldomást csapván a kötött üzletek tetejébe, beszélgethessenek az Antikrisztusról. De még a hivatalnokok és nemes földesurak közt is sokan akadtak, a kik önkéntelenűl is eltünődtek ezen a dolgon s erőt vevén rajtok a miszticzizmus ragálya, a melynek akkor tudvalevőleg nagy divatja volt, a Napoleon szó minden betűjében valami különös jelentőséget láttak, sőt sokan apokaliptikus jeleket is fedeztek föl azokban. Nem csodálható tehát, hogy a hivatalnokok e pontnál elgondolkoztak. Hanem azért mihamar észretértek, belátván, hogy a képzelődésük már mégis csak túlságba ragadta őket, s hogy itt valami más lappang. Gondolkoztak-gondolkoztak, okoskodtak-okoskodtak, s végül elhatározták, hogy nem ártana még egyszer körülményesebben kikérdezni Nozdrevet. Minthogy ő bocsátotta először világgá a holt lelkek históriáját s a mint beszélték: igen szoros ismeretségben volt Csicsikovval, tehát kétségtelenűl tudnia kell valamit a jövevény életéből. Meg kell hát próbálni: mit mond Nozdrev?
Különös emberek ezek a hivatalnok urak s velük együtt a többi állásbeliek is: hiszen jól tudták, hogy Nozdrev nagy hazudozó, hogy nem lehet egy szavát sem hinni, még a legjelentéktelenebb dologban sem: mégis hozzá folyamodnak. Hát értse meg őket, a ki tudja! Az ember olyan, hogy nem hisz az Istenben, de abban hisz, hogy ha az orraczimpája viszket, hát nemsokára meghal; föl sem veszi a költő alkotását, mely világos, mint a nap, tele van az egyszerűség harmóniájával és emelkedett bölcsességével, s mohón kap azon, a melyben valami vakmerő szájhős hazugságokkal, képtelenségekkel forgatja ki a természetet; ez tetszik neki és így kiált: „Ez az! ez a szív titkainak igazi ismerése!” Egész életében nem bízik az orvosban, s a vége az, hogy utoljára is valamely javas-asszonyhoz fordúl, a ki ráolvasással, ráköpéssel gyógyít,vagy maga talál ki magának valami locspocsot, a melyről - Isten tudja: miért? - azt hiszi, hogy igen jó a betegsége ellen. - Igaz, hogy a mi hivatalnokainkat ezúttal némileg igazolhatja nehéz helyzetök. A vízbefúló, azt mondják, a szalmaszál után is kapkod, s nem ér rá azon okoskodni, hogy a szalmaszálon legföljebb egy légy lovagolhat, ő pedig csaknem négy orosz mázsát nyom, - ha nem ötöt, - de ez nem jut neki olyankor az eszébe, s utána kap a szalmaszálnak. Így kaptak a mi hivatalnok uraink is Nozdrev után. A rendőrkapitány rögtön írt neki egy kis levélkét, meghíván őt magához vacsorára, a magas csizmaszárú, pirosképű fertálymester pedig rögtön elszaladt a Nozdrev szállására, futásaközben a hóna alatt tartva a kardját. Nozdrev igen fontos dologgal volt elfoglalva; már négy teljes napja, hogy nem jött ki a szobájából, nem bocsátott be magához senkit s az ebédjét is csak az ablakon át adatta be magának; egyszóval, még meg is soványodott és megzöldűlt. A dolog nagy figyelmet igényelt: tíznél több tuczat kártyából - a melyek mind egyforma hátúak, de könnyen megjegyezhetők voltak, - kellett neki egy olyan tuczatot összeállítania, a melyben úgy megbízhassék, mint a legjobb barátjában. Még legalább két hétre való dolga volt ezzel; ez idő alatt köteles volt Porfir a már ismert kutyakölyök hasát külön kefével tisztogatni s napjában háromszor szappan-lében megfüröszteni.
Nozdrev nagyon felbőszült azért, hogy visszavonúltságában megzavarták; mindenekelőtt pokolba küldte a fertálymestert; de a mint azt olvasta a meghívóban, hogy egy kis nyereségre is lehet kilátás, mert a vacsorára valami noviciust is várnak: abban a pillanatban megenyhűlt, gyorsan bezárta a szobáját, hirtelen felöltözött, s elindúlt az urakhoz. A Nozdrev előadása, vallomása és feltevései oly éles ellentétben álltak a hivatalnok urak felfogásaival, hogy a legutolsó álláspontjukat is kénytelenek voltak elhagyni. Nozdrev határozottan olyan ember volt, a ki habozást, kétkedést nem ismert; a milyen volt a hivatalnokok részén az ingadozás, a feltevésekben a félénkség, épp olyan volt az ő részéről a szilárdság, a bizonyosság. Minden kérdésre rögtön, habozás nélkül felelt, kijelentve, hogy Csicsikov néhány ezerért holt lelkeket vásárolt s hogy ő maga is adott el neki, mert nem lát erre nézve semmiféle akadályozó okot. Arra a kérdésre: nem spion-e Csicsikov s nem az-e a czélja, hogy valamit kitudjon, Nozdrev azt felelte, hogy de bizony spion; hogy már az iskolában, a hol tanuló-társa volt, fiskálisnak csúfolták, s hogy ezért a pajtásai - köztük ő, Nozdrev is - annyira elverték egyszer, hogy csak a halántékára kétszáznegyven pióczát kellett ragasztani; - a mit úgy kellett érteni, hogy Nozdrev negyvenet akart mondani, de a kétszáz már úgy magától mondódott hozzá. Arra a kérdésre: nem hamisít-e pénzt Csicsikov? azt felelte Nozdrev, hogy igenis, hamis pénzt csinál - s erre vonatkozólag elmondott egy anekdotát a Csicsikov rendkívüli ügyességéről: tudomásra jutván, hogy a Csicsikov házában két milliónyi hamis bankó van, lefoglalták, lepecsételték a házát, minden ajtó elé két katonát állítottak őrségűl, de Csicsikov egy éjszaka alatt mind kicserélte a bankókat, úgy, hogy másnap, mikor a pecséteket leszedték, mind csupa igazi bankókat találtak a házban. Arra a kérdésre: csakugyan meg akarta-e szöktetni Csicsikov a kormányzó leányát, s igaz-e, hogy ő is megigérte a segítségét ebben a vállalatban: Nozdrev azt felelte, hogy igenis: segített Csicsikovnak s hogy ő nélküle a dologból nem lett volna semmi. Itt észrevette, hogy kár volt hazudnia, mert még bajba keverheti magát, de már nem bírta a nyelvét visszatartani. Egyébaránt nehéz is lett volna, mert mintegy önmaguktól is oly igen érdekes részletek kínálkoztak, a melyekről semmi szín alatt sem lehetett lemondani: még annak a falunak a nevét is megmondta, a melynek a templomában az esküvőnek végbe kellett volna menni, nevezetesen Truhmacsevka falu; Szidor, a pap, hetvenöt rúbelt kapott volna az esketésért, s a pap ezzel nem akarta volna beérni, ha ő, Nozdrev, rá nem ijeszt, föladással fenyegetvén őt, a miért Mihály lisztkereskedőt összeeskette a koma-asszonyával; hogy ő még a kocsiját is fölajánlotta s gondoskodott, hogy minden állomáson váltásra való friss lovak álljanak készen. A részletekben annyira haladt, hogy már a postakocsisokat is névszerint nevezgette meg. Megpróbálták szóba hozni a Napoleon-féle gyanút is, de maguk is megbánták, mert Nozdrev olyan képtelen csiri-csárét tálalt föl nekik, a mely nemcsak hogy nem is hasonlított az igazsághoz, de nem hasonlított az a világon semmihez sem, annyira, hogy a hívatalnok urak csak a kezeikkel legyintettek, fölsóhajtottak és otthagyták őt a faképnél; egyedűl a rendőrkapitány hallgatta őt még tovább is, kíváncsi lévén, hogy ugyan mi lesz még ebből, de végre az is hadarintott egyet a kezével s azt mondta: „Az ördög tudja, hogy mi ez!” S mindnyájan megegyeztek abban a közmondásban, hogy bármennyit készteted is, tejet a bikától nem fejsz.
A hivatalnok urak még rosszabb helyzetbe kerűltek, mint a minőben voltak előbb s abban kellett megállapodniok, hogy egyáltalában nem tudhatni: ki hát Csicsikov? És világosan kiderűlt: milyen Isten teremtése az ember; eszes, okos és bölcs mindenben, a mi másokat illet, nem pedig őt magát. Mily körültekintő, biztos tanácsokkal tud előállani az élet nehéz perczeiben! - „Mily nagyszerű fő! - kiált a tömeg, - mily rendíthetetlen jellem!” - S mihelyt valami baj éri ezt a nagyszerű fejet, mihelyt ő maga is bele kerűl az élet valamely nehéz perczébe - vége van a rendíthetetlen jellemnek. A szilárd akaratú férfi egészen összeesik és szánalmas gyászvitéz, tehetetlen gyermek lesz belőle, vagy egyszerűen papucsvitéz, mint Nozdrev mondja.
Mindezek a hírek, vélemények, mende-mondák, legnagyobb hatást gyakoroltak - nem tudni: miért - a szegény állami ügyészre. Annyira hatottak rá, hogy haza menvén elkezdett gondolkozni, gondolkozni - s egyszer csak - mint mondani szokás: minden ok nélkül - kapta magát és meghalt. Gutaütést kapott-e, vagy más egyebet, elég az hozzá, hogy a széken-ültéből lefordúlt, arczra esett. Lett persze riadalom, kezek összecsapkodása, hogy: „Ah, uramistenem!” orvosért szalajtottak, hogy vágjon eret rajta, de aztán látták, hogy az állami ügyész már lélek nélkűl való hulla. Csak akkor tudták meg nagy részvéttel, hogy a megboldogúltnak csakugyan volt lelke, csakhogy ő oly szerény volt, hogy sohasem mutatta meg azt másoknak. Különben pedig a halál megjelenése épp oly ijesztő volt a kis embernél is, mint a milyen szokott lenni a nagynál: a ki még csak nem is oly régen járt-kelt, mozgott, whistet játszott, különféle aktákat írt alá s oly gyakran volt látható a hívatalnokok közt az ő sűrű szemöldökével, kancsal szemével, most ott feküdt az asztalon; nem hunyorgott már a balszeme, de a szemöldöke még mindig valami kérdő helyzetbe volt fölhúzva. Mit kérdezett a megboldogúlt: hogy miért halt meg, vagy hogy minek élt? - azt csak a jó Isten tudná megmondani.
- No, de az már mégis sok! az már hallatlan! az már képtelenség, hogy a hivatalnokok annyira megrémítsék magukat, összehordjanak annyi ostobaságot, annyira eltávolodjanak az igazságtól, mikor a gyerek is láthatja: miben áll a dolog. - Bizonyára így gondolkozik az olvasó és képtelenséggel vádolja a szerzőt, vagy szamaraknak nevezi a hívatalnokokat, mert az emberek készek ezzel napjában húszszor is kedveskedni az ő felebarátaiknak. Elég, ha valaki tíz oldala közűl csak egy oldala felől ostoba, hogy megkapja a szamár nevet, kilencz jó oldala ellenére is. Könnyű az olvasóknak ítélni, letekintvén kényelmesen az ő zúgocskájokból és magaslatocskájokról, a honnan beláthatják az egész láthatárt, szemlélhetik: mi történik odalent, a hol viszont a tevő-vevő emberek csak a legközelebbi tárgyakat látják. S az emberiség egyetemes történetében egész századok vannak, a melyeket szeretnének kitörűlni, megsemmisíteni, mint szükségteleneket. Sok olyan tévedés történt a világon, a minőt most talán már a gyerekek sem követnének el. Milyen görbe, járatlan, keskeny, rögös, félrevezető útakat választott az emberiség az igazságra való törekvésében, mikor pedig nyitva állt előtte az egyenes út a fenséges templom felé. Ez valamennyi útnál szélesebb, pompásabb; megvilágítja a nap sugara, éjjel a hold és csillagok s az emberek mégsem tértek reá, mentek a járatlan, sötét utakon. S ha néha valamely mennyei gondolattól megvilágítva rá is mentek erre az útra, mindig újra elhagyták azt és másfelé tévedtek, sikerűlt nekik fényes nappal megjárhatatlan ösvényre jutni, egymást átláthatatlan ködbe borítani, fáradhatatlanúl bolygó lidérczfények után futni, hogy végre meredek szélére jutva, réműlettel kérdezhessék egymástól: „Merre van itt a menekűlésre vezető út?” A mostani nemzedék világosan látja már mindezt, csodálkozik a tévedéseken, neveti eleinek értelmetlenségét s nem látja, hogy ezt a történelmet égi fény világítja meg, hogy annak minden betűje kiált, hogy belőle ő ujjmutatást kap, hanem nevet s elbizakodottan, büszkén kezd újabb tévedéseket, a melyekért éppen úgy kinevetik majd őt a későbbi nemzedékek.
Csicsikov az egész dologról semmit sem tudott. Véletlenűl éppen akkor kapott egy kis náthát, meg egy kis torok-gyúladást, a mely bajok osztogatásában igen bőkezű a mi legtöbb kormányzósági városunk. Nehogy, - a mitől Isten őrizzen - valamiképpen örökösök nélkűl fejezze be életét, elhatározta, hogy inkább otthon üldögél vagy három napig. E napokban szorgalmasan öblögette a torkát tejjel és füge-lével; a fügét azután megette; arczára pedig kamilla-téával és kámforral megtöltött párnácskát kötött. Hogy az időt valamivel eltöltse, néhány új és részletes kimutatást csinált az összes megvásárolt jobbágyokról, elolvasott egy kötetet Lavallière herczegnőről; a melyet az útitáskájában talált, végig nézegette a ládikájában volt összes tárgyakat, írásokat, a levelek közűl egyet-kettőt újra végig olvasott - s únta magát roppantúl. Sehogy sem bírta fölfogni: mit jelentsen az, hogy a városi hívatalnokok közül nem látogatta meg őt egy sem, nem tudakozódott senki az egészsége felől, holott csak nem régen is szűntelen álldogáltak a szállása előtt a kocsik - hol a postamesteré, hol az állami ügyészé, hol a törvényszéki elnöké. A szobában járva-kelve, csak a vállát vonogatta.
Végre jobban érezte magát s ki sem lehet mondani: mennyire megörűlt, mikor látta, hogy már kimehet a szabad levegőre. Rögtön öltözködni kezdett, kinyitotta a szer-tartó skatulyáját, egy pohárba forró vizet öntött, elővette a pacsmagot és szappant s meg akart borotválkozni, a mi már régen rá is fért, mert a mint kezével a szakállát megtapogatta s a tükörbe nézett, indíttatva érezte magát így fölkiáltani: „Ejha! milyen erdő nőtt itt!” Erdő, mint erdő, az az egy bizonyos, hogy egész arczát és állát ellepte a szőr-tüske. Megborotválkozván, öltözködni kezdett, még pedig oly gyorsan és élénken, hogy majd kibújt a nadrágjából. Végre készen volt az öltözködésével, meghintette magát kölni vízzel s jó melegen beburkolódzva kiment az utczára, a hol óvatosságból még bekötötte a nyakát. Kimenését, mint minden föllábbadt ember, valóságos ünnepnek érezte. Minden, a mi csak elébe került, mintha nevetett volna: a házak, a járó-kelő muzsikok - a kik különben elég komolyak voltak s a kik közül egynek-kettőnek sikerűlt már fültövön csapni a felebarátját. - Az első látogatást a kormányzónál akarta tenni. Útközben sok mindenre gondolt: megfordúlt eszében a kis szőke, sőt képzelődése már féktelenkedni is kezdett, sőt kezdte maga-magát is gúnyolni, nevetni. Ilyen hangúlatban ért a kormányzó kapuja elé. Már le akarta dobni magáról a folyosón a köpenyegét, mikor a kapus teljesen váratlan szavakkal lepte meg őt:
- Az a parancs, hogy be ne bocsássam a tekintetes urat.
- Mi? Micsoda? Úgy látom, nem ismertél meg. Nézz meg jól! - mondta neki Csicsikov
- Dehogy nem ismertem meg! hiszen nem először látom! - mondotta a kapus, - de éppen is a tekintetes úr az, a kire nézvést az a parancs, hogy be ne eresszem; a többieket mind lehet.
- No, ez szép! Aztán miért?
- Az a parancs; úgy látszik: így dukál, - felelt a kapus hozzá tevén még, hogy igenis, - aztán egész fesztelenűl állt meg előtte, nem mutatott olyan előzékenységet, a minővel ezelőtt a köpenyeget sietett róla levenni. Mintha azt mondta volna a nézése: „Ehe, ha téged az urak kikergetnek a tornáczról, akkor te bizonyosan valami haszontalan ember vagy”.
- Megfoghatatlan! - dörmögött magában Csicsikov s rögtön elindúlt a törvényszéki elnökhöz; de a törvényszéki elnök az ő láttára olyan zavart lett, hogy alig tudott néhány szót mondani s azzal is olyan ostobaságot, hogy attól mind a ketten elröstelték magukat. Innen is távozván, bármennyire igyekezett útközben Csicsikov kisütni, hogy mit akart mondani az elnök, s mire vonatkozhattak annak a szavai, nem bírt semmit sem megérteni. Azután betért másokhoz: a rendőr-kapitányhoz, a vicze-kormányzóhoz, a postamesterhez, de vagy nem fogadták, vagy oly furcsán fogadták, oly különös, kényszeredett hangon szóltak hozzá, olyan zavarban voltak, s oly fonákságokat beszéltek, hogy ő kétségbe vonta azok eszének a józanságát. Megpróbált még ide-oda betérni, hogy legalább megtudja e különös helyzet okát, de nem bírt semmit sem megtudni. Mintegy félálomban őgyelgett a városban, nem bírván megállapodni az iránt, hogy álom-e mindez, vagy ébrenlétben történik ez az álomnál is bolondabb eset? Csak későn, esti szürkűletkor tért vissza a szállására, a honnan oly kellemes hangúlatban jött el s unalmában téát rendelt magának. Helyzetének különös volta fölött gondolkozva, bizonyos semmire sem eszmélő tünődéssel öntötte ki a csészéjébe a téáját, mikor egyszerre csak kinyílt a szobája ajtaja és egész váratlanúl Nozdrev toppant be hozzá.
- Azt tartja a közmondás: „jóbarátnak hét verszta sem nagy kerűlő”, - szólt Nozdrev, letéve a sapkáját; - erre mentem, hát látom, hogy az ablakod világos. No,- mondok - benézek; bizonyosan nem alszik még. A! milyen derék dolog, hogy éppen téázol, magam is szívesen beveszek vagy egy csészével: ma az ebédnél mindenféle hitványságot össze faltam; érzem, hogy már valami háborúság kezdődik a gyomromban. Ugyan töltess nekem egy pipát! Hol a pipád?
- Hiszen nem szoktam én pipázni, - felelt Csicsikov szárazon.
- Kifogás! Mintha én nem tudnám, hogy nagy dohányzó vagy! Hej! hogy’ is hívják csak a szolgádat? Hej, Vahramjej, hallod-e?
- Nem Vahramjej az, hanem Petruska.
- Hogyan? hiszen azelőtt egy Vahramjej volt nálad.
- Nem volt én nálam soha semmiféle Vahramjej.
- Igazad van; a Derebinét hívják Vahramjejnek. Képzeld csak: milyen szerencséje van annak a Derebinnek: a nénje megharagudott a fiára, azért, mert az egy jobbágy-leányt vett feleségűl s az összes vagyonát Derebinre írta át. Gondoltam is magamban: beh jó volna, ha a jövőre nézve ilyen néném volna. De mi lelt téged, testvér, hogy így visszavonúltál, sehol sem vagy látható! Hiszen tudom én, hogy te néha tudományos dolgokkal is foglalkozol, olvasgatsz (miért gondolta Nozdrev, hogy a mi hősünk tudományos dolgokkal is foglalkozik és olvasgatni szokott, ezt - az igazat megvallva - mi nem tudjuk megmondani, de még Csicsikov sem). Hej, Csicsikov testvér, ha egyszer meglátnád... mennyi tárgya volna a te szatirikus természetednek! (miért volt Csicsikovnak szatirikus természete: ez sem tudható). Képzeld testvér, Lihacsev kupecznél kopkát játszottak - no, volt is nevetés. Perependev, a ki ott volt velem, meg is jegyezte: „No, ha most itt volna Csicsikov... az aztán igazán...” (Pedig Csicsikov soha semmiféle Perependevnek a hírét sem hallotta). No, most már csak bevallhatod, testvér, hogy te nagyon csúfúl bántál velem akkor, emlékszel még rá, mikor ostáblát játszottunk. Hiszen akkor én nyertem... Úgy van, testvér, te akkor engemet egyszerűen becsaptál. De én, a milyen bolond ember vagyok, nem tudok haragudni. A minap a törvényszéki elnökkel... Nicsak! még nem is mondtam, hogy az egész város ellened van. Azt hiszik, hogy hamis bankót csinálsz; elkezdtek engem is faggatni, de én körömszakadtig nem hagytalak; elhitettem velök, hogy tanulótársad voltam s az apádat is jól ismertem; no és aztán mondhatom, hogy ugyancsak besóztam őket.
- Hogy én hamis pénzt csinálok? - kiáltott föl Csicsikov, fölkelve a székéről.
- De hogy’ tudtad őket úgy megijeszteni? - folytatta Nozdrev, - hiszen azok majd megbolondúltak az ijedtségtől: rablónak meg spiónnak tartanak... Az állami ügyész réműletében meg is halt; holnap temetik. Elmégy a temetésére? - Az igazat megvallva, ezek az urak mind félnek, hogy az új főkormányzó kinevezése alkalmából valami bajuk lehet miattad; nekem meg az a véleményem az új főkormányzóról, hogy ha ő fönn fogja hordani az orrát és pökhendiskedni fog, akkor a nemességgel semmire sem fog menni. A nemesség szívességeket vár - igaz-e? Persze: azt is megteheti, hogy megbúvik a szobájában s nem ád egy bált sem, de mi lesz akkor? Ezzel semmit sem nyer. Hanem te ugyancsak veszedelmes dologra vállalkoztál, Csicsikov.
- Micsoda veszedelmes dologra? - kérdezte nyugtalanúl Csicsikov.
- Hát hogy megszökteted a kormányzó leányát. Az igazat megvallva, ezt én szinte vártam tőled, Istenucscse vártam! Mihelyt először megláttalak benneteket együtt a bálban... No, - gondoltam magamban - Csicsikov bizonyosan nem hiában... Különben nem sokat érsz ezzel a választásoddal: én nem látok a kisasszonyon semmi szépet. Hanem van egy szép leányka, Bikuszovnak egy rokona, a testvére leánya: az aztán leány! lehet mondani: csodaszép!
- De mit darálsz te? hogy én megszöktetem a kormányzó leányát? micsoda beszéd ez? - mondta Csicsikov a szemét meresztgetve.
- No, csak ne fogadkozzál, testvér. Ej, beh titkolódzó ember vagy! Az igazat megvallva: azért jöttem hozzád, hogy fölajánljam a segítségemet. Azt már el nem engedem, hogy a koronát én tartsam a fejed fölött; én adom a hintót és a váltani való lovakat, de csak egy föltétellel: ha háromezer rúbelt adsz kölcsön nekem. Roppant szükégem van rá, testvér.
Csicsikov a Nozdrev fecsegése alatt többször megtörűlgette a szemét, mintha meg akarna bizonyosodni a felől: vajon nem álmában hallja-e ő mindezt? A hamis pénz-csinálás, a kormányzó leányának megszöktetése, az állami ügyész halála, a minek állítólagos oka ő, a főkormányzó megérkezése - mindez ugyancsak megrémítette. „No, ha már ennyire jutott a dolog, - gondolta magában, - akkor már nincs idő a késedelmezésre, mentől hamarább el kell tűnni innen”.
Igyekezett Nozdrevtől mentől előbb megszabadúlni, hívatta rögtön Szelifánt és megparancsolta neki, hogy hajnalban készen legyen, mert már hat órakor okvetetlenűl indúlni kell; hogy szedjen rendbe mindent, kenje meg a tengelyt, stb. stb. Szelifán azt mondta, hogy: „Értem, Ivánovics Pál”, hanem azért még egy ideig ott maradt az ajtónál, meg sem mozdúlt a helyéből. Csicsikov mindjárt megparancsolta Petruskának is, hogy húzza ki az ágy alól az utazó táskát, a melyet már ugyancsak meglepett a por s elkezdett vele együtt csomagolni, nem sokat válogatva és összedobálva harisnyát, inget, tiszta és szennyes fehérneműt, csizmát, kaptafát, meg egy kalendáriumot... Mindez tővel-hegygyel kerűlt együvé, mert Csicsikov minden áron készen akart még este lenni, hogy másnap ne kellessen valami tenni való miatt késedelmeskedni. Szelifán, miután vagy két perczig álldogált az ajtónál, végre is kiment nagy lassan a szobából. Lassan, de oly lassan, a hogy’ azt csak képzelni lehet, ballagott le Szelifán a lépcsőn, minden lépésnél nyomokat hagyva a nedves csizmájával a kopott lépcső-fokokon és sokáig vakargatta a füle tövét. Mit jelenthetett ez a vakaródzás? s mit jelenthet a vakaródzás általában? Bosszúságot-e a fölött, hogy most már nem mehet holnap az ő nyers-ködmönös, kötél-öves barátjához valamely kocsmába, vagy talán valami új szerelmi viszony kezdődött az új városban s most abban kell hagyni a kapu előtt való esteli ácsorgást, a leány fehér kezének szorongatását abban az időben, mikor a várost meglepi az esti szürkűlet, mikor egy-egy vörösinges legény czinczogni kezd balalajkáján a cselédház előtt és csöndes beszélgetést folytat a napi munka után pihenő nép? vagy egyszerűen sajnálta elhagyni a cseléd-konyhában a padka közelében egy bunda alatt már megmelegített helyet, a scsít, a városi fínom derelyét csak azért, hogy újra neki menjen esőnek, sárnak és egyéb úti kellemetlenségeknek? azt csak az Isten tudja, - mi ki nem találjuk. Az orosz népnél oly sokat jelent a fültőnek a vakarása!

TIZENEGYEDIK FEJEZET
Hanem semmi sem történt úgy, a hogy’ Csicsikov gondolta. Először is: későbben ébredt föl, mint akart, - ez volt az első kellemetlenség. Fölkelvén, rögtön elküldött tudakozódni: be van-e fogva s készen van-e minden? de azt a feleletet hozták, hogy még nincs befogva s még semmi sincs készen: ez volt a második kellemetlenség. Csicsikov megharagudott, sőt néminémű nyaklevest is készült adni a mi Szelifán barátunknak s csak azt várta türelmetlenűl: mivel fogja az magát menteni? Szelifán nemsokára megjelent az ajtóban s a gazdájának szerencséje volt meghallgatni ugyanazokat a szószaporításokat, a melyek mindig és mindenütt hallhatók a cselédek részéről olyankor, mikor sürgősen útra kéne kelni.
- De kérem alássan, Ivánovics Pál, hiszen előbb meg kell vasaltatni a lovakat.
- Jaj, te gazember! te semmirevaló! hát mért nem szóltál erről már régebben? Nem volt rá elég idő?
- Idő lett volna... De hát a kerék is, Ivánovics Pál... egészen új ráfot kell húzatni rá, mert mostanában az út nagyon darabos, mindenfelé csupa gödör... Aztán azt is jelentem még alássan, hogy a bricska eleje egészen kizötyögött az eresztékeiből, annyira, hogy talán két stáczióig se tart ki!
- Haszontalan gazember! - kiáltott rá Csicsikov, összecsapva a kezét s oly közel ment hozzá, hogy Szelifán attól való félelmében, hogy valami ajándékot kap az urától, hátra hőkölt és oldalra ugrott.
- Meg akarsz ölni? mi? gyilkosom akarsz lenni? Az országúton akarsz engem kivégezni, te rabló, te átkozott gazficzkó, te viziló! Mi? mi? Három hétig ültünk egy helyen - mi? Csak egy árva hangot adott volna a kötélre való - de nem: a legutolsó pillanatban jut eszébe! Mikor már föl kellene ülni és indúlni - mi? s te most állsz elő ezekkel? mi? mi? Hiszen tudtad te mindezt előbb is? Úgy-e, hogy tudtad? mi? mi? Felelj hát: tudtad? mi?
- Tudtam, - felelt Szelifán lehorgasztott fővel.
- No hát, mért nem mondtad akkor mindjárt, he?
Erre a kérdésre Szelifán nem felelt, de a mint ott állt lehorgasztott fővel, úgy látszott, mintha így gondolkozott volna magában: „Úgy-e, milyen jól sült el a dolog: tudtam, de nem mondtam meg”.
- Most pedig menj, hídd el a kovácsot és két óra alatt minden készen legyen! Érted? legföljebb két óra alatt; ha nem leszel készen, akkor... akkor... birkaszaruba dömöczköllek, s kötéllel kötlek belé.
Hősünk nagyon dühös volt.
Szelifán már meg akart fordúlni az ajtó felé, hogy teljesítse a parancsot, hanem másat gondolt és azt mondta:
- Jó, hogy eszembe jut, tekintetes uram: igazán jó lenne a vörös-pej lovat eladni, mert tessék elhinni, Ivánovics Pál, hogy az teljesen hasznavehetetlen gazember, olyan ló, hogy az Isten őrizzen tőle; csak bosszúság van vele...
- Nagyon jó; mindjárt szaladok a vásárra és eladom...
- Ucscsegéljen, Ivánovics Pál, hogy az csak mutatós, de a valóságban a legravaszabb ló; olyan lovat sehol...
- Bornyú! Ha majd kedvem lesz rá, hát eladom. Éppen most jött rád az elmélkedés! Annyit mondok, hogy ha rögtön nem hozol kovácsokat s ha két óra alatt nem lesz minden készen, hát úgy váglak pofon, hogy magad sem ismered meg magadat. Lódúlj!
Szelifán kiment.
Csicsikov rendkívül rosszkedvű volt s a földhöz csapta a kardot, a melyet utazásában azért hordott magával, hogy kellő tiszteletet gerjesszen maga iránt bizonyos emberek előtt. Körülbelől egy negyedóráig alkudozott a kovácsokkal, míg végre megegyezett velök, mert a kovácsok, mint rendesen, országos gazemberek voltak s megsejtvén, hogy a munka sürgős, éppen hatszoros árt kértek. Bármennyire dühöngött Csicsikov, hiában nevezte őket csalóknak, betörőknek, útonállóknak, hiába czélzott a végítélet napjára is, a kovácsok hajthatatlanok maradtak és szavuknál maradtak: nemcsak nem engedtek a kimondott árból, de annyira elbabráltak a munkával, hogy két óra helyett öt és fél óra alatt készűltek el. Ez idő alatt Csicsikovnak szerencséje volt ama kellemes pillanatokat végig élvezni, a melyeket ismer minden utazó, midőn már minden be van csomagolva az útitáskába s a szobában már csak spárgadarabok, papir-rongyok és egyéb szemétre való dolgok hevernek, mikor az ember se nem útazik, se nem ülhet nyugodtan a helyén, nézi az ablakból a járókelőket, az ügyes-bajos embereket, a kik dolgaikról beszélgetve, valami ostoba kifejezéssel tekintenek föl, hogy őt megnézzék, majd tovább folytatják útjokat - s mindez még jobban elkeseríti a szegény nem-útazó útas kedélyhangulatát. Mindent, a mit csak lát: az ablakával szemközt levő szatócsbolt, az átelleni házban lakó vénasszony feje, a ki a rövid függönyökkel takart ablakok közt ide-oda járkál: - mindezt szörnyen únja már, de azért mégsem megy el az ablakból. Áll s hol megfeledkezik magáról, hol újra bámúlja bizonyos tompa figyelemmel az előtte mozgó és nem mozgó dolgokat, aztán megfojt mérgében valami legyet, a mely zúgva vergődik ujja alatt az ablak-üvegen.
De mindennek van vége s a kívánt pillanat végre elérkezett: minden készen volt már, a bricska elejét kijavították, a kerékre új ráfot húztak, a lovakat megitatták, s a gazember kovácsok megszámlálván a kapott pénzt és szerencsés jó utat kívánva, elmentek. Végre befogtak a bricskába, két czipót, a melyet azon melegében vásároltak, betettek a kocsiba, Szelifán is zsebredugott már valami útravalót, s maga a mi hősünk is felült végre a bricskára. Az elutazás alkalmára összeverődtek a kapuban és ásítozva várták a fogadóbeli és idegen cselédek, inasok és kocsisok az idegen úr távozását, köztük a pinczérrel, a ki most is ugyanabban a vékony szövetű felöltőben volt és búcsúzásúl a sapkáját csóválta a levegőben. A bricska, a minőben az agglegények szoktak utazni, a mely oly sokáig időzött ebben a városban s talán annyira unalmassá is vált már az olvasók előtt, végre kifordúlt a fogadó kapuján. - „Hál’ Istennek”, - gondolta Csicsikov és keresztet vetett magára. Szelifán suhintott az ostorával, a felhágón egy ideig állva maradt Petruska is leült hozzá a bakra, s a mi hősünk jól elhelyezkedve az ülés grúz-takaróján, odatette a háta mögé a bőrpárnát, összeszorította a két meleg czipót s a fogat elkezdte újra a maga tánczát és ugrándozását a kövezeten, a mely tudvalevőleg ugrándoztató természettel volt megáldva.
Csicsikov valami határozatlan érzéssel nézte a házakat, falakat, kerítéseket és utczákat, a melyek mintha éppen úgy ugrándozva, lassan mentek volna visszafelé s a melyeket ő - Isten tudja - lát-e még valaha. Egy fordulónál a bricskának meg kellett állnia, mert az utczát egész széltében elfoglalta egy végtelennek látszó temetési menet. Csicsikov kihajolva, azt mondta Petruskának, hogy tudja meg, kit temetnek? S megtudta, hogy az állami ügyészt temetik. Igen kellemetlenűl érezte magát, rögtön behúzódott a bricska egyik szögletébe, felhúzatta a kocsiernyőt és lebocsátotta annak a függönyét. Azalatt, míg a kocsi így állt, Szelifán és Petruska, miután előbb szent áhítattal levették a sapkájokat, egyre azt szemlélték, hogy ki hogyan, miképpen, miben és min ment, számszerint összeadták: hányan voltak összesen, hányan gyalog és hányan kocsikon, a gazdájok pedig, a ki megparancsolta nekik, hogy ne árulják el magokat s ne viszonozzák az ismerős inasok és kocsisok köszöntését, szintén elkezdett kinézni, de egész félénken a bőrernyőn levő kis-ablakon. A koporsó után haladtak levett kalappal a hivatalnokok mind. Csicsikov félt, hogy felismerik a kocsiját, de azok nem törődtek most ő vele, hiszen még azokat a szokásos, közérdekű beszélgetéseket is elhagyták, a melyeket a halottas menetben rendszerint folytatni szoktak. Minden gondolatuk önmagukra volt most irányozva: azon tünődtek, hogy milyen lesz az új főkormányzó, hogyan lát a dolgához és miképpen fog ő velök bánni. A gyalog mendegélő hivatalnokok után kocsik következtek, a melyekből gyász-főkötős dámák kandikáltak ki. Ajkaik és kezeik mozdulataiból látni lehetett, hogy élénk beszélgetést folytatnak; meglehet, hogy ők is az új főkormányzó megérkezéséről beszéltek, terveket szőttek annak a báljaira vonatkozólag s az ő örökös rojtjaikkal és bojtjaikkal bíbelődtek. Végül a kocsik után liba-sorba húzódó üres bérkocsik következtek, végre pedig nem következett már semmi, s a mi hősünk tovább mehetett. Visszahúzván a bőr-ernyőt, nagyot sóhajtott és lelkéből szólva, mondotta: „Szegény ügyész! élt, éldegélt, aztán meghalt! Most majd kiírják az ujságban, hogy alárendeltjeinek és az egész emberiségnek szomorúságára meghalt egy tiszteletreméltó polgár, ritka jó családapa, példás hitves, és sok, sok minden effélét; talán azt is hozzáteszik, hogy özvegyek és árvák sírása kísérte sírjába; pedig ha jól felgondoljuk, hát egyebet sem tettél, oh, megboldogúlt, mint hogy sűrű szemöldököd volt!” Itt ráriasztott Szelifánra, hogy gyorsabban hajtson s e közben azt gondolta magában: „Mégis csak jó dolog, hogy temetéssel találkoztam, mert azt mondják, hogy halottal találkozni szerencsét jelent.”
A bricska ekközben üresebb utczákba ért; mihamar végtelen hosszú fakerítések következtek, jelezve, hogy nemsokára vége a városnak. Ime: már a kövezet is véget ért, már a város is, a vámsorompó is messze hátramaradt, s ő újra úton van. S az országút két oldalán újra feltünedeztek a verszta-mutató czölöpök, a posta-állomási felügyelők, a kútak, a terhes szekerek, a szürke falvak az ő szamovárjaikkal, vénasszonyaikkal és élénk, szakállas gazdáikkal, a kik az útszéli csárdából marokra szedett zabbal szaladnak ki; a rongyos, bocskoros gyalog-utasok, a kik nyolczszáz versztányi utakat tesznek meg; az élénk formában épített kis-városkák az ő faboltjaikkal, lisztes hordóikkal, bocskor-árúikkal, czipóikkal és egyéb apróságaikkal; a tarka vámsorompók, kijavított hidak, a jobb- és balfelől egyaránt beláthatatlan mezők, a földesurak nehéz alkotású kocsijai, egy-egy lovas-katona, a ki zöldre festett, ólomgolyócskákkal töltött, s a következő fölírással ellátott ládikát visz: „Ilyen-meg-ilyen üteg tulajdona”; a zöld, sárga és frissen szántott, fekete szántóföld-darabok, a pusztán messziről fölhangzó szomorú nóták, a ködből kiágaskodó fenyőfacsúcsok, a messzeségben elvesző harangszó, a varjak oly sokaságban, mint a legyek, és a végtelen láthatár...
Oroszország, Oroszország! Látlak téged az én csodás messzeségemből. Szegénység, szükség és nehéz élet van te benned, a néző tekintetét nem lepik meg, nem rémítik meg a természet csodái, párosúlva a művészetek vakmerő alkotásaival; nincsenek neked sokablakú, sziklákba vájt palotákkal ékes városaid, körülvéve a vízesések örökös víz-porában felnőtt fáid és futó bokraid sokaságától, melyek fölfurakodtak a házak falaira; nem néz vissza benned az utas, hogy a végnélkül magasba törő kőhalmazokat még egyszer lássa; a felkúszó szőllővenyigétől, borostyántól és megszámlálhatatlan virágú futórózsától övedzett, egymást érő, homályos oszlopcsarnokokon át nem tekintenek be az ezüstszínű, világos, égbe emelkedő távoli hegyek örökös körvonalai. Nyíltan puszta és sík te benned minden; a síkságból mint pontok, mint apró jelek, alig észrevehetően emelkednek ki a te alacsony városkáid; semmi sem gyönyörködteti, semmi sem ragadja el a nézőt. Mi hát az az érthetetlen, titkos erő, a mely engemet tehozzád vonz? Miért cseng a fülembe szüntelenűl a te tereiden széltében és hosszában, egyik tengertől a másikig áradozó bánatos dalod? Mi van abban a dalban? Hova hív, mért rí, mért kapja meg az úgy a mi szíveinket? Micsoda hangok azok, a melyek oly fájdalmasan csókolgatnak, lelkembe ömlenek, és körülfogják a szívemet? Óh, Oroszország! mit akarsz te én tőlem? Micsoda megérthetetlen kötelék van mi köztünk? Mért nézel úgy reám, mért néz rám minden, a mi csak benned van, oly nagy várakozással? És míg én így tünődöm s mozdúlatlanúl állok, a fejem fölé fenyegető, hamaros esőt ígérő felhő tornyosúl és tünődéseim elnémúlnak a te végtelenséged előtt. Mit jósol ez a végtelen kiterjedtség? Hát ne teremnének itt, te benned, határtalan nagy gondolatok, mikor te is határtalan vagy? Hát ne támadna te benned hős, mikor annyi a hely, a hol kifejlődhetik, nagygyá lehet? És félelmesen fog el engemet ez a hatalmas végtelenség és megtölti lelkemet titokzatos erővel; szemeim természetfölötti látó-erőt nyernek! Hah! mily hatalmas, fényes ország ez a távoli jövőben! Oh, Oroszország!...
- Vigyázz, te szamár, vigyázz! - kiáltott Csicsikov Szelifánra.
- Majd adok én neked mindjárt ezzel a karddal, - kiáltott rá a szemben jövő zsandár, - nem látod a kincstári kocsit, hogy a manó vigye el a lelkedet!
S mint valami látomány repűlt el nagy robogással mellettük egy hármasfogatú kocsi.
Mily különös, mily csalogató, mily röpítő, mily csodálatos ez a szó: útazás! És mily szép is valóban maga az az út! Fényes nap, őszi lombok, hűvös lég... jobban be kell burkolódzni az útiköpenyegbe, lehúzni fülig a sapkát, szorosabban és kényelmesebben helyezkednünk el az ülés szögletében. A futkosó hideg utoljára szalad át tagjainkon s immár kellemes meleg váltotta azt fel. A lovak ügetnek... Mily édesen lopakodik hozzánk az álom, hunyódik le a szem s már csak álmon keresztül halljuk a „Nemcsak fehér a hó” kezdetű dalt, a lovak prüsszögését, a kerekek berregését, már hortyogva támaszkodunk a szomszédunkhoz. Mire felébredünk, öt állomást hagytunk el; feljött a hold; ismeretlen város előttünk; régi, fa-alkotmányú kupolás templomok, feketéllő, éles torony-hegygyel; fehér kő- és sötét faházak; a holdvilágnak itt és amott átvillanó fénye, mintha fehér vászonkendőket aggattak volna a falakra, teregettek volna a kövezetre, az utczákra; ezeket ferdén szeldelik át a koromfekete árnyak; mint a csillogó ércz, úgy fénylenek az oldalról megvilágított házfedelek; és sehol egy lélek sem látható: minden alszik. Legföljebb egy helyen pislog egy ablakban világosság: talán a városi polgár varrogatja, tatarozza a csizmáját, vagy valamely pék bajlódik a sütőkemenczéjével - ki bánja? Hanem ez az éj!... Óh, minden szentek, milyen éj megy így végbe a magasságban! Hát a levegő, hát a távoli, magas ég ott az ő megfoghatatlan, hangos és fényes kiterjedésében! De íme, már a szemünkbe liheg a friss, éjszakai lég s elringat bennünket, már szendergünk, elfeledkezünk magunkról és hortyogunk - és haragosan izeg-mozog a szegény szomszédunk, a kinek kellemetlen, hogy ránehezedünk. Felébredünk - s már megint puszták és mezők terülnek el előttünk: sehol semmi, mindenfelé csak nyílt messzeség. A verszta-jelző számok röpködnek mellettünk; szürkűlni kezd a reggel; a szellő frissebb és metszőbb lesz; a fehéredő, hideg égaljon halvány-aranyos sáv mutatkozik; a hajnali hűvességtől még jobban beburkolódzunk!... Mily pompás hideg! milyen csodálatos álom nehezedik ránk megint! Egy zökkenés - és megint felébredünk. A nap fölkelt. „Lassan! lassabban!” hallatszik valami hang. Egy meredeken parasztszekér ereszkedik le; lent széles a tér, azon széles tó, úgy ragyogva a felkelő nap fényében, mint a réz; a domboldalon fák, parasztházikók vannak szétszórva; mint a csillag ragyog oldalt a falusi templom keresztje; parasztok beszélgetnek; s gyomrunkban tűrhetetlen étvágyat érzünk... Istenem! beh szép vagy te néha, te messze, messze való út! Hányszor kapaszkodtam én beléd elvesző, fulladozó mivoltomban s te mindig nagylelkűen kivittél, megmentettél bajomból. Hány csodálatos gondolatot, költői ábrándot ébresztettél bennem, hány végtelen benyomást éreztem át te benned!...
De a mi barátunk, Csicsikov, sem éppen prózai dolgokat érzett ez időben. Nézzük is meg, hogy mit érzett. Eleinte semmire sem eszmélt, csak hátra nézegetett, meg akarván bizonyosodni, hogy csakugyan ki jött-e a városból; mikor pedig meggyőződött a felől, hogy a város már messze elmaradt, nem látni sem kovácsműhelyt, sem malmot, sem más egyebet, a mi a városok szélein szokott lenni, sőt mintha már rég a föld alá bújtak volna a kőtemplomok fehér tornyai is, csak akkor kezdett kizárólag az úttal foglalkozni, csak akkor tekintett jobbra és balra, N. város pedig mintha nem is lett volna már az eszében, mintha ő azon réges-régen, gyerekkorában, útazott volna keresztül. Majd az úttal sem törődött már, le-lehunyta a szemét s fejét a párnára hajtotta. A szerző - az igazat megvallva - örül ennek, mert alkalma van egyet-mást elmondani a hőséről, a miben eddig - mint az olvasó láthatta - mindig megakadályozták, hol a bálok, hol Nozdrev, hol a dámák, hol a városi mendemondák, hol azok az ezer meg ezer apróságok, a melyek csak akkor látszanak apróságoknak, ha könyvbe kerülnek, de a míg az életben forognak, addig igen fontos dolgoknak tartatnak. De most hagyjuk el ezeket végképp és lássunk egyenesen a dologhoz.
Erősen kételkedünk abban, hogy a mi hősünk tetszenék az olvasóknak. Hogy a dámáknak nem tetszik, azt biztosra lehet mondani, mert a dámák megkövetelik, hogy a hős teljes tökéletesség legyen s ha valami testi vagy lelki foltocska van rajta - az már baj! Bármilyen mélyen nézzen is a szerző a lelkébe, rajzolja bár pontosabban az alakját a tükörnél, nem tulajdonítanak ennek semmi értéket. Már a testes volta és meglett kora is sokat árt Csicsikovnak; a testességet semmi szín alatt meg nem bocsátják a hősnek és igen sok dáma mondja rá elfordulva: „Piha! beh csúf!” Fájdalom, a szerző mindezt igen jól tudja, mégsem tudott afféle erényes hőst választani. De... meglehet, hogy ugyancsak az elbeszélésben mégis valami új, eddig nem pengetett húrok zendűlnek meg, aztán támad az orosz természetnek még eddig nem tapasztalt gazdag tehetsége, kerül valamely isteni adományokkal megáldott férfi, vagy egy csodás, sehol párját nem lelő orosz hölgy, tele a női lélek szépségeivel, fenséges törekvésekkel és önmegtagadással és holtaknak fognak feltűnni ezek előtt a más nemzetségbeli összes erényes személyek, mint a milyen holt a könyv az élő szó mellett. Megindulnak az orosz mozgalmak s látni fogják: mily mélyen fekszik az a szláv természetben, a mi a más nemzetek természetét csak a felszínen érinti... De minek beszélni arról, a mi még csak a jövendőé? Nem illik a szerzőhöz, a ki már rég elérte férfikorát, a ki szigorú benső életben s az elvonúltság frissítő józanságában nőtt fel, ifjonti módra megfeledkezni magáról. Mindennek megvan a maga sora, helye és ideje. Hanem azért csupa-erény embert mégsem veszünk hősűl. Sőt azt is meg lehet mondani: miért nem? Azért, mert ideje már egy kis pihenőt juttatni a szegény erényes embernek; azért mert tartalmatlanúl forog az ajkakon ez a szó: erényes ember; azért, mert lónak használják az erényes embert s nincs az az író, a ki ne lovagolna rajta, noszogatva azt ostorral is, egyébbel is; azért, mert elnyúzták már az erényes embert annyira, hogy nincs már rajta még az árnyéka sem az erényességnek s test helyett csak a bőre és a bordái maradtak meg; azért, mert képmutatással nevezik az erényes embert erényesnek; azért, mert meg nem becsűlik az erényes embert. Óh, rég ideje már megnyergelni a gazembert is. Nos: lovagoljunk tehát gazemberen.
Sötét és szerény a mi hősünk származása. Szülői nemes emberek voltak, de hogy személyes volt-e a nemesi mivoltuk, vagy csak öröklött, azt az Isten tudja. Arczban nem hasonlított a szüleihez. Legalább egy alacsony, együgyű nőrokonuk - olyan formájú, a minőket bíbiczeknek szoktak nevezni - jelen lévén a szülésnél, a gyereket kezébe véve, így kiáltott föl: „Egyáltalában nem olyan, mint a milyennek én vártam!” Az anyai ágról való nagyanyjára kellett volna ütnie, a mi a legjobb lett volna, ő meg egyszerűen úgy jött a világra, hogy a mint a közmondás tartja: „Nem hasonlít sem apjára, sem anyjára, de valamely átutazott víg huszárra”. Az élet kezdetben valami savanyú kelletlenséggel nézett rá, valami homályos, hóval behordott, szűk ablakon keresztül; se társa, se pajtása nem volt gyerekkorában. Apró ablakos, kis ház volt a lakóhelye; annak ablakait se télen, se nyáron nem nyitogatták; apja beteg ember volt, a ki mindig hosszú, báránykás zekében, csupasz lábra húzott, kötött papucsban járkált a szobában, örökösen köpködve a szögletben álló köpőládába; a fiúnak örökösen a padon kellett ülnie, kezében örökösen tollat tartani, keze, sőt ajka is, örökösen tintás volt; örökösen a szeme előtt volt a regula: „Ne hazudj; tiszteld az öregeket, és erényt táplálj a szívedben”; ehhez járult a szobában az örökös papucs-csoszogás, az ismerős, de mindig komor megszólítás: „Már megint rendetlenkedel!” a mely rendesen akkor hangzott föl, ha a gyerek, megunva az egyhangú foglalkozást, egy-egy betűhöz valami czifraságot, vagy farkat kanyarított; aztán az az örökösen ismert, örökösen kellemetlen érzés, hogy a fent említett szavak után a fülét hátulról odanyúlt, hosszú ujjak körmei igen fájdalmasan huzigálták: íme, szegényes képe az ő gyermekkorának, a melynek csak igen halvány emlékét őrizte meg. De az életben minden gyorsan változik: egy napon, a legelső tavaszi fényen és a megáradt patakok locsogása közben apja fogta a fiát, elindult vele egy parasztszekeren, egy olyan sovány pejkóval, a melyet a lócsiszárok szarkának szoktak nevezni. A pejkót egy kis, púpos kocsis hajtotta, családfeje amaz egyetlen jobbágy-családnak, a melylyel a Csicsikov apja rendelkezett, s a ki csaknem az összes házi dolgokat végezte. A szarkán több mint másfél napig czammogtak; útközben megháltak; átkeltek egy folyón, hideg süteményt és báránysültet ettek s csak harmadnap reggel érkeztek meg egy városba. A gyereket meglepték a váratlan nagyszerűségben feltűnt városi utczák úgy, hogy néhány pillanatra eltátotta a száját. Azután a szarka a szekérrel együtt belegurúlt egy gödörbe, a melylyel egy szűk sikátor kezdődött egyre lefelé haladva és sárban úszva; a szarka a púpos kocsistól és az úrtól bíztatva sokáig dolgozott, dagasztott a lábaival a sárban, míg végre kimászott egy domboldalon álló házikó kis udvarára. Az ócska házikó előtt két virágzó almafa állt, mögötte meg egy kis kert terült el, csupa alacsony, apró fákkal; nem is volt abban egyéb, mint néhány berkenye- és bodzafa, meg a közepén egy kis fa-budka, szűk homályos ablakkal és szedett-vedett fedéllel. Itt lakott az ő rokonuk, egy töpörödött vénasszony, de a ki még minden reggel kijárt a piaczra, aztán a szamovárnál szárítgatta a harisnyáit. Ez megveregette a kis fiú arczát és örült, hogy annak olyan gömbölyű a képe. Itt maradt a fiú s köteles volt naponkint megjelenni a városi iskolában. Az apa, miután ott meghált, másnap haza ment. A válásnál a szülei szemekből könyek nem omlottak; adódott a fiúnak egy félrubelnyi rézpénz apró kiadásokra és nyalánkságokra, de - a mi még fontosabb - adódott bölcs tanács is: „Vigyázz Pali, tanulj szorgalmasan, ne rendetlenkedjél, ne haszontalankodjál s a mi fő: járj kedvében a tanítóidnak és följebbvalóidnak. Ha a följebbvalók kedvében jársz, hát ha még a tudományokban nem is haladnál, ha az Isten nem adott volna is tehetséget, mégis előre fogsz menni s mind elhagyod a társaidat. Ne pajtáskodjál, a pajtásoktól jót nem tanulsz; de ha mégis közéjük kerülsz, hát azokkal tarts, a kik gazdagabbak, hogy alkalomadtán segíthessenek rajtad. Ne kinálgass, ne vendégelj senkit, hanem inkább úgy intézd a dolgod, hogy téged vendégeljenek meg mások; de a mi a legfőbb: légy takarékos, kuporgasd a kopejkákat: az ér legtöbbet a világon. A társad vagy pajtásod megcsal s a bajban elárul, de a kopejka el nem árul semminemű bajodban. A világon mindent kivihetsz, mindent legyőzhetsz a kopejkával.” Kiadván e tanácsokat, az apa elvált fiától, visszaczammogott a falujába a szarkáján és azután soha nem is látta őt a fia többé; de szavai és oktatásai mélyen belevésődtek a fiú lelkébe.
Pali másnap elkezdett az iskolába járni. Valamely különösebb tehetség e vagy ama tantárgy iránt nem mutatkozott benne; inkább a szorgalmával és rendszeretetével tűnt ki; hanem aztán annál nagyobb tehetsége volt a gyakorlatiak iránt. Rögtön föltalálta magát, megértette a helyzetet s csakugyan úgy viselte magát a társaival szemben, hogy azok csakugyan megvendégelték őt, ő pedig nemcsak hogy soha meg nem kínálta azokat, hanem gyakran el is tette a kapott ennivalót, hogy azt később ugyanazon pajtásainak eladja. Már gyerek korában le tudott mondani mindenről. Az apjától kapott félrúbelből nemcsak hogy semmit el nem költött, hanem még ugyanazon évben meg is szaporította, szinte példátlan szerencsével forgatta a kis tőkéjét: viaszkból gimpliket csinált és igen jó áron adogatta el azokat. Azután egy kis idő elteltével más üzletekbe is bocsátkozott: a piaczon összevásárolt holmi ennivalókat, aztán az iskolában a pénzesebb pajtásai mellé ült s mihelyt észre vette, hogy a pajtás éhezni kezd, ő mintegy véletlenűl mindjárt kimutatta a zsebéből a pad alatt a pereczet, vagy kalácsot, elosztotta azt az éhesek közt s ezeknek az étvágya szerint fizettette meg magának. A lakásán két hónapig bajlódott fáradhatatlanúl egy egérrel, a melyet egy kis fa-kalitkába zárt s végre is sikerült neki annyira vinnie, hogy az egér parancsszóra a hátulsó lábára állt, lefeküdt és fölkelt, aztán igen szép pénzért eladta. Mikor már együtt volt öt rúbele, bevarrta a zacskót és egy másikba kezdett kuporgatni. A följebbvalóival szemben még okosabban viselkedett. Senki sem tudott a padban oly csendesen ülni, mint ő. Meg kell még jegyezni, hogy a tanítója nagyon szerette a csendet-rendet és jó magaviseletet s ki nem állhatta az eszes, szilaj fiúkat: attól tartott, hogy az ilyenek okvetetlenűl kinevetik őt. Az olyannak, a ki az éles-eszűség gyanújába keveredett, elég volt megmozdúlnia, vagy véletlenűl a szemöldökét megrántania, hogy rögtön kihívja a tanító haragját. Az olyat a tanító úr üldözte, kegyetlenűl büntette. „Majd kiverem én belőled az elbizakodást és engedetlenséget, fiam!” - mondogatta olyankor - „jobban ismerem még a véredet is, mint te magad. Majd térdepelsz! Majd itt maradsz ebédre!” S a szegény fiúk, nem is tudva, hogy miért? feltörték a térdeiket és huszonnégy óráig is éheztek. „A képesség és tehetség - csupa merő ostobaság, - mondogatta a tanító, - én csak a magaviseletet tekintem. Én jeles osztályzatot valamennyi tantárgyból csak olyannak adok, a ki talán a nagy Á-t sem ismeri, de jól viseli magát; a kiben pedig rossz hajlamot, gúnyolódó természetet látok, annak szekundát adok, még ha Szolont is fölűlmúlja a tudományával”. Így beszélt a tanító, a ki halálosan gyűlölte a nagy meseírót, Krylovot azért, mert az azt mondta volt: „Inkább légy korhely, csak értsd a dolgodat”, - s mindig nagy gyönyörűséggel beszélgetett arról, hogy abban az iskolában, a hol ő ezelőtt tanított, akkora nagy csöndesség uralkodott, hogy hallani lehetett a légy röpűlését, hogy az egész iskolai év alatt egyetlenegy fiú sem köhintett, nem fújta ki az orrát az előadás alatt s hogy egész a csöngetés idejéig nem lehetett tudni: van-e valaki az osztályban, vagy nincs.
Csicsikov egyszeribe megértette a följebbvalója szellemét s azt, hogy miképpen kell magát viselnie. Soha meg sem mozdította sem a szemét, sem a szemöldökét az előadás alatt, ha még úgy csipkedték is hátúlról; mihelyt megszólalt a csengetyű, ő volt az első, a ki odaugrott, hogy odanyújtsa a tanítónak a pofoncsapott kalapot (a tanító pofoncsapott kalapot hordott); oda nyújtván a kalapot, ő ment ki legelűl az osztályból s igyekezett útközben kétszer-háromszor a tanítóval találkozni, mindannyiszor megemelintvén a sapkáját. Ennek megvolt a tökéletes eredménye. Az egész idő alatt, míg az iskoláit végezte, a kitűnő tanulók közt volt s iskolái végeztével minden tantárgyból kitűnő bizonyítványt s egy jutalomkönyvet kapott a következő arany-betűs fölírással: „Példás szorgalom és kifogástalan magaviselet jutalmáúl”. Az iskolából kikerűlvén, már megnőtt legényke volt, meglehetősen kellemes külsővel, borotvára szorúlt szakállával. Ebben az időben halt meg az apja. A hagyatékban nem volt egyéb, mint két darab visszacsinálhatatlanúl elviselt mellény, két ócska báránykás felsőkabát s jelentéktelen összegű pénz. A mint látszik: az apa csak jó tanácscsal értett a pénz-kuporgatáshoz, gyakorlatban pedig ugyancsak keveset rakott össze. Csicsikov mindjárt eladta a rozoga házikót a jelentéktelen földecskével együtt ezer rúbelért, a jobbágy-családot pedig magával vitte a városba, azt szándékozván, hogy majd ott megtelepedik, s valami szolgálatot vállal. Ugyanakkor elbocsátották az iskolából a nagy csendességért és dícséretes magaviseletért élő-haló tanítót. A tanító elkeseredésében ivásnak adta magát; végűl nem volt már annyija sem, a miből ihatott volna; betegen, betevő falat és minden segedelem nélkül veszett el valamely fűtetlen, elhagyott odúban. Volt tanítványai közűl az eszesebbek, nevetgélő természetűek, a kikben ő folytonosan engedetlenséget és rossz magaviseletet gyanított, értesűlvén az ő szánalmas helyzetéről, rögtön gyűjtöttek maguk közt egy kis pénzt, még a szükséges holmijuk árán is, csak az egy Csicsikov Pali mentegetődzött azzal, hogy neki magának sincs, s mindössze valami ötkopejkás ezüst pénzdarabot adott, de a melyet nyomban vissza is dobtak neki, azt mondván, hogy „Ej, te zsugori!” A szegény tanító csak eltakarta kezével az arczát, mikor a volt tanítványai ezen dolgáról értesült, kiégett szeméből megeredt a köny, mint a zápor, rítt mint az elhagyott gyerek. „Halálos ágyamon adta rám az Isten, hogy sírva fakadjak, - mondotta gyönge hangon, nehezen pihegve s a Csicsikov eljárásáról értesülve, hozzá tette: - ej, Pali Pali! Hát ennyire megváltozik az ember! Pedig milyen jó erkölcsű fiú volt! Semmi szilajság - csupa selyem-gyerek! Csalódtam benne, nagyon csalódtam...”
Hanem azért még sem lehet azt mondani, hogy a mi hősünk oly rideg, száraz természetű s annyira eltompult érzékű lett volna, hogy nem érzett volna sem szánalmat, sem részvétet. Érzett ő szánalmat is, részvétet is, még segíteni is szeretett volna másokon, de csak úgy, hogy az ne kerüljön tetemesebb összegbe, hogy ne kelljen ahhoz a pénzhez nyúlni, a melyet éppen azért rakott össze, hogy ahhoz többé nyúlni ne lehessen; egyszóval, az az apai tanács, hogy össze kell a kopejkákat kuporgatni, hibára vezette őt. De nem a pénzért ragaszkodott ő a pénzhez, fösvénység és zsugoriság nem uralkodtak ő rajta. Óh, nem ezek vezérelték őt; ő kényelmes, minden jóval bővelkedő jövőről ábrándozott; fogat, szép ház, pompásan készített, izletes ebédek, ezek motoszkáltak egyre az ő fejében. Hát hogy ezt valamikor, majd idővel bizonyosan elérhesse: ezért kuporgatta a kopejkákat, fösvényűl megtagadva azokat egyelőre magától is, másoktól is. Ha valamely gazdag ember hajtatott el mellette czifra kocsin, pompásan fölszerszámozott paripákkal: megállott, mintha legyökereztek volna a lábai, aztán mintegy mély álomból ébredezve mondta: „Pedig ez csak irnok volt és körhajat viselt”. Minden, a mi csak gazdagságra, bőségre mutatott, magának is megfoghatatlan hatással volt reá. Az iskolából kikerűlvén, meg sem akart pihenni, oly erős vágya volt mentől előbb dologhoz látni, szolgálatba állni. De minden kitűnő bizonyítványai mellett csak nagynehezen bírt hivatalba jutni, mert még a távol-vidéken is protekczióra van szükség. Igen jelentéktelen álláskát kapott, évi harmincz vagy negyven rúbel fizetéssel. De föltette magában, hogy fáradhatatlan lesz a hivatalban, leküzd mindent. S valóban: hallatlan önmegtagadást, tűrést és kitartást tanúsított szükségében. Kora reggeltől késő estig, nem kímélve se testét, se lelkét, írt és írt, eltemetkezett az irodai aktákba, nem járt haza sem, hanem ott hált az irodai asztalokon, néha a hivatalszolgákkal ebédelt, a mellett meg tudta őrizni csinos külsejét, tisztességesen öltözött, arczának kellemes kifejezést tudott adni, sőt mozdúlatainak is bizonyos elegáncziát. Megjegyzendő, hogy a többi kishivatalnokok különösen kitűntek az ő rendetlenségükkel, formátlanságukkal. Némelyiknek olyan volt a képe, mint a rosszúl sült kenyér: arcza az egyik oldalra puffadt, álla a másikra; felső ajka fölhólyagzott és kipattogzott; egyszóval: minden volt, csak nem szép. Mindnyájan mogorván és olyan hangon beszéltek, mintha meg akarnának valakit ütni; gyakran áldoztak Bacchusnak, bebizonyítván ezzel, hogy a szláv természetben még sok a pogány maradvány; néha még a hivatalba is - amint mondani szokták - benyalt állapotban jöttek, a mitől a hivatalos helyiségben a levegő éppen nem volt valami kellemesen illatozó.
Ilyen személyzet közt lehetetlen volt Csicsikovnak ki nem tűnnie, a ki teljes ellentéte volt társainak úgy tisztán tartott arczával, mint hangjának szívességével és a szeszes italok élvezetének teljes mellőzésével. Hanem azért mégis nehéz volt az ő állapota. Egy már idősebb irodavezető keze alá került, a ki példányképe volt a megkövesedett érzéketlenségnek és szívtelenségnek: mindig ugyanaz a megközelíthetetlen, soha egész életében el nem mosolyodó ember, a ki még csak annyit sem tett meg, hogy valakinek az egészsége felől tudakozódjék. Soha senkisem látta ezt másnak, mint a minő volt, sem kint az utczán, sem bent az otthonában; soha semmi iránt sem érdeklődött, soha még csak le sem itta magát, hogy legalább ittas állapotában nevetett volna vagy egyszer; ha legalább valami vad vígasságnak adta volna magát, a minőnek szokta magát adni részeg állapotában a rabló; de nem! még csak árnyéka sem mutatkozott nála ilyeneknek. Nem volt az sem rossz, sem jó ember, csak mindezen tulajdonságoknak a teljes hiánya tette őt félelmessé. Ridegen sötét, minden feltűnő szabálytalanság nélkül való arcza nem hasonlított még távolról sem valamely más arczhoz, arczvonásai mind valami kellemetlen összhangban aránylottak egymáshoz. Csak sűrű himlőhelyei sorolták őt azon emberek közé, a kiknek az arczán - a népies mondás szerint - az ördög éjjelenkint borsót csépel. Úgy látszott, hogy nincs emberi erő, a mely képes lett volna ennek az embernek a jóindulatát megnyerni; de Csicsikov ezt is megpróbálta. Eleinte igyekezett minden apróságokkal a kedvében járni, figyelmesen megvizsgálgatta a lúdtollakat, a melyekkel az írni szokott s néhány ilyen tollat annak ízlése szerint megmetszvén, mindig odarakta azt neki a keze ügyébe; lefujkálta és lesöpörgette annak asztaláról a porzót és dohány-szemetet; friss vászon-rongyot helyezett a tintatartója mellé; előkereste annak a sapkáját, a világ leghitványabb sapkáját s mindig odatette azt neki néhány perczczel a hivatalos óra letelte előtt; lekefélte a hátát, ha az bepiszkolódott a fal meszétől. De mindez a legkisebb figyelemre sem talált, mintha mindez egyáltalában meg sem történt volna. Végre megorrontotta Csicsikov az irodafőnök házi, családi életét: megtudta, hogy van neki egy felnőtt leánya, szintén olyan arczczal, mintha éjjelenkint borsót csépelnének rajta. Erről az oldalról próbálta hát meg az ostromot Csicsikov. Megtudta, hogy melyik templomba szokott vasárnaponkint a leányzó járni, ott mindig szemközt vele helyezkedett el gondos öltözékében, erősen keményített ingében, s a kísérlet sikerre is vezetett: a mogorva irodafőnök megingott s meghívta Csicsikovot téára. S mielőtt az irodában észrevették volna a dolog ilyetén fordulatát, megtörtént, hogy Csicsikov bejáratos lett az irodafőnök házába, hogy hasznos és nélkülözhetetlen emberré lett, hogy ő vásárolt be ott lisztet is, czukrot is, hogy a leányzóval szemben kérőképpen viselte magát, hogy az irodafőnököt papának hítta és kezet csókolt neki. A hivatalban mindenki arról beszélt, hogy a lakodalom a nagybőjt előtt, februárius végén meglesz. A mogorva irodafőnök még lótott-futott is a feljebbvalóknál a Csicsikov előléptetése érdekében s rövid idő múltán Csicsikov is mint irodafőnök foglalt el egy megüresedett állást. Úgy látszik: csak ez volt a főczélja a vén irodafőnökkel, mert a ládáját titokban azonnal elvitette ennek a házából s másnap már új szálláson rendezkedett be. Nem hítta már papának az irodafőnököt, nem csókolt többé kezet neki, a lakodalomról pedig úgy megfeledkezett, mintha soha szó sem lett volna róla. Hanem azért, ha találkoztak, mindig barátságosan kezet fogott az öreggel, meghítta azt téára, s az öreg irodafőnök, daczára az ő örökös érzéketlenségének és komor egykedvűségének, mindannyiszor megcsóválta a fejét s dünnyögve szólt: „Megcsaltál, ördögadta, megcsaltál!”
Ez volt a legnehezebb lépés. Ettől kezdve gyorsabban és könnyebben haladt. Tekintélyes emberré lett. Minden megvolt benne, a mi az életben szükséges: kellemes érintkezés és magaviselet, s ügyesség a teendői végzésében. E tulajdonságai révén mihamar megszerezte magának azt, a mit jó meleg helyecskének neveznek és nagyszerűen tudott azzal élni. Tudni kell, hogy éppen abban az időben kezdték üldözni a legszigorúbban a vesztegetéseket. Ő az üldözéstől nem ijedt meg, sőt rögtön a saját javára fordította azt, tanúságot téve ezzel az oroszok találékonyságáról, a mely csak nyomás alatt szokott mutatkozni. Dolgát így rendezte: a mint megjelent előtte valamely ügyes-bajos ember s benyúlt a zsebébe azzal a czéllal, hogy előhúzza az ismert ajánlóleveleket, - a melyek, mint nálunk, Oroszországban mondani szokás: Hovanszkij herczegtől vannak aláírva, - „Nem, nem! - szólt ő rögtön, mosolyogva s megfogva az illetőnek a kezét, - ön azt gondolja tán, hogy én... nem, nem! Ez nekünk kötelességünk; mi tartozunk minden jutalom nélkül végezni a dolgunkat! Ebben a tekintetben legyen ön nyugodt: holnap minden készen lesz. Csak legyen szíves megmondani: hol lakik; nem is kell majd ide fáradnia: megkap ön mindent helyébe, a lakásán.” Az elbájolt ügyes-bajos csaknem elragadtatva megy haza, gondolva magában: „No, végre egy olyan ember, a milyen sok kellene; ez már valóságos drágagyöngy!” Hanem aztán vár egy napig, kettőig - nem jön az írás a házába; nem jön harmadnap sem. Siet az irodába - még hozzá se fogtak a dolgához; siet egyenesen a drágagyöngyhöz: „Ah! bocsánatot kérek, - mond Csicsikov, a legnagyobb udvariassággal fogva meg annak mind a két kezét, - annyi a dolgunk! de holnapra készen lesz, holnapra minden bizonynyal! Igazán, magam is nagyon restellem.” És mindezt csupa elbájoló mozdúlatok kíséretében mondogatta, annyira, hogy ha példáúl szétnyílt a házikabátja szárnya, azt sietett mindjárt illedelmesen összefogni. De se holnap, se holnapután, sem azután nem kapja meg az ügyes-bajos ember a dolgát. Az ügyes-bajos elgondolkozik: „Vajon nem történt-e valami?” Tudakozódik - s azt felelik: „Adni kell valamit a másoló irnokoknak”. „Hát miért ne adnék? egy-két negyedrúbelt szívesen.” - „Negyedrúbel nem lesz elég; legalább huszonöt rúbelt.” - „Huszonöt rúbelt egy-egy irnoknak?” - kiált föl az ügyes-bajos. - „Mit riadozik az úr? - felelnek neki, - hiszen csak az történik, a mit ön akar: az irnokok csak negyedrúbeleket kapnak, a többi pedig a följebbvalókhoz jut.” - Akkor csap az együgyű ügyes-bajos a homlokára; mint a zápor, szidja az új rendet, a vesztegetések üldözését s a hivatalnokok udvarias, előkelő bánásmódját. - „Ezelőtt legalább tudta az ember, hogy hányadán van: átadott az irodafőnöknek egy vöröshasút és kész volt a dolga; most pedig huszonöt rúbelével kell előállni s elmúlik egy hét is, míg rájön, hogy mit tegyen... hogy az ördög vinné el ezt a hivatalnoki önzetlenséget és udvariasságot!” - Az ügyes-bajos embernek persze igaza van, de aztán nincsenek is ám mostan megvesztegetések s az ügyek intézői a legtisztességesebb, legbecsületesebb emberek: csak a titkárok és az irnokok a gazemberek.
Nemsokára sokkal nagyobb tér nyílt Csicsikov előtt: bizottságot alakítottak valami kincstári, nagyon is költséges épület fölállítása dolgában. Ebbe a bizottságba ő is bejutott s ő volt egyike a legtevékenyebb tagoknak. A bizottság azonnal hozzálátott a dolgához. Hat évig tartott az építkezés; de az éghajlat volt-e az oka, vagy az anyag: elég az hozzá, hogy a kincstári épület nem jutott feljebb a fundámentumnál. Akközben pedig a város más részeiben a bizottság minden tagjának egy-egy szép háza emelkedett: bizonyára alkalmasabb volt ama részeken a talaj! A bizottsági tagok már egészen jól érezték magukat s kezdtek családot alapítani. Csicsikov csak most kezdte magát a lemondás és az önfeláldozás szigorú törvényei alól némiképpen kivonni. Csak most engedett végre valamit a hosszas bőjtölésből s bebizonyúlt, hogy ő voltaképpen sohasem idegenkedett a különféle élvezetektől, a melyektől különben visszatartóztatta magát még abban a heves fiatal korban is, a melyben egy ember sem képes magán teljesen uralkodni. Még néminemű fényűzést is megengedett magának: elég jó szakácsot tartott és finom hollandi vászonból készült inget viselt. Már olyan fínom posztóban járt, a minőt az egész kormányzóságban nem lehetett találni s ettől az időtől kezdte jobban kedvelni a fahéjszínű és sötétpiros, pettyegetett ruhákat. Már fogatot is tartott, maga is szeretett hajtani s a rudas lovat ficzánkoltatni. Már kezdett spongyiával mosakodni, a melyet kölni vízzel vegyített vízbe mártott. Már igen drága szappant vett, hogy puhítsa, fínomítsa a bőrét. Már...
Hanem egyszerre csak a régi anyámasszony hivatalfőnök helyébe új ember jött, szigorú, katonaviselt főnök, ellensége a vesztegetéseknek és minden igazságtalanságnak. Megérkezése után másnap valamennyi hivatalnokát megrémítette, számadásra fogta őket, mulasztásokat, lépten-nyomon hiányzó összegeket fedezett fel, észrevette mindjárt a szép új házakat is - és megindult a vizsgálat. A hívatalnokokat fölmentették állásaiktól; a szép új házak az állam birtokába jutottak, átalakították őket árvaházakká, iskolákká. Mindnyájan ebek harminczadjára jutottak, legjobban Csicsikov. Az arcza - daczára annak, hogy az oly kellemes volt - egyszerre csak nem tetszett a főnöknek, - hogy miért: azt az Isten tudja; néha nincs is erre semmi ok - s Csicsikovot halálosan meggyűlölte. De a többi hivatalnokoknak is valóságos csapása volt az új főnök. S mert a főnök katonaviselt ember volt, tehát nem ismerhette a polgári élet minden fínomságait, rövid idő múltán szolíd külsejükkel és mindenhez alkalmazkodó természetökkel más hivatalnokok jutottak be a kegyébe s a tábornok mihamar még nagyobb gazemberek körme közé került, a kiket ő egyáltalában nem tartott gazembereknek; sőt meg is volt elégedve, hogy végre sikerült jóravaló embereket maga mellé válogatnia s komolyan dicsekedett fínom emberismerő érzékével. A hivatalnokok rögtön tisztában voltak az ő szellemével és jellemével. Minden, a mi csak az ő fönhatósága alá tartozott, rettenetes üldözője volt az igazságtalanságnak; a hivatalnokai mindenütt üldözték azt, mint a hogy’ üldözi a halász a szigonyával a kövér vizát, üldözték pedig olyan eredményesen, hogy rövid idő alatt mindnyájoknak néhány ezernyi tőkepénze gyűlt össze. Abban az időben a régi hivatalnokok közül többen rátértek az igazság útjára s visszavétettek volt állásaikba. De Csicsikov semmi módon sem bírta megnyerni az elvesztett kegyet, bármennyire igyekezett is a pártját fogni a tábornoknak herczeg Hovánszkijtól aláírt papirokkal biztatott első titkárja, a ki pedig teljesen orránál fogva vezette a generálist: nem lehetett semmire sem jutni ebben a tekintetben. A tábornok olyan természetű ember volt, hogy ha orránál fogva vezették is (persze: az ő tudta nélkül), de ha egyszer valamit a fejébe vett, az úgy benne maradt, mint valamely vasszög: semmiképp sem lehetett azt onnan kivenni. Minden, a mit az eszes titkár tehetett, annyiból állt, hogy megsemmisítették a Csicsikov rossz bizonyítványát s erre is csak a felebaráti részvét felköltésével tudta rávenni a tábornokot, élénken festvén a Csicsikov családjának megható sorsát, ámbár Csicsikovnak - szerencsére - semminemű családja nem volt.
- „Nos mit tehetek róla! - mondá Csicsikov, - megtörtént a szerencsétlenség, ezen nem lehet változtatni. Itt nem segít se sírás, se jajgatás; munkához kell látni!” S elhatározta hogy új életpályát kezd, újra türelemmel fegyverzi föl magát, újra szűkölködni fog mindenben, bármily nehezére esett is a megszokott uraskodástól megválni. Más városba kellett költözködnie, ott újra nevezetessé tenni magát. De sehogy sem akart menni a dolog. A legrövidebb idő alatt háromszor kellett változtatni a szolgálatát. Ezek a szolgálati állások igen kellemetlenek voltak, megaláztatásokkal jártak. Megjegyzendő, hogy Csicsikov a lehető legkényesebb ember volt, a minő csak valaha a világon létezhetett. Ámbátor pályája kezdetén kénytelen volt a legközönségesebb emberek közt forgolódni, lelkében mindig megőrizte a választékosság érzetét, szerette, ha az irodákban az asztalok fényesek voltak s megvolt mindenben a tisztességes forma. Beszédközben soha se ejtett ki a száján illetlen szót és mindig megbotránkozott, ha mások beszédében állásukhoz és hivatalukhoz nem illő szavakat hallott. Az olvasó bizonyára szívesen veszi tudomásúl, hogy Csicsikov minden másodnap tisztát vett, nyárban pedig, a hőségek időszakában mindennap, mert őt minden legkevésbbé is kellemetlen bűz végtelenűl bántotta. Ez okból mindannyiszor, valahányszor Petruska bement őt levetkőztetni s a csizmáját lehúzni, ibolyával dugta be az orrát; sok esetben meg olyan ideges, csiklandós volt, mint valamely leányka. Mindenképpen igen nehéz volt neki újra leszállani azon rétegekbe, a hol pálinka-bűz és illetlen magaviselet uralkodott. Bármennyire igyekezett is magát összeszedni, mégis megfogyott, sőt meg is zöldűlt e csapások idejében. Pedig már hízni kezdett, fölvenni azt a gömbölyded, tisztességes formát, a melyben akkor találta őt az olvasó, mikor vele megismerkedett, mikor a tükörbe tekintgetve, már sok minden kellemes dologra kezdett gondolni: feleségre, gyerek-szobára, - s ilyen gondolatoknál mindig elmosolyodott; de most, a mint néha véletlenűl a tükörbe pillantott, lehetetlen volt föl nem kiáltania:
- Szent Szűz Anyám! hogy’ megcsúfúltam!
Ilyenkor sokáig nem merte magát megnézni. De elviselt mindent, elviselt szilárd akarattal és tűréssel, s végre is a vámhivatalban kapott állást. Megjegyzendő, hogy ez állásról ő már régóta ábrándozott. Látta: mily czifra külföldi dolgokban dúskáltak a vám-hivatalnokok, milyen porczellán- és batiszt-neműeket küldözgettek a koma-asszonyaiknak, nénjeiknek és húgaiknak. Többször föl is sóhajtott: „Oda kéne nekem bejutnom: a határ is közel van, a művelt emberek is közelebb vannak és a legfínomabb hollandi fehérneművel láthatná el magát az ember”. Hozzá kell még tennünk, hogy ilyenkor még valami különös minőségű franczia szappanra is gondolt, a mely a bőrnek rendkívüli fehérséget, az arcznak friss színt adott; hogy mi volt a neve ennek a szappannak, azt csak a jó Isten tudja, de az ő gyanítása szerint okvetetlenűl külföldi árúnak kellett lennie.
Ő tehát már régen kívánkozott a vám-hívatalhoz, csak a kincstári építkezés körűl kínálkozott előnyök tartották őt vissza s igen helyesen okoskodott, hogy a vám-hívatal, bármilyen hasznothajtó legyen is, a puszta kilátásban és reménykedésben nem egyéb, mint a túzok valahol a szabadban, az építészeti bizottsági tagság pedig már a marokban tartott veréb. Most azonban föltette magában, hogy be kell jutnia a vámhívatalba bármi áron is - és bejutott. Hívatalát rendkívüli szorgalommal kezdte meg. Úgy látszott, mintha a sors is vámhivatalnoknak szánta volna őt. Olyan sokoldalúságot, éles tekintetet és éberséget nemcsak, hogy nem látott, de nem is hallott az ember. Három-négy hét alatt annyira elsajátította a vámügyi kezelést, hogy határozottan mindent tudott; már nem is mért sem hosszasági, sem súly-mértékkel, de megítélte a fakturából: melyik csomagban hány rőf posztó vagy egyéb szövet van; mihelyt a kezébe vett valami csomót, mindjárt tudta: hány fontot nyom. A mi pedig a kutatást illeti, hát arra nézve azt mondták még a hivatalnok-társai is, hogy valóságos kutya-szimatja van: lehetetlenség volt nem csodálkozni, látván, mily nagy türelemmel tapogatott meg minden legkisebb gombot, s mindezt halálos hidegvérrel és hihetetlen udvariassággal. S azalatt, míg az átkutatott emberek mérgelődtek, magukon kívül voltak, sőt szerették volna őt, az ő kellemes alakját dühös indúlatukban egy pár ökölcsapással is ellátni, ő - a nélkül, hogy arczának csak egy izma is megmoczczanna, vagy udvariasságán változtatna, csak annyit mondott: „Nem méltóztatnék fáradságot venni magának arra, hogy fölálljon?” vagy: „Nem méltóztatnék-e, nagyasszonyom, befáradni a másik szobába? ott majd egy hivatalnok felesége bővebb magyarázatokkal fog szolgálni”; vagy: „Engedje meg kérem, hogy ezzel a kis késsel fölfejtsem a köpenyege bélését”. S ezeket mondva kihúzgált onnan mindenféle kendőket, nagykendőket - de oly hidegvérrel, mintha csak a saját ládájából szedte volna ki azokat. Még a följebbvalói is azt mondták rá, hogy ördög, nem ember; keresett-kutatott a kocsi-kerekekben, a rudakban, a lovak füleiben, s ki tudná, hogy még miféle helyeken, a hová soha semmiféle regényírónak nem jutna eszébe benyúlni s a hová csak a vám-hivatalnokoknak szabad behatolni, - annyira, hogy a szegény útas, átjutván a határon, még néhány perczig sem bírt magához térni s letörölvén az izzadtságát, a mely apró harmatjával egész testét elborította, csak keresztet vetett magára és így szólt: „Ejha!” Ilyennek a helyzete nagyon hasonlított az iskolás gyerekekéhez, a kit a tanítója azért hítt be egy magános szobába, hogy ott valami oktatással lássa el, e helyett azonban egész váratlanúl jól végig vert raja. - Rövid idő múlva nem bírtak tőle meglenni a csempészek. Ostora és csapása volt a lengyel zsidóknak. Becsületessége és megvesztegethetetlen volta szilárd volt, szinte természetellenes. Még csak egy kis tőkepénzt sem szerzett a különféle, elkobzott árúkból és azon elszedett tárgyakból, a melyeket a fölösleges irka-firka elkerűlése czéljából nem volt érdemes a kincstárnak beszolgáltatni. Ily fáradhatatlan és önzetlen hívataloskodás méltán kelthetett bámúlatot s végre eljutott annak a híre a felsőbbséghez is. Csicsikov jobb állást kapott és előléptetésben részesűlt. Ezek után tervet készített az összes csempárosok elfogatása iránt, csak azt kötve ki, hogy a tervet ő maga hajthassa végre. Rögtön rendelkezésére bocsátották a kívánt katonai segítséget és korlátlan hatalommal ruházták föl a kutatásokra vonatkozólag. Csak ez kellett neki.
Abban az időben igen jól szervezett csempárosbanda alakúlt; a vakmerő szervezet milliókat jövedelmezhetett volna. Csicsikovnak már rég tudomása volt a szervezésről, sőt a hozzá küldött hír-vivőnek szárazan azt felelte: „Most még korán volna!” De mihelyt megkapta a teljes hatalmat, rögtön tudatta azt a társasággal, azt üzenvén, hogy: „No, most már rajta!” A számítás egészen jól ütött ki. Itt egy év alatt annyit szerezhetett, a mennyit máskülönben húsz év alatt sem, a legodaadóbb szolgálattal sem szerezhetett volna. Korábban nem akart semmiféle összeköttetésbe lépni a csempárosokkal, mert akkor még mint közönséges kishívatalnok csak keveset kaphatott volna; de most... most egészen más volt a dolog: olyan föltételeket szabhatott, a minőket akart. Hogy a dolog annál biztosabban sikerűljön, beleavatta abba egy hivatalnok-társát is, a ki nem bírt a kísértésnek ellent állani, bár a feje már jól megderesedett. A föltételeket megállapították, a társaság megkezdte működését.
Az olvasó bizonyára hallotta azt a gyakran elmondott történetet a spanyol birkák elmés behozataláról, a melyeket a határon való átkelésük alkalmával kettős bundába varrtak s e bundák alatt egy millió értékű brabanti csipkét csempésztek át. Ez éppen akkor történt, mikor Csicsikov a vámhivatalnál szolgált. Ha ő neki nem lett volna része abban a vállalkozásban, hát a világ összes zsidainak sem sikerűlt volna azt sikeresen végrehajtani. Mire a birkákat ilyen módon háromszor-négyszer átsétáltatták a határon, a két hivatalnoknak fejenkint négyszázezernyi tőkéje lett. Sőt azt mondják, Csicsikovnak ötszázezerre is fölment a szerzeménye, mert ő sokkal szemesebb volt. Isten tudja, milyen roppant nagy számot érhettek volna el az áldott összegek, ha valami ördöngős vad keresztűl nem szaladt volna előttök az úton. Az ördög elvette mind a két hívatalnok eszét; röviden szólva: a két hívatalnok valami semmiségen czudarúl összeveszett. A heves szóváltásban - vagy talán részegségükben is - Csicsikov a társát pap-fiúnak nevezte, ez pedig - ámbár tényleg papnak a fia volt - nem tudni, hogy miért: rendkívül sértve érezte magát s rögtön rendkívül élesen és keményen azt felelte neki:
- Hazudsz, én polgári tanácsos vagyok, nem pap-fiú, - hanem te, te vagy a pap-fiú! Aztán még nagyobb sértés kedvéért hozzá tette: - az vagy, tudod!
Ámbár ezzel tökéletesen leverte, mert visszafordította reá a gúnyolódást, s ámbár az a kifejezés, hogy „az vagy, tudod!” erős is volt, azon kívül még titokban föl is jelentette őt. Egyébaránt azt mondják, hogy e nélkűl is czivakodtak valami menyecske miatt, a ki olyan szép, friss és egészséges volt, mint a makk - a hogy’ a vám-hivatalnokok mondogatni szokták; sőt embereket is fogadtak föl azzal a czéllal, hogy a mi hősünket sötét este valamely szűk sikátorban jól elverjék, de hogy mind a két hivatalnok csak a bolondját járta, mert a friss menyecske voltaképpen valami Sámsárev nevű törzskapitányt szeretett. Hogy’ és mint állt valójában a dolog, azt csak az Isten tudja; legjobb, ha ezt maga az ilyen dolgokban jártas olvasó határozza el. Lényeges itt az, hogy a csempárosokkal való összejátszás nyilvánvalóvá lett. A polgári tanácsos maga is elveszett, de legalább bosszút állt a társán. A két hivatalnokot törvény elé állították, mindenöket zár alá vették, elkobozták s mindez oly hirtelen kerekedett a fejök fölé, mint tiszta égből a villámcsapás. Csak mikor magukhoz tértek, akkor vették nagy réműldözéssel észre, hogy mit cselekedtek. A polgári tanácsos nem is állt talpra, elzüllött valahol, valamely félreeső zúgban, de a kollégiumi tanácsos talpra állt. Neki sikerűlt a pénze egy részét eldugni, bármily vizsla volt is a vizsgálatra kiküldött hivatalnok; azonkívül tapasztalt esze minden furfangját, minden emberismeretét fölhasználta; hol kellemes, fordúlatos, hol szívreható beszéddel élt, hol a hízelkedés tömjénét gyújtotta meg, a mi soha sem szokott hatástalan maradni, hol egy kis pénzecskét folyósított - egyszóval: legalább annyira vitte a dolgát, hogy kitették ugyan a hivatalából, de nem olyan csúfosan, mint a társát és megmenekűlt a büntető bíróság eljárásától. De sem tőkepénze, sem különféle külföldi aprósága nem maradt, - mindezek más műértők tulajdonába mentek át. Nem maradt egyebe, mint vagy tízezer rúbelje, a melyet szűkebb időkre tett volt el, aztán vagy két tuczat hollandi vászoninge, meg egy kis bricskája, a milyenen agglegények szoktak utazni, meg két jobbágya: Szelifán, a kocsis, és Petruska az inas; ezenkívül a részvéttől megindúlt hivatalnokok meghagytak nála öt-hat darab szappant, hogy legyen mivel az arcza frisseségét ápolni: - ez volt az egész. Hát ilyen helyzetben találta magát újfent a mi hősünk! Ilyen csapások érték az ő fejét! Erről mondta ő, hogy sokat szenvedett szolgálata közben az igazságért.
Most már azt lehetne következtetni, hogy ilyen viharok, a sors kegyetlenségei és az élet keserűségei után elmegy valahova a vérén szerzett tízezrével valamely távol eső, járási városba, meghúzza ott magát örökre valamely kis házikó ablakánál, olcsó házikabátban üldögélve nézegeti vasárnaponkint a parasztok verekedését az ablaka alatt, vagy változatosság kedvéért elballag a tyúk-ólhoz, személyesen megtapogatja a levesnek szánt tyúkot, s ilyenformán ugyan zajtalanúl, de a maga nemében nem haszontalanúl éli le majd hátralevő napjait. De nem így történt.
Meg kell neki adni, hogy akaratereje törhetetlen volt. Mindazok után, a mi képes lett volna más embert, ha nem is megölni, de legalább lehűteni, ő benne meg nem csappant a nagyratörő szenvedély. Búsúlt, bosszankodott, szidta az egész világot, haragudott az igazságtalan sorsra, panaszkodott az emberek igazságtalansága miatt, hanem az újabb kísérletekről lemondani nem tudott.
Egyszóval olyan kitartást tanusított, a mely mellett eltörpűl a német érzéketlen szívóssága, a mely már vele jár annak lassú, lusta vérkeringésével. A Csicsikov vérmérséklete pedig gyors volt és nagynak kellett volna lennie annak az észbeli erőnek, a mely visszatarthatta volna mindazt, a mi belőle kifelé igyekezett és szabadjára törekedett. Csicsikov elmélkedett és elmélkedéseiben néminemű igazság mutatkozott: Miért éppen én? Miért szakadt a csapás éppen én reám? Ugyan ki az, a ki összetett kézzel ül a hivatalában? - mindenki szerez. Szerencsétlenné én senkit sem tettem: nem fosztottam ki özvegyet-árvát, nem juttattam koldúsbotra senkit; én csak a fölöslegeset vettem el; vettem pedig ott, a hol mindenki lett volna; ha én nem használom föl az alkalmat, fölhasználta volna más. Miért boldogúlnak mások s miért kell nekem elpusztúlnom, mint a féregnek? S mi vagyok én most? Mire való vagyok én még? Hogy’ nézzek én most valamely tisztességes családapának a szemébe? Hogy’ ne éreznék lelkiismereti furdalást, tudván, hogy hiában vagyok a föld terhére? S mit fognak mondani majd a gyermekeim? Majd azt mondják: „Lám, milyen gazember volt az apánk, nem hagyott ránk semmit”.
Azt már tudjuk, hogy Csicsikov nagyon sokat gondolt az utódaira. Hisz’ ez oly megható dolog is. Némely ember talán nem is markolgatna olyan nagyokat, ha nem állna előtte az a, nem is tudni, hogy honnan kerűlő kérdés: mit mondanak majd a gyerekek? És a leendő családalapító, félszemmel félre sandítva, mint a kandúr-macska, hogy nem látja-e a gazdája, hirtelen összekapkod mindent, a mihez érhet: szappant, gyertyát, zsírt, kanári madarat - egyszóval: nem hagy ott semmit. Így síránkozott a mi hősünk, ezalatt azonban a tevékenység gondolata nem ment ki a fejéből; egyre akart valamit csinálni, csak a terve hiányzott még. Újra rálépett a tevékenység útjára, újra ráadta magát a tűrő életre, újra megtagadott magától mindent, az uras életből újra átment az alacsonyabb sorsúak piszkos életébe. Jobb időket várva, kénytelen volt ügyvédi teendőket is végezni, mely foglalatosság nálunk még nem nyert polgár-jogot, a melyet mindenféleképpen magyarázgatnak a hivatalok tintaférgei és a melyet maguk a megbízók is kevésre becsülnek, a mely arra van még kárhoztatva, hogy az előszobákban álldogáljon, gorombaságokat és egyebet tűrjön. De a szükség erre is rávitte őt. Megbízatásai közül kivált egy érdemel említést: hogy’ eszközölje ki az árvaszéknél néhány száz jobbágynak az elzálogosítását. A birtok, a melyhez a jobbágyok tartoztak, a lehető legrosszabb állapotban volt. A rossz helyzetet marha-dög, lelketlen gazdatisztek, rossz aratások, a legjobb munkásokat kipusztító járványos betegségek idézték elő, főképpen pedig magának a földbirtokosnak oktalansága, a ki Moszkvában divatos házat rendezett be magának, ráköltvén gazdaságának utolsó fillérét is annyira, hogy már nem volt mit ennie. Ez okból zálogba kellett már tenni mindenét. A kincstárnál való elzálogosítás akkor még új dolog volt és mindenki félt tőle. Csicsikov, mint megbízott ügyvéd, minden intézkedést megtett (előleges megbeszélés nélkül, mint tudjuk, semmit sem lehet csinálni, legalább egy-két pohár borocskát kell elibe elfogyasztani), s megtévén az előzetes intézkedéseket, jelentette a többi közt, hogy a dolog így áll: a jobbágyok fele kihalt, a mit azért szükséges tudni, nehogy később e miatt...
- De hiszen azok a revizióban föl vannak véve, - jegyezte meg a titkár.
- Igenis, föl vannak véve, - felelt Csicsikov.
- No, hát akkor mitől tart ön? - mondta a szekretárius, - hogyha van egy meghalás, születik helyette más, - és rendbe jön a dolog.
A szekretárius, a mint látszik, versben is tudott beszélni. Ekközben pedig a mi hősünket oly nagy gondolat ihlette meg, a minő ritkán fordúlt meg még az emberiség agyában. - Óh, én fajankó! - mondotta magában, - keresem a lovat, pedig rajta ülök! Összevásárlom a holt lelkeket, mielőtt kijön a rendelet az új revizió iránt; összeveszek - teszem azt - ezer lelket, s a gyámhatóság ád mindegyikre - teszem azt - kétszáz rúbelt: az kétszáz ezernyi tiszta nyereség! Az idő most nagyon kedvező: nemrégen epidémia volt, s - hál’ Istennek! - nem kevés ember halt meg! A földesurak pazarlók, sokat kártyáznak, korhelykednek és úgy megszorúlnak, hogy jobban se kell; a legnagyobb részök siet Pétervárra hivatalt keresni, a birtokokat magukra hagyják, a gazdálkodás megy a hogy’ tud, az adókat évről-évre nehezebben tudják fizetni, tehát szívesen átengedi nekem mindenki a holt lelkeket, már csak azért is, hogy ne kellessen értök adót fizetniök; sőt az is meglehet, hogy némelyik még rá is fizet nekem egy-két kopejkát. Persze, a dolog kissé nehéz, sok lótás-futással jár, sőt veszedelmes is, mert ha kisül: újabb históriába keveredhetem. No de hiszen nem hiába adatott az ész az embernek. És nagyon jó az a körülmény, hogy a dolog egészen valószínűtlen, senkisem hiszi el. Igaz, hogy földbirtok nélkül se venni, se elzálogosítani nem lehet. De én áttelepítésre vásárlok, áttelepítésre; a tavriai és kherzoni kormányzóságokban most ingyen osztogatják a földet, csak be kell népesíteni. Hát oda telepítem őket! Kherzonba velök! hadd éljenek ott. Az áttelepítést pedig törvényesen, a hatóság útján lehet eszközölni. Ha számba akarják venni a jobbágyokat, hát jól van, azt is megtehetem; miért ne? Kiállíttatok róluk az iszprávnyik sajátkezű aláírásával ellátott bizonyítványt. A falunak Csicsikov-telep nevet adhatunk, vagy akár a keresztnevemtől vehetjük a falu nevét: Pálfalva.
Ilyen módon képződött a mi hősünk fejében az a furcsa terv, a melyet nem tudom, hogy megköszönnek-e neki az olvasók. De hogy mennyire köszöni neki a szerző, azt ki sem lehet mondani, mert - szó, a mi szó - ha Csicsikovnak nincs ez az ötlete, akkor ez a poéma sem látott volna napvilágot.
Orosz szokás szerint keresztet vetvén magára, Csicsikov hozzálátott a dologhoz. Annak az ürügye alatt, hogy letelepedési helyet keres, meg egyéb ál-okokkal is, bejárta az ország egyik és másik zugát, de különösen olyan helyekre látogatott el, a hol nagyobb mértékben dúlt a szerencsétlenség, mint rossz aratás, sűrű halálozás stb. stb., - egyszóval: a hol alkalmasabb és olcsóbb volt a kívánt vásár. Nem szólított meg csak úgy bolondjára minden földbirtokost, de megválogatta a neki megfelelőbbeket, vagyis azokat, a kikkel nagyobb nehézségek nélkül gondolta üzletét megcsinálni, igyekezvén mindenekelőtt ismeretségeket kötni, az emberek barátságát megnyerni, hogy ha csak lehet, inkább barátságból kapja meg a jobbágyokat, mintsem vétel útján. Ugyanazért az olvasó ne haragudjék, ha az eddig szerepelt személyek nem nyerték meg a tetszését: ennek az oka Csicsikov; ő itt az úr a háznál s a hova neki tetszik menni, kénytelenek vagyunk mink is oda ballagni. Részünkről, ha csakugyan kifogást emelnének a személyek halványsága és a jellemek határozatlansága miatt, csak annyit mondhatunk, hogy a kezdetnél sohasem látható a dolog lefolyásának egész szélte és hossza. Az utazás valamely városba, ha mindjárt a székesfővárosba is, valahogyan mindig halvány; eleinte minden szürke és egyforma: elvonúlnak előttünk a végtelen, füstös gyárak és műhelyek, csak azután tűnnek föl a háromemeletes házak szögletei, a boltok, bolti czégérek, a rengeteg utczák, tornyok, oszlopok, szobrok, bástyák, a városi pompa, és zaj, s mindaz, a mit az emberi kéz és tudomány oly csodaszépen előállított.
Hogy miképpen estek meg az első vásárlások, azt az olvasó már látta; hogy’ fejlődik tovább a dolog, mily sikerek és balsikerek érik hősünket, hogy’ fogja megoldani, rendezni további nehéz feladatát, hogy’ támadnak majd mindebből nagyméretű képek, hogy’ forognak a széles szerkezetű elbeszélés titkos kerekei, mint szélesedik ki a látkör, mint vesz az egész poéma nagyszerű, lírai folyamatot: mindezt majd később látja meg az olvasó. Nagy út van még azon úti-készség előtt, a mely áll egy középkorú úrból, egy bricskából (a milyenen agglegények szoktak utazni), Petruska inasból, Szelifán kocsisból és három lóból, a melyeket szintén ismer az olvasó, kezdve az Ülnöktől a vörös-pej-gazemberig. Előttünk áll immár a hős az ő egész mivoltában. De talán azt szeretnék még tudni némelyek, hogy ki és mi ő erkölcsi tekintetben? Hogy ő nem a tökéletességek és erények hőse, - azt mindenki látja. De ki és mi hát? Gazember? Miért volna gazember? Miért legyünk oly szigorúak mások iránt? Mostanában nálunk gazemberek nincsenek; vannak jóviseletű, kellemes emberek; de olyanok, a kik az általános megvetéssel nem törődve, odatartanák nyilvánosan az arczukat a pofonvágásnak, nem sokan: legföljebb hárman-négyen vannak, de még ezek is erényességről beszélnek mostanában. Leghelyesebb, ha Csicsikovot jó gazdának, vagyonszerzőnek nevezzük. A szerzés az oka mindennek: a miatt történnek olyan dolgok, a melyeket a világ nem egészen tisztáknak nevez. Igaz, hogy az ilyen karakter már magában is ellenszenves, s az olvasó, a ki élete folyamatában ilyen emberrel barátságba jut, vendégeskedik és kellemesen tölti vele az idejét, mindjárt sandítva fog reá nézni, mihelyt az valami dráma vagy regény hősévé lesz. Csak az pedig az okos ember, a ki nem törődik semmiféle jellemmel, hanem belemerítve fürkésző tekintetét, kiismeri azt a lelke mélyéig. Az emberben gyorsan változik minden. Alig veszi észre magát: már megtermett benne valami rettenetes féreg, a mely ellentállhatatlanúl magába szí minden életnedvet. S megtörténik nem egyszer, hogy a kiválóbb tettekre született embert nem is valamely nagy szenvedély, hanem csak valamely kicsinyes vágy ejti hatalmába, a mely feledteti vele legfontosabb, legszentebb kötelességeit, és apró babrálásukban láttat vele nagy és szent dolgokat. Az emberi szenvedélyek száma határtalan, mint a tenger fövenyének porszeme, egyik sem hasonlít a másikhoz, s valamennyien - a hitványak úgy, mint a szépek - eleinte engedelmeskednek az embernek, csak később kerítik őt hatalmukba. Boldog az, a ki a szenvedélyek közül a legszebbet választja magának; mérhetetlen boldogsága órák- és perczekkint megtízszereződik s az ilyen egyre beljebb jut lelkének végtelen paradicsomába. De vannak szenvedélyek, a melyeket nem maga választ az ember magának. Ezek már vele születtek, s nincs annyi ereje, hogy azoktól megszabadítsa magát. Valami felsőbb hatalomtól erednek s van bennök valami, a mi szakadatlanúl hangot ad és egész életén át el nem hagyja az embert. Az ilyen szenvedély rendeltetése, hogy az emberi életet végigkísérje, akár mint sötét árny, akár mint a világot beragyogó vezérlő-csillag: s mindenképpen az embernek előre nem sejtett jóvoltára. Meglehet, hogy Csicsikovot is ilyen szenvedély ragadta el, s az ő hideg lényében az rejlett, a mi minket arra indít, hogy térdre borúlva az egek bölcsességét imádjuk. És még titok, hogy mért keletkezett éppen ez a forma a most napvilágot látó ezen elbeszélésben.
De nem az a baj, hogy nem lesznek az olvasók a hőssel megelégedve; inkább attól lehet félni, a mi mint bizonyos sejtelem él a lelkemben, hogy ugyancsak ezzel a hőssel, ezzel a Csicsikovval meg lesznek elégedve az olvasók. Ha mélyebben bele nem néz a hősünk lelkébe, ha fel nem kavarja ott azt, a mely elillan és elbúvik a világosság elől, ha fel nem kutatja ama legtitkosabb gondolatokat, a melyeket soha senki sem szokott mások előtt elárulni, hanem csak olyannak mutatja be őt, a milyennek mutatta ő magát az egész városnak, Manilovnak és másoknak: mindnyájan örvendeznének és mindenki érdekes embernek tartotta volna őt. Igaz, hogy sem arcza, sem egész mivolta nem forgott volna élethíven a szemünk előtt, hanem aztán az olvasás után nem lett volna az olvasók lelke izgalomban s újra folytatni lehetett volna a kártyázást, a mely annyira szórakoztatja egész Oroszországot. Igen, kedves olvasóim, önök nem szívesen látják a leleplezett emberi szegénységet. - „Miért? - kérdik önök, - miért állítja ezt? Talán nem tudjuk mi jól, mily sok megvetni való és ostoba dolog van az életben? De a nélkül is látunk elég olyat, a miben nincs semmi öröm. Inkább rajzolja nekünk a szépet és kellemest, hadd feledkezzünk meg magunkról.”- „Minek mondod te azt nekem, barátom, hogy a gazdaságunk hanyatlik? - mondja a földesúr az ispánjának, - azt nélküled is tudom; hát nem tudsz te másról beszélni? Inkább feledtesd velem ezt a gondot, - akkor boldognak érzem magamat.” - És az a pénz, a melylyel valamennyire javítani lehetne a helyzeten, a különféle szórakozásokra megy el. S elalszik az értelem, a mely talán mentőeszközöket találhatna fel; azalatt pedig a vagyon dobra kerül, a földesúr pedig világgá megy s képes lesz olyan aljasságokra, a melyek felett azelőtt elszörnyűködött volna.
Vád illetheti még a szerzőt az úgynevezett hazafiak részéről is, a kik nyugodtan kuporognak odúikban, s a kik egészen más dolgokkal foglalkoznak, tőkét gyűjtenek, mások rovására szerezvén maguknak kényelmes életet, de mihelyt olyasmi történik, a mi ő szerintök a haza kárára van, vagy megjelen olyan könyv, a melyben keserű igazságok mondatnak el, rögtön kifutnak minden odújokból, mint a pókok, ha legyet látnak a hálóikban - és rögtön ordítozni kezdenek: „Ugyan minek ilyesmit napvilágra hozni, ilyenről beszélni? Hiszen mindaz, a mi itt le van írva, a mi saját dolgunk - hát szép dolog ez? Mit mondanak majd a külföldön? Hát olyan kellemes dolog kedvezőtlen véleményeket hallani önmagunkról? Azt hiszik, hogy ez nem fáj? Azt hiszik, hogy mi nem vagyunk jó hazafiak?” Megvallom, hogy ilyen megjegyzésekre, különösen a mi a külföldiek véleményét illeti, nem tudom: mit feleljek. Hacsak nem a következőket: Élt egyszer Oroszországnak egy távoli helyén két ember. Az egyik, név szerint Mokijevics Kifa, családapa volt, igen csendes ember, a ki egész életét hálókabátban töltötte. A családjával nem foglalkozott; egész életét elmélkedésnek szentelte s a következő - mint ő mondá: philosophiai kérdéssel bíbelődött: „Itt van példának okáért egy állat, - mondotta ő a szobájában járkálva, - az állat csupaszon jön a világra; de miért éppen csupaszon? miért nem úgy, mint a madár: mért nem búvik ki tojásból? Már az igaz, hogy... izé... egyáltalában megfoghatatlan a természet, mentől jobban belemélyed az ember!” Így gondolkozott Mokijevics Kifa. De nem ez a fődolog. A másik ember volt Kifovics Mokij, az ő édes fia. Ez afféle ember volt, a kit Oroszországban tagbaszakadtnak mondanak s addig míg az apja az állatok világrajöttével foglalkozott, az ő húsz éves, vaskos természete erőtől duzzadva igyekezett magának helyet csinálni. Semmiféle mozdúlata sem volt könnyed, síma: vagy a karját rántotta ki, vagy az orrát törte be valakinek! Otthon és a szomszédban - a szolgálótól kezdve a házőrző kutyáig - úgy féltek tőle, mint a tűztől, még a nyoszolyáját is összetörte a hálószobájában. Ilyen volt Kifovics Mokij, de máskülönben igen jólelkű. De még ez sem a fődolog ám! Hanem fődolog a következő. - „Ugyan kérlek, Mokijevics urambátyuskám - mondogatták az apának úgy a saját házabelijei, mint a szomszédok, - micsoda Kifovics Mokijed van neked? Senkinek sincs tőle nyugta, olyan szilaj legény”. - „Hát biz’ ő duhaj gyerek, duhaj, - feleli erre rendesen az apa, - de mit csináljak vele? Verekedni vele már késő, még azt mondanák rólam, hogy kegyetlen vagyok; aztán ő igen érzékeny ember is; ha mások hallatára pirongatnám meg, mindjárt sértve érezné magát, mert a nyilvánosság - az nagy baj! megtudja a város és mindjárt az a híre kelne, hogy úgy bánok vele, mint a kutyával. Vagy azt képzelik, hogy nekem nem fáj ez a dolog! hát nem vagyok-e én neki apja? Azért, hogy philosophiával foglalkozom s néha nem érek rá, hát azért én nem vagyok apa? Oh, az nem úgy van; azért én apa vagyok! apa ám, hogy az ördög akárhova tegye a dolgát, apa! Kifovics Mokij ide van nekem zárva a szívembe!” Itt Mokijevics Kifa erősen mellbe vágta magát az öklével és egészen neki hevűlt. „Már ha kutya is, de ezt ne én tőlem tudják meg; én nem adok ki rajta”. S kiadván ezen apai érzelmeit, hagyta Kifovics Mokijt, hogy tovább folytassa duhajkodásait, maga pedig visszatért az ő kedvelt philosophiájához, föltévén magának hamarosan valami más kérdést: „Nos, ha pedig az elefánt tojásból kelne ki, a tojás-héja olyan vastag volna, hogy azt ágyúval sem lehetne átlőni; valami új tüzelő fegyvert kellene hozzá feltalálni”. Így folyt az élete a békés távolvidéki két embernek, a kik egész váratlanúl, mint valamely kis ablakból tekintettek ki elbeszélésünknek a végéből, kitekintettek pedig azért, hogy szerényen megfeleljenek ama hevesvérű hazafiak vádjaira, a kik idáig philosophiával foglalkoztak, vagy azzal, hogy tőkécskéiket a forrón szeretett haza rovására öregbítsék s a kik nem arra törekednek, hogy rosszat ne cselekedjenek, hanem csak arra, hogy híre ne keljen, ha rosszat cselekesznek. De nem! nem is a hazafiság sugallja az ő vádjaikat; más rejlik a hazafiság alatt. Minek a szót titokban tartani? Ki mondja ki a szent igazságot, ha nem az író? Ti a mélyre ható tekintettől féltek, tisztelt hazafiak, ti magatok sem mertek mélyebbre nézni, szemetek csak elsiklik a dolgok fölött. Ti még jót is nevettek Csicsikovon, sőt tán még a szerzőt is megdícséritek, azt mondván: „Meg kell neki adni, hogy egyet-mást jól megfigyelt; úgy látszik: vidám természetű ember”. S e szavak után kettős büszkeséggel fordúltok magatok felé, elégedett mosoly mutatkozik arczotokon s hozzá teszitek még: „Meg kell adni, hogy igen furcsa és igen nevetséges emberek vannak némely vidéken, de még nagy gazemberek is ám”. - S akad köztetek, a ki keresztyéni megadással - nem fenhangon, hanem csöndesen, elvonúló magányában önmagával beszélgetve, belemélyed a saját lelkűletébe ezzel a kérdéssel: „Hát én bennem nincs-e valami Csicsikovból? No, még csak a’ kéne!” - S ha olyankor elmegy mellette valamely ismerőse, (se nem valami nagy, se nem valami kishívatalnok), rögtön megkönyököli a szomszédját s azt mondja neki, csaknem nyerítve a nevetéstől: „Nézd csak, nézd: Csicsikov, valóságos Csicsikov!” Azután mint a gyermek, megfeledkezve a kort és állást megillető tiszteletről, utána szalad s hátulról ingerkedik vele: „Csicsikov! Csicsikov! Csicsikov!”
No, de már nagyon is hangosan beszélünk, elfeledvén, hogy hősünk, a ki egész élettörténetének elmondása alatt aludt, már fölébredt és könnyen meghallhatja oly gyakorta emlegetett nevét. Ő pedig érzékeny ember s nem szereti, ha tiszteletlenűl beszélnek róla. Az olvasó nem sokat törődik vele: megharagszik-e rá Csicsikov, vagy sem, de a szerző nem szeret összeveszni a hősével, mert még jó sok útat kell kettőjüknek együtt, karonfogva megtenni: még hátra van a második rész - az pedig nem kis dolog.
- Ehehe! hát te mit művelsz? - kérdezte Csicsikov Szelifántól, - talán...
- Tessék? - felelt Szelifán lassú hangon.
- Mi tessék? Te bornyú! Hogy’ hajtasz? Nocsak gyorsabban!
Csakugyan, Szelifán már régóta behúnyt szemmel hajtott, csak nagy ritkán csapván egyet-egyet ébredezés közben a gyeplőszárral a szintén szundikáló lovakra. Petruska pedig már rég elvesztette a sapkáját, azt sem tudni, hol; ő maga pedig hátra dűlve, oda lógatta a fejét a Csicsikov térdére, annyira, hogy ez kénytelen volt őt pofon ütni. Szelifán összeszedte magát és végig vágva néhányszor a vörös-pej hátán, mire az ügetésnek eredt, aztán megsuhogtatva ostorát a többi lovak fölött is, megszólalt vékony, éneklő hangon: „Ne félj!” A lovak megiramodtak s mint a pelyhet, úgy röpítették a könnyű bricskát. Szelifán csak az ostorával hadonászott és néha kiabált rájuk: „Gyí te, gyí!”, s közben ringó ütemekben ugrált le s föl a bakon, a szerint, a mint a kocsi valamely rögön, kavicson föl- vagy lezökkent, mert röggel és kavicscsal volt borítva az egész, alig észrevehetőleg lefelé tartó országút. Csicsikov csak mosolygott, a mint ő is le s föl ringott a bőrpárnáján, mert nagyon szerette a gyors hajtást. De van-e orosz, a ki ne szeretné a gyors hajtást? Az orosz ne szeretné! az orosz lelke, a mely annyira kedveli a szédítő mulatságot, közbe azt kiáltozva, hogy: „Vigyen el az ördög mindent!” Az orosz ne szeretné a gyors hajtást, mikor abban oly csodálatos, diadal-szerű érzés van? Úgy rémlik, mintha valami titokzatos erő venné az embert a szárnyára - és repűl az ember is, repűl körülötte minden: repűlnek a versztamutató czölöpök, szembe repűlnek a kupeczek kibitkáik bakján ülve, repűlnek kétoldalt az erdők fenyveseik sötét soraival, a fejsze-csapások csattogásával és a varjak károgásával; repűl az egész út, azt sem tudja: hova, az elvesző messzeségbe. S valami félelmetesség van e gyors föltünedezésben, a melyben nem ér rá az ember megkülönböztetni az egyes tárgyakat, csak feje fölött az ég, meg a könnyű fellegek, meg az ezeken áttörő holdvilág látszanak mozdúlatlanoknak. Ejh, trojka, trojka, madár-sebességű trojka, - ki talált ki téged? Csak élénk természetű nép között jöhettél te létre, - azon a földön, a mely nem sokat törődve semmivel, széltében-hosszában elterűlt a félvilágon a rónaságával - s belevakúl az, a ki meg akarja rajta számlálni a versztákat. És nem is valami különös az orosz szekér: nem tartják össze vas-szögek, hanem csak sebtiben, fejszével, vésővel, tíl-túl rótta össze egy neki durált jároszlávi paraszt. A mi postakocsisunk nem visel hosszúszárú német csizmát: nincs egyebe, mint a szakálla, meg a téli keztyűje s ül - az ördög tudja, hogy min; de ha egyszer fölemelkedik, egyet suhint az ostorával s rákezdi a nótáját - rohan a ló, mint a szélvész, a kerekek küllői egy síma síkba olvadnak, remeg a föld s félve áll meg oldalt a gyalogos ember - a kocsi pedig már elrobogott, el, el!... Már csak a távolban látható, hogy valami porzik s eltűnik a láthatáron.
Nem úgy rohansz-e te is, óh Oroszország, mint a sebes, utólérhetetlen trojka? Porzik, füstöl nyomodban az út, recsegnek a hidak, s minden elmarad utánad, minden! Csodálkozva áll meg ez Isten-csodája láttára a néző: nem égből szakadt villám-e ez? Mit jelent az a félelmet gerjesztő iramodás? mely titkos erő rejlik e soha sem látott paripákban? Hah! micsoda lovak! micsoda paripák! Talán vihar fészkel a sörényeikben? csupa fül tán minden legkisebb erecskéjök? Mihelyt meghallják fölülről az ismert nótát: - egyszerre és tüzesen nekidűlnek érczszügyeik a hámnak, s alig érintve patáikkal a földet, kinyúlt vonallá változnak, a mely repűl a levegőben, mintha Istentől volnának megihletve... Óh, Oroszország, hát te mikor repűlsz már úgy? felelj! - De Oroszország nem felel. Gyönyörűen szól a csengő; reszket és széllé változik a darabokra szaggatott lég; oldalt marad minden, a mi csak van a világon s az előre rohanó Oroszországnak útjából félve térnek ki a többi népek és országok...

MÁSODIK RÉSZ
ELSŐ FEJEZET
Minek rajzolni csak a szegénységet, mindig a szegénységet, meg a mi életünk tökéletlenségét, kikaparva az embereket az ország félreeső, hozzáférhetetlen zugaiból? Mit tehetünk róla; olyan már az író természete, hogy belebetegedvén a saját tökéletlenségébe, már nem is tud másról beszélni, mint a szegénységről, meg a szegénységről, meg az élet tökéletlenségeiről, kikaparva az embereket az ország félreeső, hozzáférhetetlen zugaiból. Ím, már megint félreeső, hozzáférhetetlen zugba jutottunk. Hanem aztán milyen félreeső hely, milyen zug!
Mint valamely roppant nagy várnak szöglet-bástyákkal és lőrésekkel ellátott óriási fala, húzódtak el fölmeredezve, több mint ezer versztányira a hegyek. Méltóságosan emelkedtek föl a végtelen róna felett a szakadékok és magaslatok, mészszel és agyaggal kevert falat alkotva, patakoktól és vízesésektől áttörve, majd kellemesen gömbölyödtek ki, bárány-fürtökhöz hasonló fiatal bokroktól takartan, a melyek a kivágott fák helyén bújtak ki, majd pedig sötét erdővel ékeskedtek, a melyek csodamódon megmenekűltek a fejszéktől. Egy folyó, sehol ki nem térve szilárd partjaiból, a hegyekkel együtt könyököket, fordúlókat képez, s a távoli rétre zuhan, hogy ott néhány kanyarodást téve, megcsillogtassa magát a nap fényében, mint a tűz, elbújjék a fűz- és rakottya-bokrok közt, aztán diadallal fusson ki onnan a hidak, malmok és gátak közé, a melyek minden kanyarodásnál mintha kergetnék őt.
A meredek magaslatot egy helyen sűrűbben fedte a zöld fák koszorúja. A hegyszakadék egyenlőtlensége következtében, emberi kéztől ültetve dél és észak növényei voltak itt együtt. Tölgy, fenyő, vadkörte, juhar, meggy és kökény, kőris és barkócza, befutva komlóval, a mely egymást a növésben segítve vagy gátolva kapaszkodott fel a hegyen, mindenütt alulról fölfelé. Fönt, a tetőn, a fák zöld csúcsait urasági épületek vörös fedelei, parasztházikók szalmatetői, az urasági lakóház felső építményei, faragványos erkélye és nagy félkörű ablaka tarkították. A fák és épületek fölött régi fatemplom emelkedett fényes, aranyozott hegyű öt tornyával. Valamennyi tornyon áttört arany-kereszt volt, megerősítve ugyancsak áttört arany-lánczokkal; messziről ez úgy látszott, mintha a levegőben szabadon, semmitől sem tartott, izzó fényt szóró arany függne. Mindez megfordított helyzetben, tetővel, fedéllel, keresztekkel lefelé, kedvesen tükröződött a folyóban, a melynél képtelenűl odvas fűzfák álltak, némelyek egészen a vízben, beleeresztve lombjaikat is, együtt úsztatva azokat a zöld hinárral és vízi liliommal, s mintha gyönyörködtek volna a pompás látványban.
A táj igen szép volt, de felülről lefelé, a háztól nézve, még szebb volt a kilátás a távolba. Vendég vagy látogató nem maradhatott közömbös, ha kiállt az erkélyre.
A gyönyörűségtől megállt a lélekzete s felkiáltott: „Istenem, mily végtelen tér!” Végtelen, határtalan rónaság tűnt a néző elé: a bokrokkal és vízimalmokkal tarkított réteken túl több szalagban erdők zöldűltek; az erdőkön túl a már homályosodni kezdő légen át fövény sárgállott, majd újra erdők következtek, a melyek már kékellettek, mint a szélesen elömlő tenger vagy köd: aztán megint fövény, már halványabb, de még mindig sárga színben. A távoli látkörön fogazott mészhegyek ormai emelkedtek, ragyogva a fehérségtől még borult időben is, mintha őket örökös nap világítaná meg. Ezt a vakító fehérséget a hegy lába táján, a mely helyenkint gipszes volt, valami ködszerűen kékes, párázó foltok takarták. Ezek távoli falvak voltak; de ezeket szabad szemmel már nem lehetett megkülönböztetni. Csak a templom aranyos csúcsának a napfényben fölvillanó tüze jelezte, hogy ez vagy az ott egy nagyobb falu. Mindez semmitől sem zavart csöndbe volt merűlve, a melyet még a légi énekeseknek alig-alig hallható s a távolságban elvesző csicsergése sem bírt megtörni. Egyszóval: az erkélyen álló vendég több órai szemlélődés után sem mondhatott egyebet, mint azt, hogy: „Istenem, mily végtelen tér!”
Ugyan ki lehetett ura és gazdája ennek a falunak, a melyet, mint valami várerősséget, nem is lehetett erről az oldalról megközelíteni, hanem meg kellett kerülni a másik oldaláról, a hol a vendéget tölgyek fogadták, kiterjesztve hatalmas gallyaikat, mintha barátságos öleléssel várnák a jövevényt s elkísérték ezt annak a háznak az elejéig, a melynek tetejét túlfelől láttuk, s a mely most egészen előttünk állt, egyik oldalán czifrázatos tetejű parasztházakkal, másikán a ragyogó arany-keresztes templommal, a melynek tetején a levegőben függeni látszottak az áttört arany-lánczok. Mely boldog halandóé volt ez a csöndes fészek? A tremalahanszki kerületnek Téntétnikov Ivánovics András nevű földbirtokosáé, egy harmincz éves, szerencsés nőtlen fiatal emberé.
Hát az kicsoda, micsoda, milyen tulajdonságai, milyen sajátságai vannak? Már ezt a szomszédoktól lesz jó megkérdezni, kedves olvasónőim, a szomszédoktól. Egyik szomszéd, amaz ügyes, de már pusztúló családokból, a melyekben mindig akadnak nyugalmazott törzstisztek vagy hadi-parancsnokok, így nyilatkozott róla: „Valóságos barom!” Egy körülbelül tíz versztányira lakó tábornok azt mondta róla: „Nem éppen ostoba fiatal ember, de sokat képzel magáról. Én hasznára tudnék lenni, mert nem vagyok éppen összeköttetések nélkül való ember, még Pétervárott is, sőt...” A tábornok nem fejezte be a frázisát. Az iszprávnyik-kapitány ilyen fordulatot adott a feleletnek: „Én éppen holnap megyek hozzá adóhátralék miatt.” Egy falubeli paraszt arra a kérdésre, hogy az urok milyen ember, semmit sem felelt. Ezekből azt lehet következtetni, hogy nem voltak felőle valami jó véleménynyel.
Elfogúlatlanúl szólva: nem volt ő rossz ember, csak égbe kancsalgó. Minthogy pedig a világon elég olyan ember van, a ki égbe kancsalog, hát miért ne kancsalgott volna égbe Téntétnikov is? Egyébként pedig kivonatúl itt van egy nap az életéből; ítéljen ebből maga az olvasó, hogy milyen természetű ember volt ő s mennyire felelt meg élete az őt környékező szépségeknek.
Reggel nagyon későn kelt s fölemelkedvén, sokáig ült az ágyában, a szemét törülgetve. S minthogy a szeme - szerencsétlenségére - apró volt, hát annak a törülgetése rendkívül sokáig tartott, s ezalatt folytonosan ott állt az ajtó mellett az inasa, Mihály, mosdó-tálat és törülközőt tartva a kezében. Állt, álldogált a szegény Mihály egy óráig, kettőig, azután kiment a konyhába, majd újra visszatért: az ura még mindig az ágyban ült és a szemét törülgette. Végre kikelt az ágyból, megmosdott, hálóköntösbe bujt s kiment a vendéglátó-szobába, hogy teát, kávét, kakaót, sőt forralt tejet is igyék; de mindegyikből csak keveset szürcsölt, s akközben irgalmatlanul szétmorzsolta a süteményt s mindenfelé kíméletlenűl szemetelt a pipa-hamuval. Két óráig ült a reggelinél. De még azután is magával vitt egy csésze hideg teát s odaült azzal az udvarra szolgáló ablakhoz. Az ablak alatt pedig mindennap a következő jelenet játszódott le:
Mindenekelőtt Gergely udvari cseléd, a ki pinczemesteri szolgálatokat teljesített, a házvezetőnéhez, Perfilyevnához körülbelül a következő válogatott szavú rikkantással fordult:
- No, te drágalátos, te kedves semmiség! Jobb lenne, ha befognád a szádat, te alávaló!
- Talán ez kellene? - kiáltott vissza öklét annak az orra alá tartva a semmiség, vagyis Perfilyevna, a ki szilaj természetű asszony volt, ámbátor nagyon kedvelte az édességeket, mazsolát, mandulát és egyebet, a mi mind az ő felvigyázatára volt bízva.
- Hiszen te még a gazdasági irnokkal is hajbakapsz, te éléskamarai patkány, - bőgött Gergely.
- Az irnok is olyan zsivány, mint te. Azt hiszed, hogy az úr nem tud mindent? Hiszen itt van és mindent jól hall.
- Hol van az úr?
- Ott ül az ablak mellett; mindent hall.
S az úr csakugyan ott ült az ablaknál és mindent hallott.
Hogy a sodomai lárma teljes legyen, bőgve sírt egy cseléd-gyerek, a kit az anyja megnyakalt, üvöltött egy agár a hátulsó lábaira ülve, mert a szakács forró vízzel öntötte le a konyhában. Minden ordított, lármázott éktelenűl. Az úr csak ült tovább az ablaknál és hallgatta a pokoli zajt. Csak mikor ez már annyira tűrhetetlenné vált, hogy még a semmittevést is zavarta, küldött ki valakit azzal a rendelettel, hogy lassabban zajongjanak.
Ebéd előtt két órával bement a szobájába, hogy komolyan foglalkozzék egy mű megírásával, a mely hivatva lett volna egész Oroszországot minden oldalról megvilágítani, felölelvén a polgári, politikai, vallási és bölcseleti dolgokat, megfejteni a kortól fölvetett legfogasabb kérdéseket s föladatokat és világosan meghatározni az ország nagy jövőjét; egyszóval: mindent úgy, a hogy’ azt a korral haladó embernek meg kell cselekednie. Egyébiránt a kolosszális vállalkozás inkább csak elmélkedésekre szorítkozott: rágta a pennát, a papiroson rajzok jelentek meg, azután minden félretevődött, az író könyvet vett a kezébe s azt már egész ebédig le sem tette. Ezt a könyvet olvasgatta a leves, a szósz, a pecsenye, sőt a sütemények evése közben is, annyira, hogy némely étekfogás e miatt ki is hűlt, másik pedig érintetlenűl került le az asztalról. Ezután pipa és kávé következett, majd sakkjáték - egyedűl. Hogy mi történt azután vacsoráig - azt igazán nehéz volna megmondani. Úgy látszik, semmi sem történt.
Így töltötte az idejét egyesegyedül a harmincz éves fiatal ember, ülvén szüntelenűl hálókabátban, nyakravaló nélkül. Nem volt kedve sem mulatni, sem kimenni, sem fölállni, még arra sem, hogy az ablakot kinyissa s friss levegőt bocsásson a szobájába, a falu remek tája pedig, a mely iránt egy látogató sem maradhatott közömbös, ő rá nézve mintha nem is létezett volna. Láthatja ebből az olvasó, hogy Téntétnikov Ivánovics András amaz emberek közé tartozott, a kikben Oroszország nem szűkölködik, a kiket régebben resteknek, naplopóknak neveztek, s a kiket hogy mostanában hogy’ neveznek, azt igazán nem tudom. Így születnek-e az ilyen természetű emberek, vagy csak később képződnek ilyenekké, mint az embert szigorúan kényszerítő, szomorú körülmények termékei? A helyett, hogy erre felelnénk, jobb lesz elmondani gyermekkorának és nevelésének történetét.
Úgy indúlt, hogy mindenki valami derék embert várt belőle. A tizenkét éves, eszes, kissé ábrándozó és gyenge szervezetű fiú egy nevelőintézetbe került, a melynek élén abban az időben nem közönséges ember állt. Bálványa a fiatalságnak, példányképe a nevelőknek, a páratlan Petrovics Sándor rendkívüli képességgel bírt arra, hogy érezze, megértse az emberi természetet. Mennyire ismerte az orosz ember tulajdonságait! Mennyire ismerte a gyermekeket! Mennyire tudott azokkal bánni! Nem volt az a rakonczátlan gyerek, a ki ha valami csínyt tett, maga ne ment volna be hozzá, hogy beismerje elkövetett hibáját. Ez még semmi: szigorú rendreutasítást kapott ugyan a rakonczátlan fiú, de nem úgy jött ki a szobából, hogy leeresztette volna az orrát, hanem úgy, hogy föntartotta a fejét. S mindig volt valami buzdító a tekintetében, a mely mintha azt mondta volna: „Előre! Állj lábra mentől hamarabb, ha elestél!” Soha nem beszélt ő a gyerekeknek a jó magaviseletről. Rendesen így szólt: „Én értelmet várok mindenkitől, egyebet semmit. A ki arra gondol, hogy értelmes embernek kell lennie, az nem ér rá hitványkodni; a hitványkodás eltűnik magától.” S csakugyan úgy történt, hogy a hitványkodások, pajkosságok megszűntek önmaguktól. A ki nem igyekezett jól viselni magát, az a társai lenézését vonta magára. A kamasz szamarak és ostoba ficzkók kénytelenek voltak a legsértőbb csúfneveket eltűrni a fiatalabbaktól s nem merték ezeket egy ujjal sem bántani. - „Ez már sok! - mondották némelyek, - az eszesebb fiúk elbizakodottak lesznek.” - „Nem, ez nem sok, - mondotta ő, - a gyenge elméjűeket én nem tartom itt sokáig; elég nekik egy évi folyamat; az eszesek számára egész más tanfolyamokat rendezek.” - És tényleg: az eszesebbek mind sikerrel végezték el a másik tanfolyamot. Sok szilajságot el is nézett, mert abban a szellemi képességek fejlődését látta s azt mondta, hogy neki a szilajságokra olyan szüksége van, mint az orvosnak a pattanásokra: azokból ítélheti meg, hogy mi lakozik az ember belsejében.
No de szerették is a fiúk! Soha sem szeretik úgy a gyermekek az ő szülőiket. Még a kamaszkor kamasz kedvteléseinek szenvedélye sem oly olthatatlan, mint a minő volt a fiúk szeretete ő iránta. Még későbbi időkben is, mikor a derék nevelő és tanító már rég a sírban porladozott, hálásan emelte föl poharát a volt tanítvány annak nevenapján, s szemeit behunyva, siratta meg őt. Az ő legkisebb helyeslése megremegtette, örömmel teljes izgalomba hozta a tanítványokat s mindnyájukban vágyat ébresztett arra, hogy társaikat felülmulják a jóravalóságban. A kevésbbé tehetséges fiúkat nem tartotta sokáig az intézetben: azok számára csak rövid kurzust rendezett be, hanem aztán a tehetségesek kötelesek voltak kettős kurzust végezni. Az utolsó évi tanfolyam, a melyben csak a válogatottak vehettek részt, semmiben sem hasonlított más, hasonló intézetek utolsó tanfolyamához. Ő csak itt követelte a tanulótól mindazt, a mit némely oktalan tanítók már a gyerekektől követelnek, azt a pallérozottabb értelmet, a mely nem gúnyol másokat, de minden gúnyt eltűr, hagyja ostobáskodni az ostobát, de nem indulatoskodik, nem kel ki magából, nem áll boszút semmi esetben, hanem megőrzi teljes, büszke lelkinyugalmát. Mindent fölhasznált, a mi csak képes az emberből szilárd férfiút képezni, s ő maga gyakori próbákat tett a tanítványaival, mert tudta az élet tudományát.
Intézetében nem tartott sok tanítót. A tantárgyak legnagyobb részét maga adta elő. Pedáns terminusok, vélemények és mellékokoskodások nélkül a tudománynak csak a magvát adta, úgy, hogy a kezdő is megérthesse: mire való lesz neki a tanulás. A tudományok közül csak azokat választotta ki, a melyek alkalmasak arra, hogy az emberből a hazának jó polgára váljék. Az előadások nagy része annak az elmondásából állt, hogy mi várja az életben a fiatal embert s ennek pályáját oly élénken tudta rajzolni, hogy a tanuló már az iskolai padban beleképzelte magát az életbe, a szolgálatba. Nem titkolódzott semmivel: mindazokat a keserűségeket és akadályokat, azokat a kísértéseket és boszúságokat, a melyek az embert élete pályáján várják, teljes meztelenségökben állította elébök, nem hallgatva el semmit. Mindent tudott, mintha minden ranghoz és osztályhoz oda tartozott volna. Talán azért, mert az ifjak becsvágya már föl volt tüzelve, vagy talán azért, mert e rendkívüli tanítónak már a szeméből is azt olvasták, hogy előre! mely szót az orosz ember oly jól ismer s a mely oly csodákat művelt ennek fogékony természetével, elég az hozzá, hogy az ifjú mindjárt kezdetben csak a nehézségeket szerette, csak ott óhajtván dolgozni, a hol erős akadályokra talált, a hol nagyobb lelkierőt kellett kifejteni. Ezt a kurzust csak kevesen végezték, hanem azok aztán rátermett, csatára kész legények voltak ám. A szolgálatban a legnehezebb helyeket foglalták el, míg mások, náloknál talán eszesebb emberek, mihelyt irigykedéssel vagy kicsinyes kellemetlenségekkel találkoztak, nem bírtak kitartani, ott hagytak mindent, vagy megernyedvén, megvásárolható szélhámosok és gazemberek közé keveredtek. De ők, a derék tanító növendékei meg nem ingottak, s ismervén az életet és az embereket, bölcseséggel fölfegyverkezve, erős befolyást gyakoroltak még a rossz emberekre is.
A becsvágyó fiúnak hevesen dobogott a szíve már csak annál a gondolatnál is, hogy bele kerül a magasabb tanfolyamba. Nem is lehetett volna a mi Téntétnikovunk számára jobb nevelőt találni. De éppen akkor, mikor a kiválasztottak kurzusára - a mire annyira vágyott - átlépett, a nem közönséges tanító hirtelen meghalt. Milyen csapás volt ez, mily nagy veszteség! Úgy tetszett neki, mintha az intézetben egyszerre más formát vett volna föl minden. A Petrovics Sándor helyét valami Ivánovics Fedor foglalta el. Ez rögtön bizonyos külsőségekre való rendet hozott be; olyanokat követelt a gyerekektől, a miket csak felnőttektől lehet követelni. A szabad fesztelenségben zabolátlanságot látott. S mintha csak az elődjét akarta volna megcsúfolni, mindjárt az első napon kijelentette, hogy ő az értelmet, a sikereket semmibe sem veszi, ő csak a jó magaviseletre fog tekinteni. S mily különös: jó magaviseletet még sem birt a növendékeinél Ivánovics Fedor elérni. A fiúk titokban rendeztek mindenféle rendetlenkedéseket. Nappal ment minden, mint a karikacsapás, éjjelenkint pedig korhelykedések folytak.
A tudományokkal is valami különös dolog történt. Új tanítókat hoztak, új fölfogással és új elvekkel. Elárasztották a tanulókat az új terminusok és szavak özönével; volt az új tanítók előadásában logikai következetesség is, új fölfedezésekre való törekvés is, sőt bizonyos nekihevülés is, de fájdalom! nem volt élet! A holt tudományok holtan jelentek meg ajkaikon. Egy szóval: minden megfordítva történt. A felsőbbek iránt való tisztelet megszűnt; gúnyolni kezdték a tanítókat és nevelőket, az igazgatót Fegykának, czipónak és egyébnek nevezgették. Már nem csak gyerekes csinytevések fordultak elő, hanem olyan kihágások is, a melyek miatt némelyeket ki kellett csapni az iskolából. Két esztendő múltán rá sem lehetett ismerni az intézetre.
Ivánovics András szelíd természetű volt. Őt nem csábították el a társai orgiái, a kik közvetetlenül az igazgató ablakai alatt rendeztek bizonyos hölgyekkel légyottokat, sem a vallásos érzelmeket nem gúnyolta velök, azért, hogy nem valami eszes és okos pap került az intézethez. Az ő lelke még álmában is érezte mennyei származását. Elcsábítani őt nem tudták, hanem a helyett ő maga elvesztette minden kedvét. Becsvágya már föl volt ébresztve, tevékenységre pedig nem volt tere... Jobb lett volna, ha föl sem ébredt volna a becsvágya. Hallgatta a katedrán heveskedő tanítókat, s az alatt a régire gondolt, a ki heveskedés nélkül tudott okosan beszélni. Milyen tárgyakat, milyen tanfolyamokat kellett neki végig hallgatnia! Orvostudományt, philosophiát, jogot s az emberiség történetét olyan rengeteg formában, hogy a professzor három évig csak a bevezetést, meg valami német városok fejlődését adta elő. De minden, a mit végig hallgatott, csak valami formátlan rongy alakjában maradt meg a fejében. A természetes eszével ő csak azt tudta, hogy nem úgy kell előadni, - de hogy miképpen: azt nem tudta. Gyakran eszébe is jutott Petrovics Sándor s olyankor nem tudott hova lenni a szomorúságtól.
De a fiatalságnak a szerencséje, hogy előtte áll még a jövő. Abban a mértékben, a mint közelebb és közelebb jutott iskolái elvégzéséhez, egyre jobban dobogott a szíve. Gyakran mondogatta magában: „Hiszen ez még nem az élet; ez még csak készülődés az életre; az igazi élet majd csak a tevékenységgel kezdődik”. Aztán nem törődve a gyönyörű vidékkel, a mely annyira meglepett minden vendéget, látogatót, nem imádkozva a szülei pora fölött, mint minden becsvágyó: sietett Pétervárra, a hová tudvalevőleg a mi Oroszországunk minden részéből özönlik az ifjúság, hivatalt keresni, pompázni, vagyont szerezni, vagy egyszerűen a színtelen, jéghideg, csalóka társasélet virágait szedni. Hanem az Ivánovics András becsvágyát mindjárt kezdetben lehűtötte a bátyja, Ivánovics Onufrij, valóságos államtanácsos. Ez kijelentette, hogy fődolog a szép írás, semmi más; hogy szép írás nélkül nem lehet senki sem miniszter, sem államférfi. A bátyja segítségével nagynehezen bejutott végre valami hívatalba. Mikor bevezették őt egy pompás, világos, parkettes terembe, a mely tele volt politúrozott asztalokkal, mintha ott az ország legfontosabb ügyeivel foglalkozó főméltóságok szoktak volna összegyűlni, s meglátta, hogy ott egy légió csinos fiatal ember ír, perczegtetve a tollaikat és egészen oldalra hajtva a fejeiket, aztán leültették őt is egy asztalhoz s mindjárt elébe is tettek valami lemásolni való iratot, a mely mintegy készakarva csak jelentéktelen tartalmú volt, lévén abban mindössze három rúbelről szó, a melylyel már félév óta bajlódtak: különös érzés fogta el a tapasztalatlan ifjút. A köröskörül ülő emberek úgy tűntek föl előtte, mint iskolás gyerekek. A nagyobb hasonlatosság kedvéért némelyikök valami ostoba, fordított regényt olvasott, bedugva azt a munkába vett, nagy ívekből álló akták közé, úgy téve, mintha az ügyirattal foglalkoznék, s akközben egyre föl-fölrezzent, valahányszor az irodafőnök arrafelé közeledett. Mindez igen furcsának tetszett neki, korábbi foglalkozását sokkal jelentékenyebbnek ítélte a mostaninál, a szolgálatra való előkészülést különbnek, mint magát a szolgálatot. Sajnálta az iskolát. S egyszerre maga elé képzelte egész élénken Petrovics Sándort - és egy cseppbe múlt, hogy sírva nem fakadt. A terem forogni kezdett vele, a hivatalnokok, az asztalok összekavarodtak előtte s alig bírta magát összeszedni a pillanatnyi elsötétűlésben. - „Mindegy, - mondotta magában, próbát teszek ezzel is, bármily kicsinyesnek látszik is ez most.” - összeszedte minden erejét s elhatározta, hogy szolgálni fog, mint a többi.
Hol nincsenek csöndes élvezetek? Vannak még Pétervárott is, e város érdes, borongós színezetének ellenére. Az utczán recseg-ropog a haragos, harmincz fokos hideg; sivít az Észak szülötte, a boszorkányos vihar, hófúvással takarva be az utczákat, elvakítva a járókelőket, behajporozva a prém-gallérokat, az emberek és szőrös állatok bajszát, de még a röpkedő hópelyheken keresztűl is vidáman ragyog egy-egy kis ablak, valahol a negyedik emeleten: otthonos szobácskában, szerény stearingyertya mellett, a szamovár zubogásánál szívet és lelket melegítő beszéd folyik, olvassák valamely fényes megnyilatkozását az orosz költőknek, a kikkel bőven megáldotta az ég Oroszországot s a fiatal ember fiatal szívét oly fenséges hevűlet fogja el, a melynél különb délszakon sem képzelhető.
Téntétnikov hamarosan megszokta a hivatalos szolgálatot, de nem ez volt neki első czélja és fődolga, mint a hogy’ eleinte képzelte, hanem csak valami másodrendű foglalkozása. A hivatal csak arra való volt nála, hogy ahhoz mérje az idejét s annál jobban megbecsülje szabad óráit. Bátyja, a valóságos államtanácsos már azt gondolta, hogy öcscse megállandósúl a hivatalban, de ebben csalódott. Az Ivánovics András nagyszámú barátai közt kettő olyan volt, a milyeneket általában elkeseredett embereknek szoktak nevezni. Oly nyughatatlan természetűek voltak ezek, a kik nem tudják egykedvűen elviselni nemcsak az igazságtalanságokat, de semmit sem, a mi az ő szemökben igazságtalanságnak látszik. Eredetileg jó emberek, de rendetlenek a magok dolgaiban is, elnézést követelvén maguknak, míg ők tele vannak türelmetlenséggel mások iránt. Ezek nagy hatást gyakoroltak reá, úgy heves beszédeikkel, mint a társadalom ellen intézett indulatos kifakadásaikkal. Fölizgatták idegeit és ingerűltségét, észrevetették vele mindamaz apróságokat, a melyeket ő előbb figyelemre sem méltatott. Leniczyn Fedorovics Fedort, az említett pompás termekben elhelyezett osztályok egyik főnökét, egyszerre csak ki nem állhatta: mindenféle fogyatékosságot kezdett benne fölfedezni. Úgy tetszett neki, hogy Leniczyn, mikor valamely följebbvalójával beszélt, csupa édes czukorrá változott, de eczetté, ha valamely alárendeltje fordúlt hozzá; hogy a kisszerű emberek módjára megjegyezte magának azokat, a kik ünnepnapokon tisztelegtek nála, s bosszút állt azokon, a kik nem jelentek meg nála tisztelgés végett vagy a kiknek a nevét nem találta a kapusnál följegyezve. Mindezekért ideges gyűlölettel volt Leniczyn iránt. Valami rossz szellemtől indíttatva, szeretett volna valami kellemetlenséget okozni Fedorovics Fedornak. Erre különös vágygyal törekedett és sikerűlt is neki czélt érni. Egy alkalommal oly gorombán feleselt vele, hogy a felsőbbség ítélete szerint vagy bocsánatot kellett kérnie, vagy állásáról lemondania. Bátyja, a valóságos államtanácsos, riadtan szaladt hozzá és könyörgő hangon szólt:
- A Krisztus nevére kérlek, Ivánovics András, mit mívelsz? Elhagytad oly előnyösen megkezdett pályádat csak azért, mert nem olyan főnök keze alá jutottál, a minőt akartál volna. De kérlek: mit akarsz? Hiszen ha az emberek ilyesmire néznének, hát senki sem maradna hivatalban. Szállj magadba, küzdd le büszkeségedet, érzékenységedet, menj el hozzá és kérleld meg.
- Nem arról van itt szó, kedves bátyám - felelt az öcs; - nem volna nekem nehéz bocsánatot kérni tőle. Hibás vagyok, mert főnököm, s nem volt szabad olyan hangon beszélnem vele. De a dolog így áll. Van nekem egy más hivatalom is: van háromszáz lélek jobbágyom, romlásnak indúlt birtokom, és a gazdatisztem szamár. Az ország nem sokat veszít, ha én helyettem másvalaki körmöli az aktákat, de az már nagy veszteség, ha háromszáz lélek után nem fizetem az adót. Én - tetszik-e tudni? - földesúr vagyok, a kinek... a szolgálat... Ha arra törekszem, hogy a rám bízott emberek sorsáról gondoskodjam, azt jobbá tegyem s az országnak adok háromszáz rendbe szedett, józan, jó munkás alattvalót, - mivel lenne rosszabb az én szolgálattételem, mint azé a másvalakié, a ki Leniczyn osztályában dolgozik?
A valóságos államtanácsosnak nyitva maradt a szája meglepetésében. Ilyen szóáradatot nem várt. Rövid gondolkozás után így szólt:
- Mindazonáltal... már azért mégis csak... mért akarod magadat a faludban eltemetni? Micsoda társaságod lehet neked ott a... Itt pedig úton-útfélen tábornokokkal, herczegekkel találkozol. Elmégy valamelyik mellett... izé... no meg aztán a gázvilágítás, európai műveltség... ott pedig akárhová lépsz, nem látsz egyebet, mint paraszt embert, paraszt asszonyt. Hát miért akarod magadat egész életedre parlagi tengődésre kárhoztatni?
De a nagybácsi rábeszélései nem voltak semmi hatással. A falu úgy tűnt föl a fiatal ember előtt, mint valami szabad szállás, mint a hasznos tevékenység egyedűli tere. Már be is szerezte a legújabb mezőgazdasági könyveket. Röviden - e beszélgetés után vagy két héttel már azon a vidéken volt, a hol gyermekkorát töltötte, nem messze attól a remek zugtól, a mely iránt nem maradhatott közömbös egy vendég és látogató sem. Új érzés mozdúlt meg benne. Lelkében fölébredtek a rég meg nem nyilvánúlt hajdani benyomások. Már sok helyről egészen megfeledkezett s mintha először járt volna ott, úgy nézte a tájképeket. Aztán hirtelen, nem is tudni: hogyan? megdobbant a szíve. Mikor pedig útja szűk szakadék között rengeteg erdőbe vitte őt s fönt és lent háromszáz éves tölgyfákat látott, a melyeket három ember karja sem bírt körül ölelni, ezek között pedig itt-ott ezüst-fenyőket, hárs- és nyárfákat; mikor arra a kérdésre: „Kié ez az erdő?” azt felelték neki: „Téntétnikové”; mikor az erdőből kijutva, kiért a rétekre, fűzfabokrok, fiatal és vén fűzfák, kőrisfák, zöld halmok mellett haladt el, két hídon kelt át, a melyek egy és ugyanazon kanyargó folyóra voltak építve, egyszer jobb felől, másszor balfelől hagyva maguk mögött a folyót s arra a kérdésre: „Kié ez a rétség?” azt felelték: „Téntétnikové”; mikor végűl útja hegynek vitt s lapos fensíkon ment végig, egyik oldalon még aratatlan élettel, búzával, rozszsal, árpával, másik oldalon a már bejárt helyekkel, a melyek most már kicsinyített formákban tűntek föl, s mikor lassankint beállt az alkonyat és útja terebélyes fák alatt vezetett egész a faluig, miközben föltűnedeztek a paraszt faházikók és az urasági épületek vörös födelei, megcsillantak a templom arany csúcsai, mikor a hevesen megdobbant szív kérdés nélkűl is tudta, hova érkezett: a szünet nélkül gyülemlő érzések és gondolatok végre hangos szavakban törtek ki belőle:
- No hát, nem voltam én bolond idáig? A sors arra jelölt ki, hogy jótevője legyek egy földi paradicsomnak, én meg holt betűk közé temetkezem! Megkaptam kellő nevelésemet, tanultam, el vagyok látva azon ismeretekkel, a melyek szükségesek arra, hogy az alárendeltjeim érdekében jót mívelhessek, hogy megjavítsam az egész környék helyzetét, hogy a földesúri sokoldalú kötelezettségeket teljesíthessem, hogy rendelkező és bíró lehessek egy személyben, - s ezt én mind rábíztam az ostoba gazdatisztre, magam pedig inkább olyan emberek ügyeivel foglalkoztam, a kiket soh’sem láttam, a kiknek jellemét és egyéb tulajdonságaikat nem ismerem? Előbbre valónak tartsam az igazi kormányzásnál a tőlem ezer versztányira fekvő vidékeknek papiron való, fantasztikus igazgatását, olyan vidékekét, a hol soha nem is jártam s a melyek dolgában én egy csomó képtelenséget és ostobaságot követhetek el?
Hanem hát egészen más várt reá. A jobbágyok értesűlvén az ő megérkezéséről, összegyűltek a házba fölvezető lépcsőn. A szarkafészekhez hasonló asszonyi főkötők és fejkendők, sapkák, zekék és festőiesen leomló szakállak özöne vette őt körül a különben szép lakosságú faluból. A mint fölhangzott az üdvözlő megszólítás: „Kegyes jóltevőnk!” férfiak és asszonyok önkéntelenül sirva fakadtak s eszébe juttatván neki a nagyapját és ősapját is, ő maga sem állhatta meg könnyek nélkül. Gondolta magában: „Milyen szeretet és ragaszkodás! És miért? Azért, mert én soha közébök sem jöttem, soha nem törődtem velök”.
És föltette magában, hogy megosztja velök a munkát és fáradalmat. És elkezdett gazdálkodni, intézkedni. Lejebb szállította a robotot és ezáltal több időt engedett arra, hogy a jobbágy a maga számára dolgozhassék. Az ostoba gazdatisztet elbocsátotta. Maga járt mindenüvé, a mezőre, a csűrbe, a gabonaszárítóba, a malmokba, a kikötőbe, a bárkák és tutajok le- és fölrakodásához, annyira, hogy a rest jobbágyok már vakaródzni kezdtek. De ez nem sokáig tartott. A muzsik furfangos. Hamarosan rájött, hogy az úr, ha fürge is és szeret mindenbe gyorsan belekapni, de hogy hogyan és miképpen kapjon egybe-másba, azt már nem érti s bár írástudó ember, de nem sokat konyít a dologhoz. Az lett a vége, hogy úr és muzsik - nem az, mintha egyáltalában nem értették volna meg egymást, de egyszerűen nem tudtak egymással lépést tartani, mindegyik más nótát fújt.
Téntétnikov kezdte észrevenni, hogy az urasági földeken valahogy minden hitványabban termett, mint a parasztokén. Korábban vetettek, mégis későbben kelt ki a vetés, pedig, úgy látszik, rendesen ment a munka. Ő mindenütt ott volt, sőt a szorgalmasabb embereknek egy-egy pohár pálinkát is adott jutalmúl. És a muzsikok gabonája már régen kalászba szökkent, a zab már peregni kezdett, a köles bugába ment, az ő földjén pedig még alig ment szárba a vetés, kalász még nem mutatkozott. Egyszóval kezdte észrevenni az úr, hogy a muzsik ravaszkodik, minden kedvezmény mellett is. Próbálta a muzsikokat pirongatni is, de azok így feleltek:
- Hogy’ lehetne az, uram, hogy mink az uraság érdekeivel ne törődnénk. Hiszen tetszett látni, milyen szorgalmasak voltunk szántásban, vetésben - még egy-egy pohár pálinkával is meg tetszett jutalmazni.
Mit lehetett erre felelni?
- Hát akkor miért olyan rossz a vetés? - kérdezte az úr.
- Ki tudná azt? Talán valami féreg pusztítja a gyökerét. Azután meg azt is tessék venni, hogy nem járt eső.
De az úr látta, hogy a muzsikok vetésének a gyökerét nem bántotta a féreg s különös módon eső is volt a parasztok földjein: azoknak a kedvében járt a természet, az urasági földre pedig egy szem esőt sem juttatott.
Még nehezebb dolga volt az asszonyokkal. Ezek nap-nap után elkérezkedtek a munkából, panaszkodtak a nehéz úrdolgára. Különös dolog! hiszen ő egészen megszüntette a vászon, különféle bogyók, gomba, mogyoró stb. beszolgáltatása kötelezettségét, a robotok felerészét elengedte, azt remélve, hogy az asszonyok az ezzel megkímélt időt a többi gazdaságra fordítják, szőnek-varrnak a férjeikre, bővebben foglalkoznak kerti veteményezéssel. Hát szó sincs róla! A fejérnép közt oly henyélés, czivakodás, pletykálás kapott lábra, hogy a férjeik egyre jártak az úr nyakára a panaszaikkal:
- Uram, tégy valamit ezekkel a boszorkányokkal! Mintha az ördög szállta volna meg őket, nem lehet velök meglenni.
Eltökélte, hogy szigorúan fog föllépni. De miben álljon a szigorúság? Az asszony végre is csak asszony; az asszonynép olyan jajgatást vitt véghez, olyan beteg volt, olyan rongyos ruhát aggatott magára, hogy azt sem tudta elképzelni az ember: hol szedte azt össze.
- Eredj haza, eredj; csak ne lássalak! - mondotta Téntétnikov - s látta aztán, hogy a lábán alig álló asszony kimenve a kapun, rögtön hajba kapott a szomszédasszonyával valami répa miatt s úgy megdolgozta annak az oldalbordáját, hogy akármelyik férfi sem tehette volna különben.
Arra is gondolt, hogy valami iskolát állít a jobbágyai számára, de ebből is olyan hiábavalóság sült ki, hogy ő a fejét lecsüggesztve, azt mondta magában: jobb lett volna bele sem kezdeni. A bíráskodási és vizsgálati ügyekben egyszerűen használhatatlanoknak bizonyúltak azok a jogi fínomságok, a melyeket ő a bölcs tanároktól tanult. Az egyik fél is hazudik, a másik fél is hazudik - hát légy okos! Belátta, hogy a jogi és philosophiai fínomságok helyett többet ér az ember-ismeret, belátta, hogy hiányzik nála valami, de hogy mi: azt az Isten tudja. És megtörtént az, a mi oly gyakran meg szokott történni: sem az úr nem ismerte a szolgáját, sem a szolga az urát; a szolga is rossznak tűnt föl, az úr is. Mindez nagyon lehűtötte a földesúr nekibuzdúlását. A munkáknál már nem ügyelt semmire. Akár a kaszák suhogtak a fűben, akár asztagokat raktak, akár a magtárt töltötték, ha közvetetlenűl előtte folyt is a munka, tekintete másfelé kalandozott, ha meg távolabb dolgoztak, akkor közelebb tárgyat nézgélt, vagy félre fordúlva szemlélt valami folyó-kanyarúlatot, a melynek partján valamely vörös lábú, vörös csőrű madár sétálgatott; nézte, hogy az a madár, megfogva egy-egy halat, azt a csőrében keresztben tartotta, mintha azon gondolkoznék: lenyelje-e vagy ne nyelje le, akközben pedig állhatatosan nézett le a folyó mentén, a hol egy másik madár álldogált, a mely még nem fogott halat, csak bámúlta azt a társát, a melyik már halat fogott. Aratás-közben nem nézte, hogy’ rakják a kévéket: keresztekbe, csomókba, vagy egyszerűen halomba? nem törődött vele: resten vagy fürgén rakták-e a kazlakat, boglyákat. Szemét behúnyva és fejét a végtelen ég felé emelve, kéjelgett abban, hogy a mezők illatát magába szíjja s hallgassa a légi énekeseket, mikor azok dala mindenfelől, az égről és a földről egy karban egyesűlnek, nem zavarva egyik a másikat: kiabál a bíbicz, pittypalatyol a fürj, csicseregnek és csevegnek az ide-oda röpkedő kendericzék, trilláz a láthatatlan légi létrán fölemelkedő pacsirta, kurrognak a hosszú sorban tova szálló darvak, olyan hangot adva, mint az ércz-kürt s messze hangozva a légi magasságban. És olyan volt, mint az a szórakozott tanuló, a ki a könyvbe néz ugyan, de azalatt a fügét is látja, melyet a tanulótársa tesz eléje. Utóljára már egyáltalában nem is járt ki a munkákhoz, fölhagyott az emberek pöreinek elintézésével, beült a szobájába s még a jelentést tevő ispánt sem eresztette be magához.
Időnkint a szomszédok közűl be-benézett hozzá egy örökösen pipáló-füstölő nyugalmazott huszár-hadnagy, meg egy visszavonúlt ezredes, a ki nagyszerűen tudott mindenről beszélni. De ezeket is megúnta. Fölűletesnek ítélte ezek beszédét; élénk, ügyes mozgásaikat, térd-veregetéseiket és egyéb bizalmaskodásaikat pedig már túlságosan is egyszerűnek és fesztelennek. Elhatározta, hogy megszakítja velük az ismeretséget s ezt meglehetős nyerseséggel meg is cselekedte. Egyszer ugyanis, mikor az ezredesek kiváló alakja, a mindenről kellemesen beszélni tudó Visnepokromov Nikolajics Várvár ellátogatott hozzá, éppen azzal a czéllal, hogy kedvére kibeszélje magát, érintve politikát, philosophiát, irodalmat, morált, sőt Anglia pénzügyi helyzetét is, Téntétnikov kiüzent, hogy nincs otthon, de egyidejűleg elég vigyázatlan volt egy ablakban megjelenni. A vendég és háziúr tekintetei találkoztak. Az egyik, persze, fogai közt azt dünnyögte, hogy: „disznó” s a másik is körülbelől effélét dörmögött. Ezzel az ismeretség véget is ért. Attól kezdve nem látogatta őt senki. A házban a teljes egyedűlvalóság ütötte föl tanyáját. A háziúr soha le nem vetette a házikabátját, teljes tétlenségre adta magát s ekkor támadt az a gondolata, hogy Oroszországról könyvet írjon. Hogy miképpen eszmélkednek ilyen könyv megírásán, azt már látta az olvasó. A napok teltek, múltak egyhangúan, színtelenűl. Nem lehet azonban állítani, hogy nem akadtak volna olyan napok is, a melyeken Téntétnikov fölriadt álmodozásaiból. Mikor a posta hírlapokat és folyóíratokat hozott s valamely volt tanulótársa nevét látta egy-egy czikk alatt, a ki már tekintélyes állást foglalt el az állam szolgálatában, vagy az egyetemes tudományosság és művelődés érdekében dolgozott, olyankor mindig titkos szomorúság lepte meg a szívét és szelíd, néma fájdalommal gondolt a maga tétlenségére. Olyankor tűrhetetlennek, kiállhatatlannak ítélte a maga életét. Rendkívüli élénkséggel újúlt föl előtte az iskolában töltött idő s előtte állt egész élő valóságában az ő egykori tanárja, Petrovics Sándor... És megindúlt a könnye zápor módjára s zokogása eltartott csaknem az egész napon.
Mit jelentettek e zokogások? Talán a szenvedő lélek nyilatkoztatta ki azokban titkos bánatát a fölött, hogy nem sikerűlt neki fölfelé törekedő, küzködő szellemét kiművelni, hogy nem edződvén meg idejekorán a balsikerekkel való küzdelemben, most már nem volt képes fölemelkedni és megbirkózni az útját álló akadályokkal; hogy ellágyúlván, mint izzó tűzben az ércz, nagy érzésekkel gazdag szelleme nem kapta meg az utolsó formába-öntést s akarata most rugékonyság és erő nélkül való; hogy reá nézve nagyonis korán halt meg a derék nevelő és tanító s hogy most az egész világon nincs senki, a ki képes volna föllendíteni örökös ingadozásokban élő erejét és rugalmatlan, tehetetlen akaratát, nincs, a ki élő, buzdító szóval kiáltaná oda neki: előre! a mely szót pedig megvár mindenütt, minden rendben és rangban, minden állásban és foglalkozásban álló orosz ember!
De hol az az ember, a ki az édes orosz anyanyelven ide kiáltaná nekünk a csodás hatású szót: előre! ki az, a ki ismerve a mi természetünk erejét, tulajdonságait és egész mélységét, egy varázs-intéssel odaterelné az orosz embert a magasabb életpályára? Mily örömkönyekkel, mily szeretettel köszönnők meg mi ezt! De nemzedékek tűnnek el nemzedékek után, a révedezők, tétlenűl tengődők százezrei szunnyadják örök álmukat, s Oroszországban csak nagy ritkán támad ember, a ki el tudja kiáltani ezt a mindenható szót.
Hanem egy körülmény csaknem fölrázta Téntétnikovot s kicsibe múlt, hogy új fordúlatot nem adott életének. Valami szerelemféle esett meg vele, de valahogy’ ez is félbemaradt. A falujától vagy tíz versztára lakott egy tábornok szomszédja, a ki - mint már láttuk - nem valami hizelgő véleménynyel volt Téntétnikov felől. A tábornok tábornoki módra élt, vendégeket látott, szerette, ha a szomszédok tisztelegni jártak hozzá; ő persze a látogatásokat nem viszonozta, rekedt hangon beszélt, könyveket olvasgatott s volt egy különös leánya, a kit inkább lehetett volna fantasztikus látománynak mondani, mintsem nőnek. Néha álmában lát az ember olyanformát, s attól kezdve egész életén át révedezik azzal az álombeli látománynyal, elveszíti végképpen a való életet s ilyen állapotában semmire sem alkalmatos. - A leányt Juliskának hítták. Különös volt a nevelése. A nevelőnője angol volt, a ki egy szót sem tudott oroszúl. Anyját még gyermekkorában elvesztette. Apja nem ért rá vele foglalkozni. Különben is, a mily képtelenűl szerette leányát, még elronthatta volna. Hihetetlenűl nehéz föladat a Juliska arczképét leírni, olyan csupa élénkség volt, mint maga az élet. Inkább kellemes jelenség, mint szépség; több mint eszes; szebb növésű, légiesebb, mint a klasszikus nők. Semmi szín alatt sem lehetett volna megmondani, hogy mely éghajlat nyomta reá a bélyegét, mert olyan arczélt és olyan arczvonásokat nehéz lett volna valahol találni, legfölebb az antik véseteken. Teljes szabadságban nővén föl, mindenben akaratos volt. Ha látta volna valaki, mint gyüjtött a hirtelen harag szigorú redőket csudaszép homlokára, mily hevesen pörölt apjával, azt hihette volna, hogy ez a legszeszélyesebb teremtés. De csak olyankor haragudott, ha valamely igazságtalanságot hallott vagy valamely kegyetlen eljárásról értesűlt, történt legyen az bárkivel is. De mily hirtelen eltűnt volna az a harag, ha azt, a ki ellen felbőszűlt, valami szerencsétlenségben pillantotta volna meg! Mily gyorsan dobta volna oda az erszényét, nem okoskodva előbb, hogy helyesen cselekszik-e vagy sem, s mily sietve tépte volna sebkötésre a saját ruháját, ha azt megsebesűltnek látja vala! Volt benne valami törekedő szellem. Mikor beszélt, úgy látszott, mintha minden porczikája törekednék a gondolat után; arczkifejezése úgy, mint hanghordozása, keze mozgása; mintha még a ruha redői is arrafelé röpködtek volna s úgy tetszett, mintha ő maga is mindjárt utána röpűlne a saját szavainak. Nem volt semmi titka. Nem félt bárki előtt is kinyilvánítani gondolatait s nincs az az erő és hatalom, mely őt hallgatásra bírta volna, ha egyszer beszélni való kedve támadt. Különös, egyedűl az ő sajátságát tévő, elbájoló járása annyira fesztelenűl szabad volt, hogy bárki is önkéntelenűl félre állt volna az útjából. Jelenlétében zavarba jött, meghúzta magát a rossz ember, míg a jó, ha még oly félénk lett volna is, egyszeribe olyan beszédes lett vele, mint a testvérével és oly különös csalódást érzett, mintha ő ezzel a leánynyal valahol és valamikor találkozott volna, valamikor az emlékezetből is kikopott gyermekkorban, valamely szülői háznál, vídám estenden, vídám játszó gyermekek társaságában s mintha ezek után unalmassá vált volna előtte az okos, felnőtt ember.
Téntétnikov Ivánovics András nem tudta volna elmondani: hogyan történt az, hogy ő mindjárt az első naptól fogva úgy érezte magát Juliskával, mintha mindig ismerős lett volna vele. Megmagyarázhatatlan, új érzés vett erőt a lelkén. Élete egyszeribe földerűlt. A hálókabátját egyidőre magára hagyta, nem vaczkolódott oly sokáig az ágyában, nem állt oly sokáig Mihály a mosdótállal. A szobák ablakai kinyíltak s a ház ura gyakran járt-kelt kertje sötét árnyaiban s órákig elálldogált a távolság megkapó képét szemlélve.
A tábornok eleinte elég jól és szívesen fogadta; de teljesen megbarátkozni nem bírtak. Beszélgetéseik mindig vitával végződtek s olyankor mindketten valami kellemetlen érzéssel teltek el. A tábornok nem szerette, ha ellent mondtak neki, bár olyasmiről is szeretett beszélni, a mihez semmit sem értett. Másfelől Téntétnikov is kényes ember volt. Egyébaránt az apának sok megbocsáttatott a leánya kedvéért s a békét fönntartották mindaddig, míg a tábornokhoz vendégűl jöttek a rokonai: Boldyseva grófné és Juzjákina herczegnő; amaz özvegyasszony, emez aggszűz, valamikor mindketten udvarhölgyek, részben fecsegők, részben pletykafészkek, nem valami elbájoló külsővel, de jelentékeny összeköttetésekkel Pétervárott, a kiknek jelenlétében a tábornok kissé még henczegett is. Téntétnikovnak úgy tetszett, hogy a hölgyeknek megérkezése napjától kezdve a tábornok hidegebben viselkedett ő vele szemben, csaknem észre sem vette őt s úgy bánt vele, mint valami műveletlen emberrel vagy alantas hivatalnokkal, a kit írások másolására szoktak tartani. Hol úgy szólította, hogy: barátocskám, hol pedig úgy: hallja csak, sőt egyszer még úgy is, hogy: te. Ivánovics András megsokallta a dolgot, fejébe szökött a vér. Hanem azért fogait összeszorítva erőt vett magán s rendkívül udvarias, lágy hangon szólalt meg, csak az arczán mutatkozott vörös foltok árúlták el benső háborgását.
- Tábornok úr, én hálás köszönettel veszem az ön szívességét. A te szóval ön engemet szorosabb barátságra hí föl, engemet is arra indítva, hogy én is te-nek szólítsam önt. De a köztünk levő korkülönbség nem engedi meg, hogy ilyen bizalmas viszony legyen köztünk.
A tábornok zavarba jött. Gondolatot és szavakat keresve, kissé összefüggéstelenül azt felelte, hogy a te szót ő nem oly értelemben használta, meg hogy öreg embernek megengedhető, ha a fiatal embert te-nek szólítja, (állását és rangját ekközben nem is említette).
Természetes, hogy az ismeretség ettől kezdve megszakadt köztük s a szerelem mindjárt a kezdetén véget ért. Ellobbant a fény, a mely Téntétnikov előtt egy pillanatra kigyúlt s az ezt követő homály még sűrűbb lett. Újra kezdődött az az élet, a melyet az olvasó már e fejezet elején látott, a henyélés, a tétlenség élete. A házban rendetlenség, tisztátlanság ütött tanyát. A padlófényesítő kefe egész napokig ott hevert a szoba közepén a szeméttel együtt. A nadrágokat a vendéglátó-szobában is fölaggatták; a pamlag előtt álló elegáns asztalon nadrágtartó hevert, mintha azzal várnák a vendéget s egész élete oly semmis, oly álmos lett, hogy nemcsak a cselédjei nem tisztelték, de már a tyúkjai is majdnem megvagdalták a csőreikkel. Tollat véve a kezébe, oda sem gondolva, órákig rajzolgatott bokrokat, házikókat, kunyhókat, szekereket, trojkákat. Néha annyira elfeledkezett magáról, hogy a tolla mintegy maga-magától, az ura tudta nélkül, fínom arczvonású, gyors, átható tekintetű fejecskét rajzolt, selymes hajfürtökkel, s olyankor meglepetve látta a toll gazdája, hogy annak az arczképe áll előtte, a kiről semmiféle festőművész sem volna képes jó arczképet festeni. Ilyenkor még jobban elszomorodott s átadva magát annak a hitnek, hogy a földön nincs boldogság, még komorabb apátiába merűlt.
Ilyen volt a Téntétnikov Ivánovics András lelkiállapota. A napnak abban a szakában, a melyben rendesen az ablak mellé ült, hogy szokásaként kinézegessen, egyszer csak nem hallotta ám sem Gergelyt, sem Perfilyevnát, a helyett valami élénkség, jövés-menés keletkezett az udvaron. A kukta és a sikáló-szolgáló a kapuhoz szaladtak, hogy kinyissák. A kapuban lovak tűntek föl, éppen úgy, mint a hogy’ a diadalkapuknál rajzolják: egy lófej balra kikanyarodva, egy másik lófej jobbra kikanyarodva, a harmadik lófej pedig a középen magasra tartva. A lovaknál följebb, a bakon a kocsis meg az inas bő kabátban, övét zsebkendőjével átkötve. Ezek mögött egy úr sapkában, köpönyegben, tarka kendőbe burkolva a nyakát. A mint a fogat a följáró lépcső elé gördűlt, kisült, hogy nem egyéb az, mint kisebbszerű, ruganyos bricska. A szokatlanúl kellemes külsejű úr gyorsan, ügyesen, csaknem katonásan ugrott le a följáró lépcsőre.
Ivánovics András megrőkönyűlt: azt hitte, valami állami hívatalnok. Mert tudni kell, hogy fiatal korában belekeveredett valami oktalan dologba. Két philosophus a huszárok közül, a kik összeolvastak mindenféle röpíratokat, meg egy esztétikus, a ki azonban egyetemi kurzusait el nem végezte, meg valami tönkrement kártyás valami jótékonyczélú egyesületet akartak létrehozni egy vén gézengúz és szabadkőműves elnöklete alatt, a ki szintén nagy kártyás, de egyúttal igen kiváló szónok is volt. A társaság azzal a nagy programmal alakult meg, hogy állandó boldogúlást biztosít az egész emberiségnek, a Thames partjaitól kezdve egész Kamcsatkáig. A pénztárnak roppant összegre lett volna szüksége; a pénzáldozatokat hihetetlen összegekben szedték be a nagylelkű tagoktól. Hogy mindezt hova fordították, azt csak az elnök tudta. Téntétnikovot ebbe az egyletbe két jóbarátja vonta be; ezek a jóbarátok hevesvérű, de jó emberek voltak, csakhogy a gyakori pohár-köszöntőktől, a melyek a tudomány, a fölvilágosúltság és az emberiség jövője érdekében hangzottak el, idővel valóságos részegeskedő korhelyekké lettek. Téntétnikov mihamar észbe kapott, s kivált ebből a körből. Hanem az egyletnek sikerült már olyan ügyletekbe is belekeveredni, a melyek egyáltalában nem illettek nemes emberekhez, annyira, hogy idővel a rendőrség is beleavatkozott a dologba. Nem csodálható tehát, hogy Téntétnikov - ámbár kivált a társaságból és azzal minden összeköttetést megszakított - mégsem lehetett nyugodt: a lelkiismeretét nem érezte egészen tisztának. Nem minden félelem nélkül nézett tehát most is a rányitott ajtóra.
De a félelme rögtön elmúlt, mihelyt a vendég hihetetlen elegáncziával üdvözölte őt, tiszteletteljesen, kissé félrebillentve tartotta a fejét s rövid, de határozott szavakkal elmondta, hogy ő már régóta utazik Oroszországszerte, hajtatván úgy foglalkozásától, mint érdeklődésétől; hogy a mi hazánk bővelkedik figyelemreméltó tárgyakban, nem is szólva a különféle iparokról és a talaj különféleségéről; hogy ő el van ragadtatva e falu festői vidékétől; hogy daczára a vidék szépségének, ő nem lett volna oly vakmerő, hogy e látogatásával alkalmatlankodjék, ha a tavaszi áradások és a rossz utak miatt hirtelen baja nem történik a kocsijának, a melynek kijavítására kovács és egyéb kézműves kezére van szükség; hogy azonban, ha baja nem történt volna a bricskájának, ő még akkor sem tudott volna lemondani arról a szerencséről, hogy itt személyesen tiszteletét tegye.
A vendég, miután mondókáját elvégezte, elbájoló kellemmel kanyarított egyet a lábával, a mely ficsúros, gyöngyház-gombos, lakkozott félczipőbe volt bujtatva s daczára köpczös mivoltának, nyomban hátra is ugrott, akár a gummi-lapda.
A megnyugodt Ivánovics András azt következtette, hogy ez valami tudományszomjas professzor, a ki talán azért utazza be Oroszországot, hogy növényeket gyűjtsön, vagy régiségek után ásatásokat rendezzen. Rögtön ki is jelentette neki, hogy kész mindenben szolgálatára lenni; fölajánlotta a mesterembereit, kerékgyártóit és kovácsait; kérte, hogy érezze magát egészen otthonosan, leültette egy nagy Voltaire-karosszékbe s készült annak a beszédét meghallgatni a természettudományokról.
Hanem a jövevény inkább a belső világgal foglalkozott. Életét a tenger hajójához hasonlította, a melyet ide s oda hánynak-vetnek a megbízhatatlan szelek; megemlékezett arról is, hogy gyakran kellett változtatnia állását, hívatalait, hogy sokat szenvedett az igazságért, sőt hogy élete is nem egyszer veszedelemben forgott az ellenségei fondorkodása folytán, s még sok olyasfélét beszélt, a mi őt inkább gyakorlati férfiúnak tüntette föl. Beszéde végeztével pedig oly hangosan fútta ki batisztzsebkendőjébe az orrát, hogy Ivánovics András olyat még nem is hallott. A zenekarokban szokott lenni olyan trombita, a mely ha megszólal, úgy rémlik az embernek, mintha nem a zenekarban történt volna a harsogás, hanem a saját fülében. Éppen ilyen hang zendűlt meg a szendergő ház falai közt, s utána rögtön kölni víz illata kezdett terjengeni, a melyet a batiszt-zsebkendő ügyes megrázásával idézett elő a vendég.
Az olvasó talán már ki is találta, hogy a vendég nem volt senki más, mint a mi rég nem látott, tiszteletreméltó hősünk, Csicsikov Ivánovics Pál. Hősünk kissé megvénűlt: úgy látszik, hogy ez az idő nem repült el fölötte minden zivatar és gond nélkül. Úgy tetszett, mintha a frakkja is megkopott volna s a bricskája, kocsisa, inasa, lova, lószerszáma: mind fakóbb, viseltesebb lett volna. Úgy látszott, mintha még a pénzügyi helyzete is gyöngélkednék. Hanem az arcza, fínom magaviselete a régi maradt. Sőt mintha még kellemesebb lett volna a magatartása, a beszéde, mintha még csinosabban rakta volna keresztbe a lábát, mikor leült. Még több lágyság volt beszédében, nagyobb óvatosság mérsékelt szavaiban és kifejezéseiben; okosabb és tapintatosabb volt mindenben. Fehérebb és hónál tisztább volt a gallérja, ing-eleje s ámbár éppen útról érkezett, nem volt a frakkján még csak egy pehely sem, akár mindjárt leülhetett volna valami névnapi lakomához. Arcza és álla oly szépen meg volt borotválva, hogy csak a vak nem gyönyörködhetett volna azok gömbölyűségében.
A házban rögtön változás történt. A ház azon felét, a mely idáig vakságra volt kárhoztatva bezárt fatábláival, hirtelen elöntötte a derűltség és világosság. A világosságot kapott szobákban tettek-vettek, s mihamar a következő kép tárult föl: a hálóúl szánt szobában az éjjeli toilletthez szükséges holmit helyeztek el, a nappalinak szánt szobában... de előbb tudni kell, hogy ebben a szobában három asztal volt: egy íróasztal a pamlag előtt, egy játszóasztal az ablakok közt, egy sarok-asztal egy szögletben a hálószobába vezető s a lakatlan terembe nyíló ajtók között, a mely terem a benne elhelyezett, megsántúlt bútorokkal most előszobáúl szolgált s a melybe már vagy egy év óta senki sem tette be a lábát. Ezen a sarok-asztalon helyezték el az útitáskából kiszedett ruhát, úgymint a frakkhoz való nadrágot, egy új nadrágot, egy szürke nadrágot, két bársony- és két atlasz-mellényt meg egy kabátot. Mindez egymás fejére-nyakára, gúla-alakban volt rakva, s felűl selyemzsebkendővel letakarva. A másik szögletben, az ajtó és ablak között, sorba rakódtak a csizmák, czipők, a melyek némelyike nem volt már új, de némelyike egészen új s voltak köztük lakkozott félczipők és voltak papucsok is. Ezeket is szemérmesen takarták le selyemzsebkendővel, úgy, mintha ott sem lettek volna. Az íróasztalon nagy rendszeretettel voltak elhelyezve az iskátulyák, kölni-vizes üvegek, egy kalendárium s valami két regény, de mindakettőnek csak a második kötete. A tiszta fehérnemű már a hálószoba komót-szekrényébe került, míg a mosónénak való fehérneműt csomóba kötve, az ágy alá dugták. Ugyancsak az ágy alá került a kiürített útitáska is. A kardot, a mely azért útazott az urával, hogy félelmet gerjeszszen az útonállókban, szintén a hálóban helyezték el, fölakasztván az ágy közelében egy szögre. Minden rendkívüli tisztaságtól és takarosságtól ragyogott. Sehol sem egy pehely, sem egy darabka papir-rongy, sem egy csípetnyi szemét. Mintha maga a levegő is megnemesűlt volna: megtelt friss, egészséges férfi-szaggal, olyan férfiéval, a ki gyakran vált fehérneműt, gyakran fürdik, ünnepnapokon pedig nedves spongyiával dörzsöli le magát. Az előszobáúl szolgáló teremben egy időre próbát tett a Petruska inas bűze, hogy otthonossá tegye magát, de Petruskát hamarosan áthelyezték a konyhába, a mint az dukált is.
Az első napokban Ivánovics András féltette a függetlenségét, hogy a vendége majd leköti, életmódját megváltoztatja és megbontja oly sikeresen megállapított berendezkedését; de ez a félelme fölösleges volt. A mi Ivánovics Pálunknak rendkívüli képessége volt arra, hogy mindenhez alkalmazkodjék. Helyeselte a házigazdája fontolva haladó életbölcsességét s azt mondta, hogy azzal százéves kort lehet elérni. Az egyedülvalóságról igen találóan nyilatkozott, kijelentvén, hogy az nagy gondolatokat ébreszt az emberben. A könyvtárra tekintvén s dicsérettel emlékezvén meg a könyvekről egyáltalában, megjegyezte, hogy azok megmentik az embert a tétlenségtől. Kevés szóval sokat mondott. Magaviseletében meg szintén igen alkalmazkodó volt. Kellő időben tudott megjelenni, kellő időben távozni; nem zaklatta kérdésekkel a házigazdáját olyankor, mikor annak nem volt beszélgető kedve; szívesen játszott vele sakkot, szívesen hallgatott. Addig, míg az egyik fodros fellegekben eregette a dohány-füstöt, a másik, nem pipázván, kitalált valami ennek megfelelő foglalatosságot; kivette példáúl a zsebéből feketén zománczozott ezüst tobákos-szelenczéjét s azt balkeze két újja közé szorítva, gyorsan pörgette a jobbkezével, mint a hogy’ a földgömböt szokták a tengelye körül forgatni, vagy dobolt rajta az ujjaival és taktust fütyölt hozzá. Egyszóval, nem zavarta a házigazdáját.
- Életemben először látok olyan embert, a kivel meg lehet élni, - mondotta magában Téntétnikov; - ez a művészet nálunk átalában igen ritka. Van elég eszes, művelt és jó emberünk, de állandóan egyforma emberünk, a kivel holtig megélhessen az ember a nélkül, hogy összevesszen vele: - nem tudom, sok ilyen embert lehetne-e nálunk találni. Ez az első, a kire én rábukkantam.
Így nyilatkozott Téntétnikov vendégéről.
Csicsikov meg örült, hogy egyidőre oly csendes, békés emberhez kovártélyozhatta be magát. Megunta már a czigány-életet. Megpihenni, hacsak egy hónapig is, valamely szép faluban, nézegetni tavasz jöttével a mezőket, még mint hemorrhoidás embernek is nagyon jól esett neki.
Nehéz lett volna pihenésre különb zugot találni. A tavasz, melyet a hidegek sokáig késleltettek, hirtelen beköszöntött minden szépségében s mindenütt megpezsdűlt az élet. Már kéklettek az erdőközi tisztások s az első kizöldűlés smaragdján átütött a pitypang, a lila-rózsaszínű anemone szelíden hajlongó fejecskéje. A posványok felett musliczák és egyéb rovarok rajzottak; ezeket már kergette a vízi-pók, és sokféle madár gyülekezett a száraz nádasban. Minden közelebb jött egymáshoz, mintha meg akarta volna nézni egymást. A föld hirtelen megnépesűlt, fölébredt az erdő, hangos lett a rét. A faluban kezdetét vette a legények, lányok dalos játéka. Vígadott mindenki. Mily gyönyörű zöld minden! mily friss a lég! hogy’ zsivajognak a kertekben a madarak! Paradicsom, ujjongás és örvendezés mindenfelé. A falu zengett, énekelt, mint valami lakadalom.
Csicsikov sokat sétálgatott. De volt is hova és merre! Fölment a hegytetőre s lenézett az alant elterűlő völgyekre, a melyekben ott csillogtak még a vízáradat maradványai, s ezekből mint homályos szigetek tűntek elő a még lombtalan erdő-foltok. Bement az erdő sűrűjébe, hol az egymás mellett egész közel álló, fészkekkel megrakott fák éppen rügyezni kezdtek, fölöttük károgó varjak röpködtek, sereges röptükben elhomályosítva az eget. A föld felszáradtával elmehetett már a folyó rakodópartjaihoz is, a hol az első hajók borsóval, árpával és búzával megrakodva útra keltek, mialatt a víz bódító zuhogással forgatta a malomkerekeket. Kiment a mezőre, megnézte az első tavaszi munkát, nézegette a zöld alapon fekete sávokban húzódó friss szántásokat s a magvetőt, a ki kezével meg-megveregette a nyakában függő rostát, egy-egy marék szemet szórt szélylyel, egyenletesen, a nélkül, hogy csak egy szem is oldalra hullt volna.
Járt Csicsikov mindenütt. Szóba állt az ispánnal, a muzsikokkal, a molnárral. Megtudott mindent apróra, hogy’ és miképpen folyik a gazdálkodás, hogy’ kél az élet, mennyi vámot vesznek őszszel és tavaszszal az őrlésért, megkérdezte az összes muzsikok nevét, megtudakolta: ki melyikkel rokon, ki hol vette a tehenét, mivel eteti a disznaját, egyszóval: mindent. Megtudta azt is: hány muzsik halt meg; kisült, hogy nem sok. Mint értelmes ember azonnal rájött, hogy az Ivánovics András gazdasága nem valami jól megy: mindenfelé elhagyott termés, fejetlenség, lopás és iszákosság! És gondolta magában: „Nagy marha ám ez a Téntétnikov! Ilyen szép birtokot így elhanyagolni! Hiszen ebből ötvenezer évi jövedelmet lehetne húzni.”
E sétái alatt nem egyszer jött az a gondolata, hogy valamikor ő is ilyen csendes, nyugodalmas birtok tulajdonosa lesz; valamikor, de hát persze nem most, hanem később, mikor majd befejezi a fődolgát s meglesznek a szükséges eszközök. Ilyenkor természetesen mindjárt eszébe jutott egy fiatal, friss, fehérarczú asszonyka is, valamely kupecz vagy más tehetős ember leánya, a ki a zenében is jártas. Eszébe jutott az új nemzedék is, a mely hivatva lesz majd a Csicsikov-családot tovább terjeszteni: egy pajkos fiúcska és egy szép kis leányka, vagy talán két fiúcska s két vagy akár három leányka is; hadd tudják meg, hogy ő tényleg élt és létezett, s nem csak áthaladt, mint valami árnyék vagy kísértet a földön, - s ne legyen szégyenére a hazának sem. Ilyenkor még arra is gondolt, hogy nem ártana a rangját is egy kissé kipótolni: példáúl a polgári tanácsosság igen tiszteletreméltó dolog... S ki tudná, hogy mi-mindenre gondolt sétái közben, olyanra, a mi az embert oly gyakran kiragadja a jelenből, űzi, hajtja, ingerli, sarkalja a képzelődést s még akkor is kellemesen esik, ha az ember meg van győződve felőle, hogy mindebből soha semmi sem lesz. A falu a Csicsikov szolgáinak is megtetszett. Ezek is egészen otthon érezték magukat. Petruska mihamar megbarátkozott Gergelylyel, a pinczemesterrel, habár eleinte kiállhatatlan módon nagyralátók voltak egymás iránt és lenézték egymást. Petruska azzal henczegett Gergelylyel szemben, hogy ő világlátott, sokat járt ember, de Gergely rögtön lefőzte őt Pétervárral, a hol Petruska még nem volt. Petruska följebb akart kerekedni s nekirontani ama távoli helyeknek, a hol ő megfordult, de Gergely olyan helyet nevezett meg neki, a melyet semmiféle mappán nem lehetett volna megtalálni s elszámolt több, mint harminczezer versztát, annyira, hogy az Ivánovics Pál inasa végképp elkábúlt, eltátotta a száját, s nyomban kikaczagta őt az egész udvari cselédség. Hanem aztán a per mégis a legszorosabb barátsággal végződött. A falu végén a Kopasz Pimen, minden parasztoknak a bácsija, kocsmát tartott, a melynek Czápa volt a neve. Ebben a helyiségben lehetett őket a nap minden órájában látni. Ott lettek jóbarátokká, törzsvendégekké.
Szelifánnak más kedvtelése akadt. A faluban minden este énekeltek, tánczoltak, vígadtak. A termetes, pozsgás leányok láttára, a milyeneket mai napság már nehéz találni a nagyobb falvakban, órákig lesben állt, mint a holló. Nem tudta elhatározni, melyik a különb; valamennyinek fehér a kebele, fehér a válla, valamennyinek olyan a szeme, mint a kökény, járása mint a páváé, varkocsa az övéig ér. Mikor a két kezével megfogta a fehér kezeket s lassan jobbra-balra forgott velök a koszorú-tánczban, vagy a többi legényekkel összefogódzva úgy haladtak a lányok sora felé, mint a fal, s a leányok is ilyen sorfalat formálva jöttek szembe velök, hangos, kaczagó danával: „Bojárok! hol a vőlegényem?” és ekközben lassan bealkonyodott s a dana visszhangja búsan verődött vissza a folyó túlsó partjairól: maga sem tudta, hogy mi történik vele. Ébren, álmában, reggel és este mindig úgy rémlett neki, hogy fehér kezeket tart a két kezében és járja a koszorú-tánczot.
De még Csicsikov lovai is megszerették az új szállást. A középrudas, az Asszeszor s a vörös-pej egyaránt vídáman érezték magukat Téntétnikovnál, a zabot kitűnőnek ítélték, az istállót pedig rendkívül kényelmesnek: mindegyiknek megvolt a maga külön állása, a mely el volt ugyan deszkával választva, de a deszkázaton át látni lehetett a többi lovakat úgy, hogy ha kedve kerekedett volna valamelyiknek odanyeríteni akár a legtávolabb állóra is, ez rögtön felelhetett arra.
Egyszóval: mindnyájan úgy éltek, mintha otthon lettek volna. A mi pedig azt illeti, a miért Csicsikov a nagy Oroszországot keresztül-kasúl utazgatta, tudniillik, a mi a holt lelkeket illeti, hát ebben a dologban igen óvatos kezdett lenni, még ha végképp ostoba emberrel került is össze. Téntétnikov pedig, bármit mondjunk is, könyveket olvas, elmélkedik, igyekszik mindennek az okát megtalálni: hogyan és miért? - „Ezt más oldalról kell megkerülni!” - gondolta Csicsikov. - Az udvari cselédséggel folytatott beszélgetései során megtudta ezektől a többi közt, hogy az urok régebben elég gyakran látogatta a szomszéd tábornokot, hogy a tábornoknak leánya van, hogy az urok jó szándékkal volt a kisasszony iránt, meg a kisasszony is az úr iránt... hanem azután valami miatt minden abban maradt. Ő maga is észrevette, hogy Ivánovics András tollal is, plajbászszal is valami fejecskéket rajzolgatott, a melyek mind hasonlítottak egymáshoz.
Egyszer ebéd után, a mint szokása szerint a tobákos szelenczéjét a tengelye körül forgatta, így szólalt meg:
- Ivánovics András, mégis csak hiányzik itt valami.
- Ugyan, mi? - kérdezte az, bodros füstöt fujva.
- Az élete-társa, - mondta Csicsikov.
Ivánovics András nem felelt. Ezzel véget is ért a beszélgetés.
Csicsikov azonban nem hagyta annyiban. Más időszakot keresett ki. A mint egyszer vacsora előtt egyről-másról diskuráltak, megint előállt a magáéval.
- Igazán, Ivánovics András, nagyon jól tenné, ha megházasodnék.
De még csak egy ígét se mondott erre Téntétnikov, mintha kellemetlenűl érintette volna ez a beszéd.
De Csicsikov nem tágított. Harmadízben a vacsora utáni időt választotta s akkor szólt így:
- Már akárhogy’ forgatom is elmémben az ön helyzetét, én csak azt látom, hogy önnek meg kell házasodnia, máskülönben hipochondriába esik.
A Csicsikov szavai ezúttal olyan hatással voltak, vagy olyan volt ezúttal a Téntétnikov kedélyhangulata, hogy erőt vett rajta az őszinteség, hogy ez, miután nagyot sóhajtott és a pipafüstöt fölfelé fujta, így felelt:
- Mindenhez szerencse kell, Ivánovics Pál.
Azután elbeszélte: hogy’ és mint történt a tábornokkal az ismeretség, azután a szakítás.
A mint Csicsikov megismerte a dolgot hegyiről-végire s megértette, hogy minden a te szón múlt, - egészen elképpedt. Vagy egy perczig merőn nézett a Téntétnikov szemébe s nem tudta, mit gondoljon róla: ostoba szamár-é ez, vagy csak hóbortos, vagy végre...
- De az isten szerelméért, Ivánovics András! - kiáltott föl aztán, megfogva annak mind a két kezét; - hát micsoda sértés van abban? micsoda bántó van abban a szóban, hogy te?
- Csakugyan nincs benne semmi sértés, - felelt Téntétnikov, - de a szó értelmében, a hangban, a melyen ez a szó mondva volt: abban van a sértés! Te! - ez annyit jelent: „Ne feledd, hogy te semmiség vagy; csak azért eresztelek be a házamba, mert nincs más; mikor pedig ideérkezik Juzjákina herczegné, hát húzd meg magad, maradj a küszöbnél.” Ezt jelenti az a szó.
Ezeket mondva, a békés, szelid Ivánovics András szemei szikrákat vetettek, hangjában a megsértett érzés ingerűltsége volt érezhető.
- Hát ha még az volna is az értelme: mi van abban? - mondta Csicsikov.
- Hogyan? Azt akarná ön, hogy én ilyen elbánás után is látogassam őt?
- Micsoda elbánás? Ez bizony nem elbánás! - felelt hidegvérrel Csicsikov.
- Hogyne volna elbánás? kérdezte meglepetten Téntétnikov.
- Az csak a tábornokok szokása, de nem elbánás; a tábornokok mindenkit tegeznek. De miért is ne engednék meg magoknak az ilyesmit olyan érdemes, tiszteletreméltó emberek?
- Az megint más, - mondotta Téntétnikov, - ha ő öreg, szegény ember volna, nem pedig olyan kevély, felfuvalkodott tábornok, akkor nem bánnám, ha tegezne, sőt megtiszteltetésnek is venném.
- Ez futó bolond, - gondolta magában Csicsikov, - valami rongyos vén embertől elfogadná a tegezést, de egy tábornoktól nem fogadja el. - Jól van, - tette hozzá fenhangon, - tegyük föl, hogy ő megsértette önt, de ön sem maradt neki adósa. Hanem czivakodni, nem nézve a saját érdekét sem, ez... megbocsásson... Ha ki van tűzve a czél, akkor haladni kell feléje. Ki nézi azt, hogy miképpen köp valaki? Az ember mindig köp: mert úgy van teremtve. Az egész világon nem talál ön olyan embert, a ki nem köp.
- Furcsa ember ez a Csicsikov, - gondolta magában meglepetten Téntétnikov, végkép megrőkönyödve a hallott szavaktól.
- Jaj beh különös ember ez a Téntétnikov, - gondolta magában Csicsikov. Majd fönhangon folytatta: - Ivánovics András, oly őszintén beszélek önnel, mint testvér a testvérrel. Ön tapasztalatlan ember, hát bízza rám, hogy ezt a dolgot elintézzem. Én elmegyek ő kegyelmességéhez s megmagyarázom neki, hogy ön csak félreértésből tette azt, a mit tett; hogy fiatalos hév vitte rá, hogy nem ismeri az embereket, az életet.
- Én bizony nem fogom magamat tettetni előtte, - mondá sértődötten Téntétnikov, - s erre önt nem hatalmazhatom föl.
- Én nem szoktam magamat tettetni, - mondá Csicsikov is sértődötten, - mások hibájáért engedelmet kérni, mint emberhez illik, azt tudom, - de hitványságra nem vagyok kapható. Bocsássa meg nekem, Ivánovics András, hogy a javát akartam önnek; nem vártam volna, hogy szavaimat olyan sérelmes módon magyarázza.
Mindezt igen méltóságos hangon mondta.
- Én vagyok a hibás; bocsásson meg! - sietett a meghatott Téntétnikov megbékíteni Csicsikovot, megragadva annak mind a két kezét; - nem akartam önt megsérteni. Esküszöm, hogy nagyra becsülöm az ön jó szándékát. De hagyjuk ezt! Ne beszéljünk többet erről a dologról.
- Akkor hát a nélkűl megyek el a tábornokhoz.
- Minek? - kérdezte Téntétnikov, meglepetéssel nézve a Csicsikov szemébe.
- Tiszteletemet tenni.
- Különös ember ez a Csicsikov, - gondolta Téntétnikov.
- Furcsa ember ez a Téntétnikov, - gondolta Csicsikov.
- Ivánovics András: én mindjárt holnap reggel tíz órakor áthajtatok hozzá. Én szerintem mentől hamarabb teszi az ember tiszteletét, annál jobb. Minthogy pedig az én bricskám még nincs jó karba helyezve, engedje meg, hogy az ön hintajába fogassak be. Mindjárt holnap, úgy tíz óra tájt, áthajtatnék hozzá.
- Ugyan kérem, mit kéri? Ön itt szabadon rendelkezhetik mindennel: a fogat, meg egyéb is, föltétlen szolgálatára áll.
E beszélgetés után elváltak és lefeküdtek, de még fektökben is folytatták a tűnődést az egymás különös és furcsa voltán.
Hát bizony furcsa is volt az eset. Másnap, mikor előállt a Csicsikov fogata s ő új frakkban, fehér nyakravalóval és mellényben fölugrott a hintóba, de oly könnyen, mint valamely katonatiszt s elindúlt, hogy a tábornoknál tiszteletét tegye, Téntétnikovon olyan izgatottság vett erőt, a minőt már régen nem érzett. Gondolkozásának berozsdált, lassú járata hirtelen tevékenynyé vált. Az eltunyúlt emberen elhatalmasodott lustaságot egyszeribe ideges izgalom váltotta föl, ennek minden érzésével. Hol leült a pamlagra, hol az ablakhoz szaladt, hol könyvet fogott a kezébe, gondolkozni próbált - de ez a próba nem sikerűlt: egy parányi gondolat sem bírt bejutni a fejébe.
- Különös állapot! - mondotta s az ablakhoz ment, nézte az útat, a mely a tölgyesen áthaladva a végén még most is porzott.
De hagyjuk Téntétnikovot, siessünk Csicsikov után.

MÁSODIK FEJEZET
A jó lovak valamicskével több, mint félóra alatt röpítették el Csicsikovot a tíz versztányi úton; az út eleinte tölgyes erdőn haladt, majd vetések közt, a melyek friss barázdákban már zöldűlni kezdtek, majd hegyoldalon, a melyről szép kilátás nyílt a messzeségre, végűl alig rügyező hársfáktól szegélyezett széles út vitt be egy falu közepére. Itt a hársfa-sor jobbra kanyarodott s a hársakat nyárfák váltották föl, a melyek vessző-fonatokkal voltak alól bekerítve; ez az út áttört vas-kapunál végződött, s a kapun áttetszettek a tábornok nyolcz korintusi oszlopon nyugvó házának faragványai. Mindenfelé olajos festés csillogott, a mitől minden újnak látszott. Az udvar tisztaságával parketthez hasonlított.
Csicsikov tisztelettel pattant le a hintóból, bejelentette magát a tábornoknál, s nyomban be is vezették, egyenesen a tábornok szobájába. A tábornok egészen meglepte hatalmas külsejével. Bíborszínű, hímzett, atlasz-otthonka volt rajta. Nyílt tekintete, férfias arcza, szürkűlni kezdő bajsza és nagy szakálla volt, hátúl rövidre nyírt haja, vastag hátulsó nyaka, a melyet háromemeletesnek vagy három türetűnek szoktak mondani: - egyszóval egyike volt ama mutatós tábornokoknak, a kikben oly gazdag vala a nevezetes 1812-ik esztendő.
Bertiscsev tábornoknak, mint nálunk annyi sok embernek, sok jóravalósága és sok hibája volt. Minden, minden, valami festői rendetlenségben volt nála szétdobálva, mint az már szokás az oroszoknál. Döntő pillanatokban - nagylelkűség, vitézség határtalan bőkezűség, mindenben helyt álló okosság, mindez keverve makranczczal, hiúsággal, becsvágygyal, s mindama kicsinyességgel, a mik nélkűl nem képzelhető egy orosz ember sem, mihelyt tétlenűl vesztegel s nem kívánnak tőle határozott föllépést. Nem szerette azokat, a kik a szolgálatban gyorsabban haladtak fölfelé, mint ő s azokról mindig epésen, sebző epigrammokban nyilatkozott. Legtöbbet kapott tőle egy volt bajtársa, a kit szellemi tekintetben magánál gyöngébbnek tartott, a ki mégis elhagyta őt s már két kormányzóság főkormányzója volt és hozzá még éppen olyan kormányzóságoké, a melyekben neki birtokai voltak, úgy, hogy ő mintegy alárendeltjévé lett annak. Bosszúból minden alkalommal epéskedett a kormányzóval, ócsárolta minden rendelkezését s minden eljárásában feneketlen ostobaságot látott. Minden valami sajátságos volt benne, kezdve a felvilágosúltságon, a melynek pedig pártfogója és lelkes harczosa akart lenni. Az is sajátsága volt, hogy szeretett olyasmit tudni, a mit mások nem tudtak s ki nem állhatta azon embereket, a kik tudtak olyasmit, a mit ő nem tudott. Egyszóval: szeretett az eszével kérkedni. Félig külföldi nevelésben részesűlt, mégis orosz urat akart játszani. Nem csoda, ha ilyen darabos jellemmel, ilyen vastag, világos ellentétekkel el nem kerűlhette szolgálatában a különféle kellemetlenségeket, a melyek következtében nyugalomba is vonúlt, mindezért valami ellenséges indúlatú pártot okolt s nem volt meg a nagylelkűsége arra, hogy magában keresse a hibát. Visszavonúltságában is megőrizte festői, méltóságos magatartását. Mindig egy volt, frakkban úgy, mint kabátban vagy otthonkában. Hangjától kezdve legkisebb mozdúlatáig hatalmas, parancsoló volt benne minden, s ez alárendeltjeinél, ha nem is tiszteletet, de félelmet gerjesztett.
Csicsikov tiszteletet is, félelmet is érzett iránta. Fejét tisztelettel féloldalra billentve s kezét előre terjesztve, úgy, mintha valami csészékkel megrakott fölszolgáló tálczát tartana, meglepő ügyességgel meghajtotta egész testét és így szólt:
- Kötelességemnek tartottam, hogy bemutassam magamat exczellencziádnak. Áthatva a bámúlattól azon férfiak fenséges hősiessége iránt, a kik a hazát a csatatereken megmentették, szent kötelességemnek tartottam, hogy exczellencziád előtt személyesen bemutassam hódolatomat.
A tábornoknak szemmel láthatóan megtetszett ez a föllépés. Fejével igen kegyes mozdúlatot téve, így felelt:
- Nagyon örűlök a szerencsének. Tessék helyet foglalni. Hol szolgált ön?
- Az én szolgálati pályám a pénzügyi igazgatóságnál kezdődött, - felelt Csicsikov, helyet foglalva egy karosszéken, de nem középütt, hanem féloldalvást és megfogva kezével a szék karját; - pályám további folyása pedig különféle helyeken történt: voltam a biróságnál, építkezési bizottságnál, a vámháznál. Életemet a hullámok közt vergődő csolnakhoz lehetne hasonlítani, kegyelmes uram. Szenvedésben születtem, szenvedésben nevekedtem s mondhatnám: megtestesűlése voltam a szenvedésnek... A mit pedig az ellenségeimtől kellett tűrnöm, a kik még életem ellen is törtek, hát azt nem lehet sem szóval, sem színekkel sem - hogy úgy mondjam - ecsettel lefesteni, annyira, hogy életem alkonyán csak egy zugot keresek, a hol még hátralevő napjaimat leéljem. Egyelőre itt húztam meg magamat az exczellencziád legközelebbi szomszédjánál.
- Kinél?
- Téntétnikovnál, kegyelmes uram.
A tábornok összeránczolta a homlokát.
- Ő már nagyon szánja-bánja, kegyelmes uram, hogy nem volt a köteles tisztelettel...
- Micsoda tisztelettel?
- Az exczellencziád kiváló érdemei iránt. Nem is tud rá szót lelni... Azt mondja: - „Ha csak valamiképpen alkalom adódnék... mert - azt mondja - én is nagyra becsülöm az olyan férfiakat, a kik megmentették a hazát, - azt mondja...”
- De kérem, hát mi lelte azt az embert? hiszen én nem haragszom, - mondta az ellágyúlt tábornok, - én szívemmel-lelkemmel megszerettem őt s meg vagyok győződve a felől, hogy idővel igen jóravaló ember lesz belőle.
- Nagyon helyesen méltóztatik magát kifejezni, kegyelmes uram: ő igazán jóravaló ember; bír az ékesszólás adományával is, tudja forgatni a tollat is.
- De azt hiszem, hogy valami hiábavalóságokat firkál, talán verseket?
- Nem, kegyelmes uram, nem hiábavalóságokat. Valami életrevaló dolgot... Történelmet ir, kegyelmes uram.
- Történelmet? micsoda történelmet?
- Hát a... Csicsikov itt megakadt s azért-e, mert a tábornok szemben ült vele, vagy egyszerűen azért, hogy nagyobb fontosságot adjon a tárgynak, így folytatta: - a tábornokok történetét írja meg, kegyelmes uram.
- Micsoda tábornokokét?
- Általában a tábornokokét, kegyelmes uram, általában. Vagyis - helyesebben mondva - a hazai tábornokok történetét.
Csicsikov egészen összegabalyodott, kiesett a sodrából, szerette volna magát leköpni s ezt gondolta magában: - „Úristen! micsoda ostobaságokat fecsegek én!...”
- Bocsássa meg, de nem értem egészen... Mi lesz hát az a mű: valamely kornak a története, vagy egyes életrajzok gyűjteménye? aztán minden tábornok le lesz írva, vagy csak azok, a kik az 1812-iki hadjáratban részt vettek?
- Igenis, kegyelmes uram, azok, a kik az 1812-iki hadjáratban részt vettek.
S ezt mondván, gondolta magában: - „Ha agyonvernek sem tudom, hogy mit beszélek”.
- Hát miért nem jár ő most én hozzám? Én igen érdekes adatokat tudnék neki adni.
- Fél, kegyelmes uram.
- Ostobaság! Az a haszontalan szó-patvar, a mi köztünk esett... Hiszen nem olyan ember vagyok én. Inkább elmegyek hát én hozzá!
- Azt ő meg nem engedi; eljön majd ő ide, - mondta Csicsikov, a ki megint összeszedte magát és fölbátorodott. És gondolta magában: - „Milyen bolond eset! milyen jól jártam a tábornokok ötletével! pedig csak a levegőbe beszéltem”.
A szobában zaj hallatszott. Egy faragványos diófaszekrény ajtaja magától kinyílt s a szekrényből, az ajtó belső réz-kilincsét kezében tartva, kilépett egy élő alak. Ha valamely sötét szobában hirtelen megvilágosodnék valamely átlátszó festmény a mögéje helyezett lámpástól, az sem idézne elő olyan meglepetést, mint a minőt előidézett ez az alak. Látni való volt rajta, hogy azért jött be, mert valamit mondani akart, de meglátva az idegent, szótlanúl maradt. Megjelenésével együtt mintha napsugarak özönlöttek volna be, mintha elmosolyodott volna a tábornok komoly szobája. Csicsikov eleinte nem tudott számot adni magának arról, hogy mi az, a mi előtte állott. Nehéz lett volna megmondani, hogy mely föld szülötte lehet ez a leányka, oly tiszta, nemes arczvonásokat nem lehet egyebütt látni, mint az antik szobrokon. Egyenes termete, nyílszerű könnyedsége, mintha fölűl emelkedett volna mindenen, a mi körűlötte volt. Pedig ez tévedés volt. Mert ő egyáltalában nem volt magas termetű. Mindez csak attól volt, mert testének minden tagja és része a lehető legharmónikusabb arányosságban rendezkedett egymás mellé. A ruhája úgy állt rajta, mintha a legtalálékonyabb varrónők tanácskoztak volna annak az összeállításán. Pedig ez is tévedés volt. Úgyszólván magától ment az öltözködése: két-három helyen tartotta össze egy-egy tű a hevenyében fölvett, egyszínű ruhaszövetet s ez mindjárt oly redőkben és ránczokban helyezkedett el rajta, hogyha ezt így fölfestették volna vászonra, a divat szerint öltözködő valamennyi kisasszony tarka-barka bábnak tűnt volna föl mellette. Ha pedig redős ruhájában márványba vésték volna, valami rendkívüli szép másolatnak nézhették vala. Csak egy kifogás lehetett ellene: nagyon is karcsú, vékony teremtés volt.
- Bemutatom önnek az én elkényeztetett kicsinykémet, - mondá a tábornok Csicsikovhoz fordúlva; - de hát hogy’ is hívják önt? még most sem tudom az ön vezeték-, apai- és keresztnevét.
- Hát érdekelhet-e valakit olyan ember apai- és keresztneve, a ki semmi kiválóbb dolgot nem vitt véghez? - felelt szerényen Csicsikov, félrebillentve a fejét.
- Azért mégis csak tudnom kell...
- Ivánovics Pál, kegyelmes uram, - mondotta Csicsikov ügyesen, csaknem katonásan hajtva meg magát s kissé hátra ugorva, mint a gummilabda.
- Juliska! - szólt a tábornok a leányához fordúlva, - Ivánovics Pál igen érdekes újságot mondott. A mi szomszédunk, Téntétnikov éppen nem olyan ostoba ember, a milyennek mi tartottuk. Meglehetős komoly dologgal foglalkozik: az 1812-iki hadjáratban részt vett tábornokok történetével.
- Hát ki mondta, hogy ostoba? - felelt Juliska szapora beszéddel; - legföljebb Visnepokromov, a kinek te mindig hitelt adsz, a ki pedig üres és aljas ember.
- Miért volna aljas? Hogy kissé üres, az igaz, - válaszolt a tábornok.
- Kissé rossz, kissé kiállhatatlan, nemcsak, hogy kissé üres. A ki úgy meg tudta bántani a testvéreit, házából kikergetni az édes húgát, az rossz ember.
- Azt csak úgy mondják.
- Ilyesmit nem szokás ok nélkűl beszélni. Nem értelek édes apám, hogy a te jóságos lelkeddel, ritka nemes szíveddel hogyan láthatsz magadnál szívesen olyan embert, a ki oly távol áll tőled, mint égtől a föld s a kiről magad is tudod, hogy rossz ember.
- No látja, - mondta mosolyogva Csicsikovnak a tábornok, - mindig így pöröl velem. - Aztán a patvarkodóhoz fordúlva, folytatta: - Kedves lelkem, hiszen csak nem kergethetem ki.
- Minek kikergetni? De minek vele szíveskedni? Minek szeretni?
Itt szükségét látta Csicsikov, hogy közbe szóljon:
- Mindenki szeretetet igényel magának, kisasszony, - mondá Csicsikov, - mit tegyen hát az ember? Még a tehén is szereti, ha vakargatják, simogatják; kidugja az orrát az ólból, hogy: nesze, vakargass meg!
A tábornok fölkaczagott.
- Úgy van, kidugja az orrát, hogy megvakarják. Hahaha! Nemcsak hogy az orra, hanem mindene csupa piszok, mégis megköveteli a beczézést... hahahaha!
S a tábornok egész teste rengett a kaczagástól. Vállai, a melyek valamikor tömött vállrojtot viseltek, úgy reszkettek, mintha most is tömött vállrojtokat viselnének.
Csicsikov is nevetett, de a tábornok iránti tiszteletből e hangra: hehehe! Az ő teste is megingott a nevetéstől, de a vállai nem reszkettek, mert ő sohasem hordott vállrojtokat.
- Meglopja, kifosztja a kincstárt a semmirevaló, s még jutalmat vár! Beczézésre tart igényt, mert sokat dolgozott... Hahaha!
- Bocsásson meg exczellencziád, - szólt Csicsikov, ezúttal már sunyi arczczal a tábornokhoz, - méltóztatott-e már valaha azt hallani, hogy mit jelent voltaképpen ez a közmondás: „Szeress bennünket szennyesen; ha kitisztálkodunk, akárki megszeret.”
- Nem hallottam.
- Pedig nagyon jó anekdota, kegyelmes uram, - folytatta Csicsikov ravasz mosolygással; - a Gukzovszkij herczeg birtokán, - a kit bizonyára méltóztatik ismerni...
- Nem ismerem.
- ... volt, kegyelmes uram, egy fiatal, német gazdatiszt; katona-állítás és egyéb ügyek miatt be kellett utaznia a városba, s persze főképpen azért, hogy megkenje a bíróságot. Egyébaránt a bírák is szívesen látták, megvendégelték. Egyszer ilyen ebéd közben azt mondja a német: „Uraim, látogassanak meg egyszer engemet a herczegi birtokon”. - Azt mondják: elmegyünk. Nemsokára azután valami vizsgálat végett ment ki a bíróság; történt valami a Trehmetyev gróf birtokán, a kit exczellencziádnak bizonyosan méltóztatik ismerni.
- Nem ismerem.
- A vizsgálat elmaradt, s a bíróság egyenesen a gróf gazdasági udvarába hajtatott, egy öreg gazdatiszthez, aztán három nap és éjjel ott kártyáztak, a szemöket se húnyták be. Persze a szamovár és a puncs le nem került az asztalról. Az öreg már únta a dolgot. Hogy szabadúljon tőlük, azt mondja: „Ugyan látogassák meg az urak a herczegi ispánt; nem messze lakik.” - „Csakugyan!” felelnek azok s félig ittasan, borotválkozatlanúl, álmosan - föl egy szekérre s egyenesen a némethez! Tudni kell, kegyelmes uram, hogy a német éppen akkor nősűlt meg; egy fiatal, szubtilis (Csicsikov az arczjátékával mutatta, milyen szubtilis) intézetbeli kisasszonyt vett el. A házaspár semmi rosszat nem sejtve ül teánál, a mint egyszerre csak nyílnak az ajtók és betódúl a tekintetes bíróság.
- Képzelem, milyen állapotban lehettek! - nevetett a tábornok.
- Az ispán megréműlt és azt mondja: - „Mit akarnak az urak?” - „Ejha! - felelik azok, - hát így fogadsz te minket?” - S e szavaknál egyszeribe megváltozik az arczuk. „Lássuk csak: mennyi szeszt főznek a birtokon? Mutassa a könyveket!” Az hímez-hámoz. „Hej! karhatalmat!” Fogták, kapták, megkötözték, bevitték a városba s másfél esztendeig ült a német.
- Ejha! - mondta a tábornok.
Juliska összecsapta a kezét.
- A felesége persze járt-kelt, - folytatta Csicsikov, - de hát mit tehet egy tapasztalatlan, fiatal asszony? Szerencsére akadtak jó emberek, a kik segítettek a baján. Megszabadúlt az ispán kétezer rúbel s egy nagy ebéd árán. Az ebédnél, a mint már jó kedvük kerekedett s maga a német is fölvidúlt, azt mondják neki: - „No lásd, hát nem szégyenled magadat így bánni velünk? Te minket csak szépen felöltözötten, megborotváltan, frakkban akartál látni: ohó! szeress bennünket szennyesen; ha kitisztálkodunk, akárki megszeret bennünket.”
A tábornok kaczajra fakadt, Juliska fájdalmasan nyögött.
- Nem tudom fölfogni, papa: hogy’ tudsz ezen nevetni! - mondotta szapora beszéddel s gyönyörű homlokát a harag sötétje borította el; - hiszen ez oly becstelen eljárás, a miért nem is tudom, mit kellene velök csinálni...
- Kedves gyermekem, én távolról sem helyeslem az eljárásukat, - mondta a tábornok, - de mit csináljak, mikor az eset olyan bolond! Hogy’ is van csak: „Szeress bennünket, ha kitisztálkodunk...”
- Szennyesen, kegyelmes uram, - javította ki Csicsikov.
- Szeressen bennünket szennyesen; ha kitisztálkodunk, más is megszeret bennünket, hahaha! - S a tábornok megint csak úgy rengett a kaczagástól. - Gondolom, milyen csinos lehetett a borotválatlan bíróság!
- Biz’ az furcsa lehetett, kegyelmes uram, de nem is tréfa-dolog három napig a szemöket sem hunyni le, - a maga nemében ez is bőjt! - felelt Csicsikov, szintén nevetve.
Juliska lebocsátkozott egy karosszékbe s eltakarta gyönyörű arczát a kezével; s mintha bosszankodott volna azon, hogy nincs, a ki osztoznék vele a fölháborodásban, így szólt:
- Én nem tudom, engem csak a bosszúság gyötör.
Valóban rendkívül különösek voltak azok az ellentétes érzelmek, a melyek a három beszélgető szívében keletkeztek. Az egyik azt ítélte mulatságosnak, hogy a német nem tudta magát föltalálni; a másik azt, hogy a korhely bírák olyan nagy betyárok voltak, a harmadik szomorkodott azon, hogy ilyesmi büntetlenűl történhetett meg. Csak a negyedik hiányzott, a ki elgondolkozott volna ama szavak fölött, a melyek egyiknél nevetést, másiknál szomorúságot idéztek elő. Mert mit jelent az, hogy még a piszokban fetrengő is szeretetet igényel magának? Állati ösztön ez? vagy az aljas szenvedélyektől leigázott lélek segélykiáltása, a mely a hitványságok kérgén is áthatva, azt mondja: „Ments meg, testvér!” Nem volt negyedik, a kinek mindenekfölött az fájt volna, hogy a felebarátja lelke pusztúlásáról van szó.
- Nem tudom, - mondá Juliska, levéve arczáról a kezét, - engem csak a bosszúság gyötör.
- No, csak azért ne haragudjál mireánk, - mondta a tábornok; - mi nem vagyunk oka semminek; csókolj meg és menj a szobádba, mert nekem mindjárt öltözködnöm kell ebédhez. Reménylem, te is itt maradsz ebédre? - kérdezte a tábornok, hirtelen Csicsikovhoz fordulva.
- Ha exczellencziád megengedi...
- Semmi teketória! Van scsí elég.
Csicsikov kellemesen hajtotta meg a fejét, s mire újra fölemelte azt, Juliska már nem volt ott. Helyette egy nagybajúszú és szakállú, óriás termetű inas jelent meg kezében ezüst mosdó-tállal és törülközővel.
- Megengeded, hogy a jelenlétedben öltözködjem? - szólt a tábornok, levetve otthonkáját s felgyűrve vitézi karjain az ingujjait.
- Óh, kérem! az én jelenlétemben nemcsak öltözködhetik exczellencziád, de mindent elkövethet, a mi csak tetszik, - felelt Csicsikov.
A tábornok mosdani kezdett; pocskolt, prüszkölt a vízben, mint a kacsa. A szappan-habok csak úgy röpködtek szanaszét.
- Hogy’ is van csak? - szólt miközben vastag nyakát törülgette, - „Szeress bennünket, mikor kitisztálkodunk...”
- „Szeress bennünket szennyesen!, kegyelmes uram.”
- „Szeress bennünket szennyesen; ha kitisztálkodunk, más is megszeret bennünket.” Nagyon jó, pompás!
Csicsikov rendkívül elemében volt; valami ihlettség szállta meg.
- Kegyelmes uram! - szólalt meg.
- No? - kérdezte a tábornok.
- Van még egy históriácskám.
- Milyen?
- Szintén mulatságos história, csak éppen nekem nem mulatságos. Annyira nem, hogy ha exczellencziád...
- Mi az?
- Hát az bizony, kegyelmes uram... - Itt Csicsikov körülnézett s látván, hogy az inas a mosdó-tállal kiment, így folytatta: - Van nekem egy töpörödött, öreg nagybátyám. Van annak háromszáz lelke s rajtam kívül más örököse nincs. Vénsége miatt nem tudja maga folytatni a gazdálkodást, de nem akarja nekem sem átadni. S milyen különös okra támaszkodik: „Én - azt mondja - az öcsémet nem ismerem; meglehet, hogy tékozló. Bizonyítsa be először, hogy jóravaló ember, szerezzen magának ő is háromszáz lelket, akkor én is átadom neki az én háromszáz jobbágyomat.”
- Az ostoba!
- Nagyon helyesen méltóztatott megjegyezni, kegyelmes uram. De tessék most elképzelni az én helyzetemet... - Itt Csicsikov halkabban, mintegy titkolódzva folytatta: - Van az öregnek egy kulcsárnéja, a kulcsárnénak meg gyerekei vannak. Egyszer csak arra ébredek, hogy ezek kezébe kerül a vagyon.
- Megeszelősödött az öreg, azzal vége, - szólt a tábornok; - csak azt nem tudom: mit segíthetek én ezen?
- Kigondoltam én valamit. Most, míg a reviziós lajstromok nincsenek beadva, a nagybirtokosoknál az élőkön kívül sok holt lélek is gyűl össze... Hát ha példáúl exczellencziád átadná nekem a holtakat úgy, mintha azok élők volnának, rendes adásvevési szerződéssel, én ezt a szerződést fölmutatnám az öregnek, s ő kénytelen volna szavának állni, a vagyont nekem átadni.
Erre a tábornok olyat kaczagott, a milyen még aligha telt ki embertől: a hogy’ volt, ledűlt egy karosszékbe, a fejét hátra vetette s csak úgy kapkodott a levegő után. Az egész ház megmozdúlt. Beszaladt az inas. Juliska ijedten jelent meg.
- Mi bajod, papa?
- Semmi, gyermekem. Hahaha! Menj vissza, megyünk mink is mindjárt ebédelni. Hahaha!
S miután néhányszor levegőhöz jutott, új erővel tört ki a tábornoki kaczagás, visszhangozva az előszobától kezdve az utolsó szobáig, végig a tábornok magas, hangos házán mindenütt.
Csicsikov nyugtalanúl várta a szokatlan kaczagás végét.
- No, barátom, megbocsáss, de csak maga az öreg ördög adhatta neked ezt a tréfás ötletet. Hahaha! Jól tartani az öreget holt lelkekkel. Hahaha! A nagybácsi, hjaj, a nagybácsi! Milyen bolonddá teszed a nagybácsit! Hahaha!
Csicsikov kissé konfundálódott is: ott állt az inas, száját eltátva, szemét kimeresztve.
- Óh kegyelmes uram, ezt a tréfát a fájdalom találta ki, - mondotta aztán.
- No barátom, majd megöltél. Hiszen megadnék ötszázezret csak azért, hogy láthassam a nagybátyádat akkor, mikor odaviszed neki a holt lelkek adásvételi szerződését. Nagyon öreg? hány éves?
- Nyolczvan éves, kegyelmes uram. De én... hogy...
Csicsikov jelentősen nézett a tábornokra s egyúttal az inasra sandított.
- Menj ki, fiam. Majd később hivatlak, - mondotta a tábornok az inasnak, mire a nagybajúszos távozott.
- Úgy ám, kegyelmes uram; hanem ezt én titokban szeretném tartani, kegyelmes uram.
- Természetes; nagyon is értem. Jaj beh ostoba vén ember! Nyolczvan éves létére ilyen ostobaság! De milyen ember lehet az? eleven? bírják még a lábai?
- Bírják, de nehezen.
- Milyen ostoba! Fogai vannak még?
- Mindössze kettő, kegyelmes uram.
- Óh, a szamár! Ne haragudj, barátocskám, de úgy-e, hogy szamár?
- Valóságos szamár, kegyelmes uram. Ámbátor rokonom s nehezemre esik ilyet mondani róla, de valóságos szamár.
Egyébiránt, mint az olvasó sejtheti, Csicsikovnak nem eshetett nehezére ez a beismerés, mert hiszen aligha volt neki valaha valami nagybátyja.
- Hát ha olyan kegyes lenne exczellencziád...
- Hogy átadjam neked a holt lelkeket? Hiszen ezért az ötletedért akár földestől, csontostól. Vidd el az egész temetőt. Hahaha! óh, az a vén ember, az a vén ember! Hahaha! Milyen bolonddá tartod! Hahaha!
S a tábornok kaczagása újra végigharsogott az egész házon.

HARMADIK FEJEZET
- Nem; nem úgy lesz az, - mondotta Csicsikov, újra a mezőkön és térségeken találva magát, - nem úgy fogok én rendelkezni. Mihelyt az Isten megsegít, hogy mindent szerencsésen elvégezek, mihelyt csakugyan tehetős emberré leszek, akkor egészen másképpen fogok cselekedni: lesz szakácsom, tele házam, mint a tele pohár, de a gazdaság is jó rendben lesz. Szépen megállapodunk s lassankint minden esztendőben félrerakunk valamit az örökösök számára, ha ugyan az Isten termékenységgel áldja meg a feleségemet... Hej, te vadszamár!
Szelifán és Petruska visszanéztek a bakról.
- Hová hajtasz?
- Hiszen azt tetszett mondani, Ivánovics Pál, hogy Koskárev ezredeshez, - felelt Szelifán.
- Megtudakoltad az útat?
- Kérem, Ivánovics Pál... tetszik tudni... nekem mindig a kocsival volt dolgom... tehátlag... Csak a tábornok úr istállójától láttam... De Petruska megtudakolta a kocsisnál.
- Mondom, hogy szamár vagy! Mondtam már, hogy Petruskára nem lehet semmit sem bízni. Petruska tuskó!
- Nem kell ahhoz valami nagy tudomány, - szólalt meg Petruska, félig visszafordúlva és kajszán nézve, - csak le kell menni a hegyről, aztán neki a réteknek, aztán megvan.
- Neked meg nem kellett egyéb, mint jól beszedni a bunda-pálinkából. Derék ember vagy, mondhatom. El lehet rólad mondani, hogy nincs párod egész Európában, de tán az egész világon sem. Látom: most is be vagy limonádézva.
Petruska látván, hogy milyen fordúlatot vett a beszéd, csak eleresztette az orrát. Akart valamit mondani, hogy még csak a színét se látta, hanem aztán mégis csak restellte a dolgot.
- Hintóban jó ám utazni, - szólt Szelifán visszafordúlva.
- Mi?
- Azt mondom, Ivánovics Pál, hogy hintóban jó csak utazni a tekintetes úrnak, sokkal jobb, mint bricskán, - nem ráz.
- Hajts, hajts! Ki kérdezte tőled?
Szelifán rácsapkodott a lovak gömbölyű oldalaira és Petruskához fordúlt a beszédével:
- Azt mondják, hogy Koskárev úr német ruhába öltöztette a parasztjait; messziről rájok sem lehet ismerni, - gólyamódra járnak, mint a német. Aztán meg az asszonyok sem kötik a fejkeszkenőjüket bodrosra vagy fülesre, hanem olyan csónak-formára, mint a német asszonyok.
- Hát ha tégedet is németnek öltöztetnének föl, csónak-formára! - elmélkedett Petruska nevetve. De milyen pofa kerekedett abból a nevetésből! Nem is hasonlított az nevetéshez, hanem mintha náthája lett volna s prüsszenteni akarván, nem sikerült volna a prüsszentése, hanem csak úgy maradt volna abban az állapotban, a mint prüsszenteni készült.
Csicsikov ránézett erre a pofára s így szólt:
- Jaj beh szép vagy! Aztán még csinos legénynek képzeled magadat!
Megjegyzendő, hogy Ivánovics Pál komolyan azt hitte, hogy Petruska szerelmes a maga szépségébe, pedig Petruska időnkint még azt is elfeledte, hogy van-e neki valamiféle arcza.
- Az lett volna jó, Ivánovics Pál, - szólalt meg Szelifán hátrafordulva, - ha más lovat tetszett volna kérni Ivánovics Andrástól, cserébe a vörös-pejért; a milyen szíves barátsággal volt tekintetességed iránt, nem tagadta volna meg a kérést; mert ez a ló haszontalan semmirevaló gazember.
- Hajts és ne fecsegj! - felelt Csicsikov, magában pedig azt gondolta: „Igaza van; kár, hogy ez eszembe nem jutott”.
Ezalatt gyorsan haladt a könnyűjárású kocsi. Könnyen haladt fölfelé is, még ha helylyel-közzel hepehupás volt is az út; könnyen haladt lefelé is, habár kanyargósan kellett is lefelé menni. Leértek egy hegyről. Az út réten át vezetett, folyó kanyargásaitól kísérve, malmok mellett. A távolban fövenyes talaj mutatkozott, festőiesen tűntek fel egymás után a rakottya-bokrok; a közelben pedig gyorsan röpűltek visszafelé a cserjék, a vékony égerfák, ezüstlevelű nyárfák, szembe csapkodva a bakon ülő Szelifánt és Petruskát. A gallyak a Petruska sapkáját minden pillanatban lekapták. A komor szolga leugrált a bakról, szidta az ostoba gallyakat, meg a fák gazdáját, a ki azokat ide ültette, de az nem jutott eszébe, hogy a sapkáját lekösse, vagy a kezével tartsa, mert mindig abban reménykedett, hogy talán már nem esik le többet a sapkája. A fák egyre sűrűbben mutatkoztak: a fűzekhez és nyárfákhoz már nyírfa járult s mihamar sűrű erdő lett belőle. A nap fénye eltűnt. Felsötétlettek a fenyőfák. A végtelen erdő nesztelen sötétsége egyre sűrűbb lett és úgy látszott: éjjellé készült átváltozni. Egyszerre csak a fák, a gallyak és sudarak közt világosság villant föl, mint valamely élénk ezüst vagy tükörfény. Az erdő megvilágosodott, a fák ritkábban álltak, hangok hallatszottak, s egy tó terűlt el előttök. Vagy négy versztányi átmérőjű vízfelület, körülötte fák, távolabb parasztházak. Vagy húsz ember, övig, vállig, meg állig a vízben, halászgyalmot vont a túlsó part felé. Az emberek egyike, egy széltében-hosszában görögdinnyéhez hasonló ember, gyorsan úszott, kiáltozott és tett-vett valamennyiökért. A kövérsége folytán ez semmiképpen sem merülhetett el, s ha még úgy lebukott volna is, a víz fölvetette volna őt; sőt ha még vagy két ember ült volna a vállára, ő mint valamely hólyag a víz tetején maradt volna velök, legföljebb csak buborékokat szuszogott volna a száján és orrán.
- Azt hiszem, Ivánovics Pál, hogy ez az úr Koskárev ezredes, - mondá Szelifán visszafordúlva.
- Miért hiszed?
- Azért, mert a mint látni tetszik: a teste fehérebb, mint a többié és az egész mirevalósága tiszteletreméltó, mint a milyen az uraké szokott lenni.
Ekközben a kiáltozások hangosabbak lettek. A dinnye-úr szaporán és hangosan rendelkezett:
- Add át Dénesnek, Kuzma! Kuzma, vedd át Dénestől a kötél végét! nagy-Tamás, oda vesd magad, a hol a kis-Tamás húzza! Jobbra kerülj, jobbra! Megállj! vigyen el az ördög benneteket! Most már engemet is bezavartatok a gyalomba! Mondom, hogy beakasztottatok engemet is a köldökömnél fogva!
A háló-vonók jobbszárnya megállt, látván, hogy csakugyan véletlen eset történt: belekerült az úr a hálóba.
- Nézd csak, - mondá Szelifán Petruskának, - megfogták az urat, mint a halat.
Az úr ugrált, csapkodott maga körűl, hogy kiszabadítsa magát, hanyatt feküdt s még jobban belebonyolódott a hálóba. Félvén, hogy széttépi a gyalmot, együtt úszott a hálóba került halakkal, azt parancsolva az embereknek, hogy vessenek neki oda egy kötelet. A kötéllel végre sikerült őt partra húzni. Vagy húsz halász a parton állva megfogta a kötél végét és óvatosan húzták őt a száraz felé. Sekélyhez érve, az úr lábra állt s a háló szemeitől betakartan - mint nyári időben a dámák keze a horgolt keztyűtől, - föltekintett s meglátta a vendéget, a ki kocsijával a töltésre hajtatott. Meglátván a vendéget, intett a fejével. Csicsikov levette a sapkáját s udvariasan üdvözölte őt a kocsiból.
- Ebédelt már? - kiáltott az úr Csicsikov felé, kimászva a fogott halakkal együtt a partra, miközben egyik kezét a nap ellen a szeme fölé helyezte ernyőűl, a másikat pedig odatartotta, a hová a fürdőből kilépő medici Venus.
- Még nem, - felelt Csicsikov.
- No, akkor adjon hálát az Istennek.
- Miért? - kérdezte Csicsikov kíváncsian, sapkáját még mindig emelintésben tartva a feje fölött.
- Hát ezért! - mondá az úr, már a parton állva a potykái és kárászai közt, a melyek lábai mellett ficzánkoltak s egy rőfnyire is fölugráltak. - Ez még semmi, ezt ne is nézze; hanem ez aztán a valami! Mutasd csak, nagy-Tamás, azt a vizát! - Erre két ember kihúzott egy kádból valami szörnyeteget. - Ez már herczegi, mi? Ez a folyóból jött ide.
- Ez már igazán fejedelmi, - mondta Csicsikov.
- Hát azért mondom! Csak hajtasson, kérem, előre, én mindjárt jövök. Kocsis barátom, lefelé hajts, a kerten keresztűl. Szaladj csak nagy-Tamás, nyisd ki a kertkaput. Én is mindjárt ott leszek.
- Furcsa ember az ezredes! - gondolta Csicsikov, végighajtatva a végtelen hosszú töltésen s a parasztházakhoz érve, a melyek egyrésze, mint valami kacsacsoport, a hegyoldalon volt szétszórva, másik része pedig czölöpökre volt építve. Mindenfelé hálók, gyalmok, szákok voltak kifüggesztve. Nagy-Tamás kinyitotta a kertkaput, a hintó áthaladt a kerten s egy régi fatemplom előtt állt meg. Túl a templomon, kissé távolabb, az urasági épületek födelei tűntek föl.
- No, itt vagyok én is! - hallatszott oldalfelől.
Csicsikov odanézett s látta, hogy az úr már mellette hajtatott a kocsiján, felöltözve fű-zöld nankinkabátba, sárga nadrágba, nyakravaló nélkül, mint Cupido. Oldalt ült a kocsijában, elfoglalva az egész ülést. Csicsikov valamit akart neki mondani, de akkorára a gömbölyű úr már eltűnt. A kocsija már a másik oldalon tűnt föl s csak a rendelkezése hallatszott: - Egy csukát meg két kárászt adjatok át annak a fajankónak, a szakácsnak, a vizát meg adjátok ide: magam viszem a kocsiban. - Hej, kis-Tamás! hej, nagy-Tamás! Kuzma! Dénes! - Mikor pedig a házhoz ért Csicsikov, nagy bámulatára a gömbölyű már a tornáczon állt és kitárt karokkal fogadta őt. Hogyan tudott olyan hirtelen hazarepűlni: azt nem lehetett megérteni. Összecsókolództak háromszorosan, keresztbe.
- Üdvözletet hozok önnek ő exczellencziájától, - mondta Csicsikov.
- Miféle exczellencziától?
- Az ön rokonától, Dmitrijevics Sándor tábornoktól.
- Ki az a Dmitrijevics Sándor?
- Bertiscsev tábornok, - felelt Csicsikov némi zavarral.
- Nem ismerem, nem láttam.
Csicsikov még jobban megzavarodott.
- Hogyan? Reménylem: Koskárev ezredessel van szerencsém beszélni?
- Pjetuh Petrovics Péter, Pjetuh Petrovics Péterrel, - mondta a háziúr.
Csicsikov elképedt.
- No tessék! - Hát ti szamarak, - fordúlt Szelifánhoz és Petruskához, a kik tátott szájjal és kimeresztett szemmel hallgatták ezt, egyik a bakon ülve, másik a hintó ajtajánál állva, - mit csináltatok már megint? Hiszen meg volt mondva, hogy Koskárevhez... Ez pedig itt Pjetuh Petrovics Péter.
- A legények nagyon jól tették! - mondta Petrovics Péter, - ezért kaptok fiaim egypár pohár itókát és pogácsát. Fogjatok ki, aztán lódúljatok a cselédházba.
- Megvallom, - hajtotta meg magát Csicsikov, - hogy ilyen váratlan tévedés...
- Dehogy tévedés, - szólt élénken Pjetuh Petrovics Péter, - dehogy tévedés! Elébb kóstolja meg az ebédemet: azután mondja meg majd, hogy tévedés-e? Tessék besétálni, - folytatta, Csicsikovot karon fogva s a belső szobákba vezetve.
Csicsikov udvariaskodni akart s keszeg-oldalt ment az ajtó felé, hogy együtt lépjen be a házigazdával, de az fölösleges volt: a házigazda úgy sem fért volna be vele egyszerre, de már nem is volt ott. Csak az udvarról hallatszott be a rendelkező hangja:
- Hát nagy-Tamás hol van? miért nincs még itt? Szájtátó-Jelmelján, szaladj a fajankó-szakácshoz, hogy vesse ki rögtön a viza belét. A haltejből, ikrából, potrohból és lepényhalból leves lesz, a kárászokat pedig szószszal készítse. Hát a rákok! Szájtátó kis-Tamás, hol vannak a rákok? nem érted: a rákok? - És még sokáig lehetett hallani: rákok, rákok, rákok.
- No, a házigazda ugyancsak nekilátott, - mondta Csicsikov, leülve egy karosszékbe és körülnézve a szobában.
- No, itt vagyok én is, - szólt a szobába bejőve a házigazda, két fiút hozva magával. A fiúk nyári ruhában voltak, vékonyak, mint a giliszta s olyan nyurgák, hogy tán egy rőffel is magasabbak voltak az apjoknál.
- A fiaim, gymnasisták. Ünnepre jöttek haza. Miklós, te itt maradsz a vendéggel, te meg Elek, jer velem.
S Pjétuh? Petrovics Péter megint eltűnt.
Csicsikov beszélgetni kezdett Miklóssal. Miklós beszédes fiú volt. Elmondta, hogy az ő gymnasiumukban nem igen jól tanítanak, hogy leginkább azokat kedvelik, a kiknek a mamái gazdag ajándékokat küldöznek; hogy a városban az ingermanlandi huszárezred állomásoz, hogy Vjetviczkij kapitánynak jobb lova van, mint az ezredesnek, bár Vzjomczev hadnagy még a kapitánynál is jobban lovagol.
- Hát a papája birtoka milyen állapotban van? - kérdezte Csicsikov.
- El van zálogosítva, - felelt erre maga a papa, a ki megint megjelent a vendéglátóban.
Csicsikov olyan grimaszt szeretett volna csinálni a szájával, mint szokott az olyan ember, a ki valamire czéloz s látja, hogy abból semmi sem lesz.
- S miért zálogosította el? - kérdezte.
- Hát csak úgy! Mindenki elzálogosítja a birtokát, mért maradnék el én a többitől? Azt mondják: ez előnyös. Azonkívül meg örökösen itt éltem, hát most megpróbálom egy kicsit Moszkvában.
- Bolond ember! - gondolta Csicsikov, - eltékozol mindent s a gyerekeit is tékozlókká teszi. Jobb volna, ha falun maradna, a gömböcz!
- Tudom én, hogy ön mit gondol, - szólt Pjétuh.
- Mit? - kérdezte Csicsikov zavartan.
- Ön azt gondolja: Bolond ember ez a Pjétuh! meghítt ebédre s az ebéd még mindig nem kész. - Mindjárt kész lesz, tisztelt uram. Mire egy megnyírt leány befonja a varkocsát, akkorára kész lesz.
- Édes apám, jön Mihajlycs Plátó, - szólalt meg Elek, kinézve az ablakon.
- A szürke lován lovagol, - mondta Miklós, az ablakhoz hajolva, - azt mondod, Elek, hogy a mi vasderesünk nincs ilyen jó?
- Akár jobb, akár rosszabb, de nincs ilyen járása.
S összepöröltek a szürke meg a vasderes fölött. Ezalatt megjelent a szobában egy szép termetű, világosszőke hajú, sötétszemű gavallér. Bejött vele egy hatalmas szájú, szinte félelmet gerjesztő kutya is, a réznyaklóját csörgetve.
- Ebédelt már? - kérdezte Pjétuh Petrovics Péter.
- Igenis, - felelt a vendég.
- Akkor hát azért jött ide, hogy engemet bosszantson? - kérdezte Pjétuh haraggal. - Mit csináljak én önnel, ha már ebédelt?
- Legyen nyugodt, Petrovics Péter, - mondá a vendég nevetve, - megvígasztalhatom önt azzal, hogy semmit sem ettem az ebédnél, mert egy csöpp étvágyam sincs.
- Pedig milyen jó fogásunk volt, ha látta volna! Milyen viza kegyeskedett hozzánk fáradni! A kárászokat meg se számoltuk.
- Irígylem önt, - mondta a vendég, - ugyan tanítson meg, hogy én is olyan jókedvű legyek, mint ön.
- Ugyan miért unatkozzam? még csak a’ kéne.
- Miért unatkozzunk? azért, mert az élet unalmas.
- Ön keveset eszik, ez az egész. Próbáljon csak jól ebédelgetni. Hiszen az unalmat csak az utóbbi időben találták ki. Ezelőtt senki sem unatkozott.
- Ugyan ne tegye magát! Mintha ön sohasem unatkozott volna.
- Soha! Rá sem érek. Reggel, ha fölkel az ember, hát csak meg kell talán téázni; akkor már megjelen az ispán; azután ki kell menni halászni s akkorára megjön az ebéd ideje. Ebéd után alig szundít egyet az ember, már jön a vacsora ideje, azután jön a szakács, meg kell nála rendelni a holnapi ebédet. Hát mikor unatkozzék az ember?
Csicsikov e beszéd alatt a vendéget vizsgálta.
Platonov Mihajlycs Plátó egy személyben Achilles és Páris volt: arányos testalkat, deli termet, friss egészséggel egyesült benne. Könnyed gúnynyal vegyűlt kellemes mosolygása még növelte a szépségét. De mindezek daczára volt benne valami élettelenség, álmosság. Szűzies, friss arczán nem hagytak nyomot szenvedélyek, fájdalmak és rázkódások, de másfelől nem is adtak neki élénkséget.
- Az igazat megvallva, - szólalt meg Csicsikov, - én sem bírom megérteni, ha szabad magamat így kifejeznem, nem bírom megérteni: hogy’ lehet az ön külsejével unatkozni. Persze, lehetnek egyéb okok: pénzhiány, vagy rosszakaratú emberek részéről tapasztalt kellemetlenségek; mert olyanok is találkoznak néha, a kik készek másnak még az életére is törni.
- Épp az a különös, hogy ilyesmiről szó sem lehet, - mondta Plátonov, - tessék elhinni, néha azt kívánom, hogy bárcsak úgy lenne, hogy valami izgalom bántana, ha csak legalább megharagítana valaki. De nem! Unatkozom - s ezzel vége.
- Nem értem. Talán nincs elég jobbágya vagy valamiben másban szenved hiányt?
- Szó sincs róla. A fitestvéremmel együtt tízezer gyeszjatin földünk s ezer léleknyi jobbágyságunk van.
- És mégis unatkozik? ez érthetetlen. Talán a birtok nincs kellő rendben? voltak talán rossz aratások? kihaltak a jobbágyok?
- Ellenkezőleg: mindenünk a lehető legjobb rendben s a testvérem kitünő gazda.
- Nem értem, - szólt Csicsikov s vállat vont.
- No, mindjárt elkergetjük az unalmat, - szólt a házigazda, - fuss csak hamar a konyhába, Elek s mondd meg a szakácsnak, hogy küldjön fel mihamarabb halpástétomot. De hol van az a szájatáti Jemelján s a tolvaj Antal? Mért nem adják föl a zákuszkit?
Az ajtó kinyílt. A szájatáti Jemelján és a tolvaj Antal megjelentek asztalterítőkkel, asztalkendőkkel, megterítettek, föltettek egy tálczát hat különféle színű pálinkás-butykossal. A butykosok körűl csakhamar megjelentek a tál-ütegek különféle hideg ételekkel, minők: halikra, sajtok, besózott gombák, tojásgombák, két befödött tálban a konyhából hoztak föl valamit, de a födél alól is hallatszott a zsír sistergése. A szájatáti Jemelján és a tolvaj Antal derék legények voltak. A mellékneveket csak azért adta nekik a gazdájok, mert azok nélkűl a megszólítás édeskésen ütött volna ki, ő pedig semmiféle édességet nem szeretett; igen jólelkű úr volt, de kedvelte mindenben a borsost. Különben az emberei sem nehezteltek ezért.
A zákuszki után következett az ebéd. Ennél már valóságos útonállóvá lett a jólelkű házigazda. Mihelyt észrevette, hogy valakinek a tányérján csak egy darab van az ételből, rögtön odatett neki egy másikat, mondván: - „Pár nélkűl se ember, se madár nem élhet a világon.” - Ha két darabbal volt elfoglalva a vendég, hozzá tett neki még egy harmadikat, így szólván: - „A kettős szám nem jó szám; az Isten a háromságot kedveli.” - Ha három darabja volt a vendégnek, azt mondta neki: - „Ki látott már háromkerekű szekeret? ki épít háromszegletű házat?” - De a négyre, ötre is volt ilyenféle mondókája.
Csicsikov megevett így egy-egy fogásból tizenkét darabot s gondolta magában: „No, most már aligha fog tovább is kinálni a házigazda.” De csalódott: a házigazda szó nélkül rakott a tányérjára nyárson sült borjúvesést, de még milyen pompás részt abból is!
- Két esztendeig neveltem tejen, - mondotta, - úgy dédelgettem, mint a gyerekemet.
- Nem tudok többet enni, - szabadkozott Csicsikov.
- Előbb próbálja meg, csak azután mondja, hogy „nem tudok”.
- Nem fér belém.
- A templomba sem fértek már, mégis mikor a rendőrkapitány be akart menni, szorítottak neki helyet; pedig olyan nagy volt a tolongás, hogy egy almát se lehetett volna közöttük leejteni. Csak próbálja meg: ez a darabka is rendőrkapitány.
Megpróbálta hát Csicsikov - s a darabka csakugyan afféle rendőrkapitány lehetett: szorítottak neki helyet, pedig úgy látszott, hogy már semmi be nem fér.
A borokkal is így ment a dolog. Pénzt kapván a birtoka elzálogosításánál, Petrovics Péter tíz évre ellátta magát mindenféle szükségesekkel. Örökösen töltögetett; a mit a vendégek nem ittak meg, azt megitatta Miklóssal és Elekkel, a kik csak úgy nyakalták be egyik poharat a másik után s úgy keltek föl az asztaltól, mintha semmi sem történt volna, mintha csak egy pohár vizet ittak volna. Nem így történt a vendégekkel: ezek alig-alig vonszolták ki magokat az erkélyre s alig bírtak elterűlni a karosszékben. A házigazda, a mint leült magas, valami nagyüléses székébe, rögtön elszenderűlt. Köpczös mivolta átváltozott kovács-fúvóvá: nyitott száján és orrlyukain olyan hangokat kezdett kiadni, a minők az újdivatú zenében sincsenek. Volt abban dob, flóta s olyan valami szakadozott hang, mint az ebcsaholás.
- Jól fújja! - mondá Platonov. Csicsikov nevetett.
- Persze, a ki így ebédel, arra nem az unalom jön rá, hanem az álom.
- Úgy van, - mondá Csicsikov. A szemei ekközben rendkívűl kicsinyek lettek. - Mindazáltal, megbocsásson, mégsem értem: hogy’ lehet unatkozni? Annyi szer van az unalom ellen!
- Milyen szer?
- Akármilyen és akármennyi a fiatal ember számára. Táncz, valami hangszer... vagy a házasság.
- Ugyan kit vennék el?
- Mintha nem volna a vidéken elég csinos és gazdag leány!
- Pedig nincs.
- Akkor lehet más vidéken keresni, utazgatni. - Itt fölvillantak Csicsikov szemei. - Ez példáúl pompás szer, - mondotta, a Platonov szeme közé nézve.
- Melyik?
- Az útazás.
- De hová utazzam?
- Hát ha ráér: tartson velem, - mondotta Csicsikov s Platonovra nézve, ezt gondolta magában: „Nem is volna rossz; az útiköltségeket megfeleznők, a hintó reparálásának a költségét meg egészen az ő nyakába lehetne sózni.”
- S hova utazik ön?
- Hogy’ is mondjam csak, hogy hova? Útazgatok nem annyira a magam, mint mások érdekében. Bertiscsev tábornok, a ki közeli barátom s mondhatni: jóltevőm, megkért, hogy látogassam meg a rokonait... Persze, a rokonok csak rokonok, de részben - hogy úgy mondjam - a magam dolgában is; mert látni az embereket, a világ forgását - már akárki akármit mond: olyan mint valami nyitott könyv, második tudomány.
Platonov eltünődött.
Csicsikov pedig ezalatt tovább gondolkozott: „Igazán jó volna. Még úgy is lehetne, hogy az összes költségeket ő viselné. Még azt is meg lehetne tenni, hogy az ő lovain mennénk el, az enyéim pedig addig az ő falujában abrakolnának; a hintót is az övét vinnők magunkkal.”
- Ugyan mért is ne útaznám egyet? - gondolta ekközben Platonov, - talán fel is vídúlnék! Itthon úgy sincs semmi dolgom, a gazdaságot a testvérem vezeti, semmit sem mulasztanék. Miért ne útaznám el?
- Hát arra nem volna kedve, - tette hozzá fenhangon, - hogy vagy két napot a testvéremnél töltsön? mert e nélkül ő engem el nem bocsát.
- Szívesen, akár hármat is.
- Akkor hát rajta! Utazzunk! - felelt fölélénkűlve Platonov.
- Bravó! - mondá Csicsikov, a tenyerébe csapva Platonovnak, - utazunk!
- Hova, hova? - kiáltott föl a házigazda felébredve és kimeresztve rájok a szemét; - nem, uraim: az ön hintójának a kerekeit leszedettem, az ön paripája pedig, Mihajlics Plátó, most legalább ötven versztányira van már innen. Ma már csak háljanak meg itt s holnap, egy korai ebéd után, nem bánom: tovább mehetnek.
- No tessék! - gondolta Csicsikov. Plátonov nem szólt semmit, mert tudta, hogy Pjétuh ugyan nem tágít attól, a mit egyszer eltökélt. Maradniok kellett.
Hanem kárpótlást nyertek ám a bámulatosan szép tavaszi estében. A házigazda kirándulást rendezett a folyón. Tizenkét evezős, huszonnégy evezővel, dalolva röpítette őket a tó tükör-sima felületén. A tóról kisiklottak a végtelen nagy, kétfelől meredek partoktól határolt folyóvízre. A víz mintha nem is mozgott volna. A ladikon teáztak, minduntalan találkoztak a víz széltében lesülyesztett halász-hálókkal. A házigazda még teázás előtt levetkezett és beleugrott a vízbe, a hol vagy egy félóráig csapkodott, lubiczkolt, rendelkezett a halászokkal, kiáltozva nagy-Tamásra, Kuzmára, s miután jól kikiabálta magát, kedvére meggémberedett: újra fölmászott a ladikba s olyan étvágygyal kortyolta a téát, hogy öröm volt nézni.
Ezalatt a nap egészen leszállt; csak az ég világított. A kiáltások hangosabban szóltak. A halászok helyett a vízparton mindenfelé fürdő gyerekek tünedeztek föl, hallani lehetett messziről a kaczagásukat, lubiczkolásukat. Az evezősök egyszerre fölemelték a magasba mind a huszonnégy evezőt s a ladik, mint a madár, repűlt magától a láthatatlan víztükör fölött. Egy fiatal, friss és egészséges legény, a kormányostól a harmadik, dalolni kezdett szép, csengő hangján; majd belekapott még öt, aztán fölvitte hat - s ömledezett a dal, végtelenűl, mint a milyen végtelen Oroszország. Még Csicsikov is meg volt hatva, s gondolta magában: - „Ej, igazán, én is berendezek magamnak majd egy falut.” - „Ugyan, mi szép van ebben, - gondolta Platonov, - ebben a bánatos énekben? még jobban elszomorítja az embert.”
Már jó sötét volt, mikor visszatértek. Az evezők csattogtak a vizen, a mely már nem tükrözte vissza az eget. Itt-ott a parton tüzek csillogtak. A halászok háromlábú bográcsokban főzték a friss halakból a hallevest. Minden otthon volt már. A libákat, teheneket kecskéket már rég beterelték, s a tőlük fölvert por is rég leszállt már, a pásztorok már a kapukban álltak, várva a fejő sajtárokat, meg azt, hogy őket is meghíják a hallevesre. Itt-ott beszélgetések hallatszottak, meg kutyaugatás úgy az itteni, mint a távolabbi faluból. A hold feljött és a sötéten átvillant a fénye, majd ellepte a tavat is, a házakat is; elhalványultak a tüzek, látni lehetett a kéményekből felszálló füstöt, a melyet a hold megezüstözött. Miklós és Elek két fürge csikón száguldottak elől, egymást megelőzve meg elhagyva; nyomukban szállt a por, mint valami juhnyáj után. „Ej, igazán berendezek majd egy falut magamnak”, gondolta újra Csicsikov. A szépasszony feleség meg az apró Csicsikovok újra megjelentek képzeletében. Kit is ne élénkítene fel ilyen este?
Vacsoránál pedig megint nagy volt az evés. Ivánovics Pál, mikor lement a szobájába, hogy lefeküdjék, lefekvés közben megtapogatta a hasát:
- Olyan, mint a dob; - jegyezte meg, - de ebbe már be nem férne semmiféle rendőrkapitány.
Az ő szobája mellett volt a házigazda szobája, csak egy vékony fallal elválasztva, úgy, hogy mindent át lehetett onnan hallani. A házigazda a holnapi korai reggeli színe alatt határozottan egy nagy ebédet rendelt a szakácsnál, s hogy’ folyt az a rendelkezés! A holt ember is étvágyat érzett volna tőle. A nyelvével is csettentgetett, az ajkával is czuppantgatott hozzá. Hallani lehetett pedig a következőket: „Süsd ki jól; hadd jól megpörkölődni!” A szakács pedig vékony hangon felelgetett: „Értem. Meglesz. Azt is lehet.”
- A halpástétomot négyszögletűre csináld. Az egyik csücskébe tégy vagdalt vizát, a másikba tatárkakását meg vagdalt gombát, egy kis foghagymával; ki ne feledd a haltejet és halvelőt sem, aztán még a mi kell... hiszen értesz tán...
- Értem! Lehet úgy is.
- Aztán értsd meg jól: az egyik oldala szép piros legyen, a másik kissé halványabb. Alól meg, - érted: alól, - süsd meg úgy, hogy omlós legyen, tudod: úgy, hogy a zsírtól szinte ne érezze az ember, hogy a szájában van, hanem olvadjon el, mint a hó.
- Ördög vigye el! - gondolta Csicsikov az ágyában forogva, - nem hagy aludni.
- Aztán készíts disznó-gömböczöt. Tégy a közepébe egy darabka jeget, hogy szépen megfeszüljön. A vizához pedig készíts szép körzetet, érted: hogy mentől gazdagabb legyen. Keverj belé rákhúst és apró sült halat, meg apró vagdalékot, egy kis tormát, gombát, sárgarépát, zellert, babot; aztán micsoda fűszerszámot lehetne még?
- Lehet még vörös káposztát meg csillagformára metszett czéklát is hozzáadni, - mondta a szakács.
- No hát adj hozzá vörös káposztát is, czéklát is. A pecsenyéhez pedig ilyen körzetet fogsz csinálni:...
„Végképp kiverte a szememből az álmot”, mondta magában Csicsikov, egyik oldaláról a másikra forogva; befúrta a fejét egészen a párnába, a tetejébe húzta még a takarót, hogy semmit ne hallhasson. De mindezen keresztül is egyre hallotta, hogy „Süsd meg; pörköld meg; pirítsd meg szépen!” Csak valamikor a pulyka-pecsenyénél aludt el.
Másnap annyira megtömődtek a vendégek, hogy Platonov nem volt képes lóra ülni; a paripáját úgy kellett elküldeni a Pjétuh kocsisával. Fölült ő is a Csicsikov hintajába. A nagyszájú, félelmetes kutya lustán ballagott a hintó után: az is meg volt tömve.
- Nem, ez már több a soknál, - mondotta Csicsikov, mikor kijutottak a kapun, - ez már szinte disznókodás. - Jól ül ön, Mihajlycs Plátó? Ez a hintó olyan kényelmes volt eddig, s most egyszeribe olyan kényelmetlen. Petruska, a milyen szamár vagy, talán felpakoltál holmit? Mindenfelé valami kosarak alkalmatlankodnak itt.
Plátonov elnevette magát s így szólt:
- Megmondhatom én, hogy mi ez. Petrovics Péter útravalóval látott el bennünket.
- Igenis, úgy van, - szólt Petruska hátrafordulva, - megparancsolták, hogy rakjak fel a hintóra mindent, pástétomot is, süteményt is.
- Tökéletesen igaz, Ivánovics Pál, - mondta Szelifán is, vígan fordúlva meg a bakon, - nagyon derék úr, bőkezű földesúr! Az is igaz, hogy egy-egy pohár sámpányit is küldött ki. S az urak asztaláról lekerült ételeket is kiküldette nekünk, - nagyon jó, elegántus ételek voltak. Ilyen derék urat még nem is találtunk.
- Látja? - szólt Plátonov, - mindenkinek a kedvében jár. De mondja csak őszintén: ráérne ön egy faluba elvinni engem, innen vagy tíz versztára? Szeretnék elbúcsúzni a húgomtól meg a sógoromtól.
- Nagyon szívesen.
- Nem fogja ön megbánni: a sógorom igen figyelemre méltó ember.
- Milyen tekintetben? - kérdezte Csicsikov.
- Olyan gazda, hogy nincs mása egész Oroszországban. Vagy tíz éve annak, hogy megvásárolt egy zűllött gazdaságot, a mely alig jövedelmezett húszezer rubelt, s ő azt úgy rendbe hozta, hogy most kétszázezeret jövedelmez.
- Á! az aztán derék ember! Az ilyen emberről példát vehetnének mások. Nagyon-nagyon kellemes lesz rám nézve, ha megismerkedhetem vele. Hogy hívják?
- Kosztanzsoglo.
- Az apai és keresztneve?
- Fedorovics Konstantin.
- Kosztanzsoglo Fedorovics Konstantin. Nagyon fogok örülni. Érdemes megismerkedni ilyen emberrel. - S Csicsikov kérdezősködni kezdett Kosztanzsoglo felől s mindaz, a mit megtudott róla, valóban bámulatraméltó volt.
- Nézze kérem, itt már az ő földjei kezdődnek, - mutatott Platonov a mezőre, - mindjárt meglátja ön, milyen különbség van ezek s a többi földek közt. Kocsis, térj balra! Látja ön azt a fiatal erdőt? Az magról van keltetve. Másé ötven év alatt sem nő ennyire, pedig ez csak nyolcz éves. Nézze, itt vége az erdőnek, kezdődnek a szántóföldek; ötven gyeszjatin után megint erdő fog következni, az is magról kelt, azután megint nézze a vetést: mennyivel sűrűbb ez, mint a másé.
- Látom. De hogy’ csinálja ő ezt?
- Kérdezze meg majd ő tőle. Majd meglátja, hogy semmi ördöngösség nincs benne. De ő olyan mindentudó, a milyen nincs több. Nemcsak azt tudja, hogy melyik növénynek milyen talaj kell, de még azt is, hogy melyik milyen szomszédságot nem tűr meg, melyik vetés milyen erdő közelében tenyészik jól. Nekünk valamennyiünknek porzik a földünk a szárazságtól, neki nem. Kiszámítja, mekkora nedvességre van szüksége s annyi erdőt nevel; nála minden két szerepre van hivatva: az erdő, mint erdő, azután mint a földet levél-trágyájával javító és árnyékával a növényeket ápoló eszköz. S mindenben így cselekszik.
- Csodálatos ember! - mondá Csicsikov s kíváncsian nézgélte a vetéseket. - „Kár, hogy ez a fiatalember felületes és nem tudja jól előadni a dolgot”, - gondolta magában.
Végre feltűnt a falu. Mint valami város, úgy terűlt el sok házával hármas emelkedésben, három templommal, körülvéve óriási élet- és széna-pajtákkal! - „Mindenen meglátszik, hogy itt dolgát értő gazda lakik”, - gondolta Csicsikov. - A parasztházak mind erősek; az utczák egyenesek; ha valahol szekér állott, az erős, új szekér volt; a parasztok, a kikkel találkoztak, okos arczkifejezésűek voltak; a szarvasmarha válogatott fajtájú; még a parasztok diszna is úgy nézett ki, mint valamely nemes ember. Látható volt, hogy itt olyan parasztok laktak, a kik - mint a nóta mondja - lapáttal szedték az ezüstöt. Nem volt itt angol park, nyírott pázsit, nem voltak pavillonok, hidak és egyéb czifraságok, de régi divat szerint egész az urasági házig magtárak és munkásházak utczája oly egyenesen, hogy az úr mindent láthasson, a mi körülötte történik; a ház tetején üvegezett torony emelkedett, nem czifraság vagy kilátás kedvéért, hanem hogy belőle figyelemmel lehessen tartani a távoli mezőkön foglalatoskodó munkásokat. A ház-bejáratnál ügyes szolgák fogadták őket, egészen másfélék, mint az iszákos Petruska, pedig nem is volt rajtok frakk, csak házikészítményű kozák-kaftán.
A háziasszony maga szaladt ki a tornáczra. Friss volt, mint a tej és vér, szép, mint az Isten napja, s úgy hasonlított Platonovhoz, mint egyik csöpp víz a másikhoz, azzal a különbséggel, hogy nem volt olyan lagymatag, mint a bátyja, hanem beszédes, vídám.
- Isten hozott, testvér! Jaj beh örülök, hogy eljöttél! Konstantin nincs itthon, de nemsokára megjön.
- Hol van?
- A faluban van dolga valami vevőkkel, - felelt a háziasszony, bevezetve őket a szobába.
Csicsikov kíváncsian vizsgálta annak az embernek a lakását, a kinek kétszázezernyi jövedelme volt; gondolta, hogy olyan jeleket is talál a házon, a melyekből a gazda milyenségére lehet következtetni, mint az üres békateknőből következtetnek az osztrigára vagy csigára, a mely egykor benne lakott s rányomta arra a saját lénye bélyegét. De itt nem lehetett semmiféle következtetésre jutni. A szobák egyszerűek, csaknem üresek voltak: nem voltak benne sem freskók, sem képek, sem bronzneműek, sem virágok, sem porczellán-edényes pohárszékek, még könyvek sem. Egyszóval: látni lehetett, hogy az itt lakó lény élete nem a négy fal közt mozgott, hanem a szabadban, s hogy gondolatai nem szibarita-módra, kényelmes karszékben, a kandalló mellett szülemlenek, hanem kint, a munka helyszinén, s hogy a gondolatok, a mint ott megszülettek, mindjárt ott foganatosíttattak is. A szobákban Csicsikov csak az asszonyi gazdálkodás nyomait láthatta. Az asztalokon és székeken tiszta hársfa-deszkák feküdtek, azokon pedig különféle növények virágai és levelei száradtak...
- Miféle szemét ez, húgom, a mit te itt szárítgatsz? - kérdezte Platonov.
- Szemét! - felelt a háziasszony, - ez a legjobb szer hideglelés ellen. Tavaly az összes muzsikokat ezzel gyógyítottuk ki. Ezek itt felöntésre valók, ezek meg befőzésre. Ti mindig nevetitek a besózott, befőzött dolgokat, de mikor eszitek, magatok is magasztaljátok.
Platonov a zongorához ment s végigfutott kezével a billentyűkön.
- Úristen! - micsoda ócskaság ez! Nem szégyenled, húgom?
- Jaj, testvér, én már régóta nem érek rá, hogy zenével foglalkozzam. Nekem nyolcz éves leánykám van, a kit tanítanom kell. Idegen földről került nevelőnére bízni csak azért, hogy magam ráérjek muzsikálni: - nem, testvér, azt én nem szeretem.
- Jaj, beh unalmas asszony lett belőled, húgom! - szólt a bátya s az ablakhoz ment. - No de itt jön már, - tette hozzá Platonov.
Csicsikov is az ablakhoz sietett. A tornácz felé egy körülbelől negyven éves, élénk, feketeképű férfi közeledett. Gyapjú-bársony sapka és teveszőr-posztó kabát volt rajta. Öltözékére nem sok ügyet vetett. Mellette kétfelől két alsóbbrendű ember haladt levett sapkával s valamiről beszéltek; az egyik egyszerű muzsik, a másik valami átutazó kereskedő kék kaftánban. Minthogy mindnyájan megálltak a tornácz mellett, hát a beszélgetéseket is be lehetett hallani.
- Legjobban teszik kendtek, ha megváltják magukat a földesúrtól, - mondta Kosztanzsoglo; - inkább adok rá kendteknek kölcsönt is, majd később megfizetik.
- Ugyan miért váltanók meg magunkat? Fogadjon el bennünket az úr! Önnél mindenki kitanul. Most az a bajunk, hogy nem tudunk magunkra vigyázni. A kocsmárosok olyan italt találtak most ki, hogy ha egy pohárkával bevesz belőle az ember, szeretne rá mindjárt még egy akót meginni. Alig veszi magát észre az ember, már benne van. Nagy a kísértés. Talán az ördög kormányozza a világot, hogy nem tudunk észszel élni... Most már bejött a dohány is, meg az Isten tudná mi! Mit tegyen az ember, Fedorovics Konstantin? Az ember az Isten előtt is csak ember - nem zabolázza magát.
- De nézd csak, hiszen én nálam sincs szabadság. Igaz, hogy elsőízben mindent kapsz: tehenet is, lovat is, de úgy áll a dolog, hogy én többet követelek a jobbágyomtól, mint más. Nálam első dolog a munka, akár nekem dolgozol, akár magadnak, egynek sem nézem el, hogy henyéljen. Én magam is úgy dolgozom, mint az igavonó barom, de a muzsikjaim is, mert azt tapasztaltam, hogy minden rossz azért vesz erőt az emberen, mert nem dolgozik. Hát mindezt gondoljátok meg otthon közönségesen és határozzatok magatok közt.
- Meghánytunk-vetettünk mink már mindent, Fedorovics Konstatin. Azt már az öreg emberek is mondogatják, hogy az ön muzsikjai mind tehetős emberek, s hogy megvan annak az oka. Még a papjaik is szívesek; tőlünk pedig már a papokat is elvették, nincs, a ki eltemesse a halottainkat.
- Mégis csak menj haza és üljetek tanácsot.
- Értem, Fedorovics Konstantin.
- No hát, Fedorovics Konstantin... már csak legyen olyan jó... engedjen valamit, - kezdte rá a másik oldalán haladó kék kaftános.
- Mondtam már, hogy én nem szoktam alkudozni. Én nem vagyok olyan, mint azok a földesurak, a kikhez éppen akkor szoktál menni, mikor azoknak a bank-kölcsönt kell törleszteni. Ismerlek én titeket: nektek jegyzéketek van arról, hogy kinek mikor van fizetnivalója. A dolog aztán nagyon egyszerű: az illetőnek szüksége van a pénzre s féláron adja el a termését. De minek nekem a te pénzed? Nálam akár három évig is heverhet a termés. Nekem nem kell a banknál törlesztenem.
- Tökéletesen igaz, Fedorovics Konstantin. De én csak azért, hogy a jövendőben is összeköttetésem legyen önnel; nem nyerészkedés visz engemet. Tessék háromezer rúbel foglalócskát elfogadni.
A kereskedő kivett a kebeléből egy halom zsíros bankjegyet. Kosztanzsoglo a legnagyobb hidegvérrel elvette s olvasatlanúl tette azt a hátsó zsebébe.
- „Hm! - gondolta Csicsikov, - mintha csak a zsebkendőjét dugná oda!”
Kosztanzsoglo megjelent a vendéglátó-szoba ajtajában. Még jobban meglepte Csicsikovot az arcza barnaságával, sötét haja öcsötösségével, - a melybe már ősz szálak is keveredtek, - szemei élénkségével s a délszaki származás epés jellegével. Ő maga sem tudta különben, hogy elei honnan származtak. Nem foglalkozott a származása táblájával, azt tartván, hogy ez nem szükséges a gazdaságnál. Nem volt tőzsgyökeres orosz, - ezt arczvonásai is elárulták, - de teljesen meg volt győződve a felől, hogy ő orosz s nem is tudott más nyelven, mint oroszúl. Platonov bemutatta Csicsikovot s az ismerkedők orosz szokás szerint megcsókolták egymást.
- Hogy a hipokondriámból kigyógyuljak, - mondta Platonov, - azt határoztam, Konstantin, hogy beútazok néhány kormányzóságot. Ivánovics Pál fölajánlotta, hogy útazzam vele.
- Nagyon helyes, - szólt Kosztanzsoglo, - aztán mely helyekre mennének? - folytatta Csicsikovhoz fordulva.
- Az igazat megvallva, - felelt Csicsikov, fejét udvariasan félrebillentve s egyidejűleg a karosszék karját simogatva, - egyelőre nem annyira a magam, mint más valaki dolgában útazom. Bertiscsev tábornok, közeli barátom és - mondhatni: jóltevőm, megkért, hogy látogassam meg a rokonait. Persze: rokonság mint rokonság, de másfelől, hogy úgy mondjam: magamnak is van dolgom; mert valóban úgy van, hogy - nem is szólva arról a haszonról, a mely hemorroidális tekintetben érhető el azzal, hogy világot látunk: az emberiség sürgés-forgása úgyszólván nyitott könyv, tudomány.
- Úgy van; nem árt betekinteni egyik-másik zugba.
- Nagyszerűen méltóztatott megjegyezni: igazán, valóban, tényleg nem árt. Lát az ember olyan dolgokat, a milyeneket nem látott volna, találkozik emberekkel, a kikkel nem találkozott volna. A beszélgetés ezek némelyikével aranyat ér. Mint például most is milyen alkalom adódott nekem... Önhöz folyamodom, igen tisztelt Fedorovics Konstantin! tanítson, oktasson, harmatozza meg az én igazságért égő szomjamat. Mint a mannát, úgy várom az ön édes szavait.
- De mire tanítsam én önt? - mondta Kosztanzsoglo, - hiszen én magam is csak szegényes tanításban részesűltem.
- Bölcsességre, tisztelt uram, bölcsességre; - annak a bölcsességére, hogy miképpen kelljen a mezei gazdaság kormányát kezelni, annak a bölcsességére: miképpen lehet biztos jövedelmet szerezni, hogyan kell nem-ábrándbeli, hanem reális vagyonra szert tenni, teljesítvén ezzel a polgári kötelességet és kiérdemelvén egyúttal a honfitársak tiszteletét.
- Tudja mit? - mondta Kosztanzsoglo, miközben tünődve nézett rá; - maradjon itt egy napocskát. Megmutatom önnek a kormányzás minden részletét és elmondok mindent. A mint meg fogja látni: nem kell ahhoz valami különös bölcsesség.
- Maradjon, - szólt a háziasszony s a testvéréhez fordulva, hozzátette: - maradj, testvér, minek sietnél?
- Nekem mindegy. De Ivánovics Pál?
- Én a legnagyobb örömmel maradok. Csakhogy meg kell ám látogatnom a Bertiscsev tábornok rokonát, bizonyos Koskárev ezredest...
- Hiszen az őrült!
- Mondják, hogy meg van kissé háborodva. Nem is mennék én ő hozzá, de Bertiscsev tábornok, közeli barátom s úgyszólván jóakaróm...
- Akkor hát, tudja mit? - szólt Kosztanzsoglo, - nincs az ide tíz verszta sem. Éppen készen, befogva van a könnyű kocsim. Menjen el hozzá most. Esteli teára vissza is jöhet.
- Nagyszerű gondolat! - kiáltott föl Csicsikov, a kalapja után nyúlva.
A kocsi előállt s Csicsikov egy félóra múltán már az ezredesnél volt. Az ezredes faluja csupa lim-lom volt; itt is építettek, ott is, mindenütt mészgödrök, téglák, gerendák. Némely ház úgy volt építve, mintha valami középület volna. Az egyik ezt a felírást viselte: Mezőgazdasági szerszámok raktára; egy másik: Főszámvevői hivatal; egy harmadik: Falusi népiskola. Egyszóval: az ördög tudná, hogy mi minden felírás.
Az ezredest az irodájában, az íróasztala mellett találta, fogai közt írótollat tartva. Rendkívül szívesen fogadta Csicsikovot. Igen jólelkű, kellemes embernek látszott. Mindjárt elbeszélte, hogy milyen nagy fáradságába került neki birtokát a jelenlegi jó állapotba helyezni; fájdalommal panaszkodott: mily nehéz a paraszttal megértetni, hogy vannak felsőbb élvezetek, a melyeket az embernek a művelt fényűzés, a tudomány és művészetek nyújtanak; hogy a parasztasszonyokra még mai napig sem bírta rádiktálni a korszeteket, míg Németországban, a hol ő 1814-ben az ezredével volt, egy molnár leánya még zongorázni is tudott; hogy azonban a tudatlanság részéről jövő minden makacsság ellenére is el fogja ő azt érni, hogy az ő falujabeli paraszt, azalatt, míg az eke nyomában halad, olvasni fogja a Franklin-féle villámhárítóról írt könyvet, vagy a Virgilius Georgikon-ját, a szántóföldek vegytani leírását.
„Lám, lám, - gondolta Csicsikov, - én pedig még a Lavalliére herczegnő-t sem olvastam el: sohasem érek rá.”
Sokat beszélt még az ezredes arról: hogyan kell a parasztot boldogítani. Különös jelentőséget tulajdonított az öltözetnek. Fejével állt jót, hogy csak a felét kell az orosz parasztoknak német nadrágba bújtatni - s a tudományok mindjárt föllendűlnek, a kereskedelem megélénkűl s beköszönt Oroszország aranykora.
Csicsikov csak hallgatott, merőn nézve az ezredesre s végre azt gondolta: - Úgy látom, ezzel nem kell sokat teketóriázni, - s rögtön elmondta, hogy milyen lelkekre volna szüksége, még pedig rendes adás-vevési szerződéssel.
- A mint a szavaiból kiveszem, - mondotta az ezredes a legkisebb zavar nélkül, - ez kérelem, úgy-e bár?
- Igen.
- Akkor tessék hát írásba foglalni, s beadni a jelentkezések és a statisztika osztályánál. Az osztály a maga megjegyzésével átteszi majd hozzám. És tőlem a mezőgazdasági osztályhoz kerűl, onnan pedig a szükséges pótlásokkal együtt a tiszttartóhoz; a tiszttartó érintkezésbe lépve a titkárommal...
- De kérem - kiáltott föl Csicsikov, - hiszen úgy Isten tudja, hogy meddig húzódik el a dolog. Aztán hogy’ tárgyaljuk ezt írásban? Hiszen ez nem olyan természetű ügy. Hiszen a kérdéses lelkek... némi tekintetben holtak.
- Nagyon jó! Akkor hát írja, hogy a lelkek némi tekintetben holtak.
- Hogy-hogy holtak? Így nem lehet írásba tenni. Mert ha holtak is, de úgy kell föltüntetni, mintha élők volnának.
- Helyes! Akkor írja így: de úgy kell föltüntetni; vagy: megkívántatik, kiköttetik, föltételűl tűzetik ki, hogy a holtak úgy legyenek föltüntetve, mintha élnének. Írásbeli eljárás nélkül ezt nem lehet megcsinálni. Példa rá Anglia és Napoleon. Majd adok ön mellé egy embert, a ki önt elvezeti az illető hivatalos helyiségekbe.
Csengetett. Arra megjelent valami ember, a titkár.
- Jöjjön be egy biztos.
Bejött a biztos: félig paraszt, félig hívatalnok-féle.
- Ez el fogja önt kísérni a legszükségesebb helyekre.
Csicsikov már csak kíváncsiságból is ráadta magát, hogy a biztossal megnézi azokat a legszükségesebb helyeket. A statisztikai hivatal csak a fölírásban létezett, ajtói be voltak zárva. Ennek a kezelőjét áthelyezték a gazdasági építkezések vezetésére legújabban szervezett bizottságba, a helyét pedig Berezovszkij, az ezredes inasa foglalta el, de ezt is kiküldte valahová az építőbizottság. Bebotlottak a mezőgazdasági ügyek osztályába - ott átalakítások folytak; fölráztak valami részeg embert, de nem bírtak belőle okos szót kivenni - Nagy itt a fejetlenség - mondotta végre Csicsikovnak a biztos; - az urat orránál fogva vezetik. Mindenben az építő bizottság rendelkezik, az meg mindenkit elfog a munkától, küldözgeti az embereket, a hová neki tetszik. Csak az építő bizottságnál mehet valaki valamire. - Úgy látszott, hogy a biztos nem volt megelégedve az építő bizottsággal. Csicsikov tényleg meggyőződött róla, hogy a hová csak nézett, mindenütt folyt az építkezés. Nem is akart aztán tovább menni. Visszatérve elmondta az ezredesnek, hogy így, meg úgy, hogy itt csupa fejetlenség van, hogy senkivel okosan beszélni nem lehet, hogy bejelentő és statisztikai hivatal egyáltalában nincs is, az építő-bizottság pedig tolvaj-banda.
Az ezredes nemes fölháborodásra gerjedt s hálája jeléűl erősen megszorította a Csicsikov kezét. Aztán nyomban papírt, tollat ragadott és nyolcz oldalas szigorú kérdőpontokat fogalmazott: mi jogon rendelkezett az építő-bizottság olyan hivatalnokokkal, a kik nem az ő alárendeltjei? hogy’ engedhette meg azt a fő-tiszttartó, hogy egy hivatalnok a hivatala átadása nélkül kiküldetésbe ment? hogy’ tűrhette azt a mezőgazdasági osztály, hogy bejelentő és statisztikai hivatal egyáltalában nincs is?
- „No, lesz ebből hadd-el-hadd!” - gondolta Csicsikov és távozni akart.
- Nem, én önt el nem eresztem. Most már a tekintélyem forog szóban. Majd megmutatom én, hogy mi az organikus, szabályos gazdasági berendezkedés! Majd olyan emberre bízom az ön ügyét, a ki többet ér, mint a többi együtt véve. Egyetemet végzett. Mert ilyenek ám az én jobbágyaim. Hogy a drága időt ne vesztegessük, kérem: foglalkozzék egy kis ideig a könyvtáramban - tette hozzá az ezredes, kinyitva egy oldal-ajtót, - vannak itt könyvek, íratok, tollak, czeruzák, minden. Tessék kedve szerint fölhasználni őket: ön itt úr! A fölvilágosúltságot mindenkinek hozzáférhetővé kell tenni.
Így beszélt Koskárev, mialatt vendégét a könyvtárba vezette. Nagy terem volt ez, megrakva könyvvel a földtől a padlásig. Voltak ott kitömött állatok is. Aztán minden szakba vágó könyvek: erdészeti, baromtenyésztési, disznótenyésztési, kertészeti könyvek, mindenféle szaklapok, a melyeket csak megrendelni szoktak, de a melyeket soha senki sem olvas. Csicsikov látva, hogy ezek nem szórakoztató könyvek, egy másik szekrényhez ment, - csöbörből vödörbe. Csupa bölcseleti munkák! Egy roppant nagy, hat kötetes munkára bukkant, a melynek ez volt a czíme: Előkészítő bevezetés a gondolkozás országába, vagy az egyetemesség, a közösség és a lét, összehasonlítva a társas productivitás két felének organikus ős-eredetével. Akárhogy forgatta Csicsikov e drapsákat, minden lapon csupa jelenség, fejlődés, abstract, kögítés, subjectivitás - meg az ördög tudná, hogy mi minden hemzsegett előtte. „Ez nem nekem való”, - gondolta Csicsikov s egy harmadik szekrényhez lépett. Ebben a művészetekre vonatkozó könyvek voltak. Kivont onnan egy nagy könyvet, a mely tele volt illetlen mythologiai képekkel s elkezdte azokat nézegetni. Az ilyen képeket különösen kedvelik a középkorú agglegények, sőt néha olyan öreg uracskák is, a kik ballettel és hasonló pikáns dolgokkal szeretik magukat mulattatni. Csicsikov, végére jutván a könyv vizsgálásának, már egy másik hasonló kötetet akart kihúzni, mikor Koskárev ezredes ragyogó arczczal és egy írással megjelent.
- Minden készen van, még pedig nagyszerűen! Az az ember, a kit már említettem, valóságos lángész. Ezért majd őt fogom valamennyi fölé helyezni s neki magának külön osztályt szervezek. Nézze csak, mily világos fő! és az egészet néhány percz alatt nyélbeütötte.
- „No, hál’Istennek!” - gondolta Csicsikov s készűlt meghallgatni. Az ezredes elkezdte az olvasást:
Hozzá fogván a nagyságod által rámbízott ügy megvizsgálásához, van szerencsém arra nézve a következőket jelenteni:
1. Csicsikov Ivánovics Pál kollégiumi tanácsos úrnak már a kérvényében félreértés mutatkozik, mert a reviziós lajstromba fölvett lelkek meggondolatlanúl holtaknak mondatnak. Ezek alatt bizonyára olyanokat méltóztatott neki érteni, a melyek közel vannak a meghaláshoz, de még meg nem haltak. Különben maga ez a megnevezés csak empirikus tudásra vall, a mely valószínűleg nem jutott túl a falusi iskola határain, mivelhogy a lélek halhatatlan.
- Nagy selma! - jegyezte meg elégedetten Koskárev, megszakítva az olvasást. - Itt egy kicsit megcsipkedte önt. De csak ismerje be ön is, hogy ügyes pennája van.
2. A birtokon nincsenek sem halálukhoz közel álló, sem másnemű lelkek, mert nemcsak hogy egyetemesen és kivétel nélkül mind el vannak zálogosítva, hanem még minden lélek fölűl-zálogosítva is, lelkenkint kétszázötven rúbelével, - kivéve a kis Gurmajlovka-falut, a mely a Prediscsev földbirtokossal támadt egyenetlenség miatt per és bírói zár alatt áll, a mint ez a Moszkovszkija Vjedomoszti 42-ik számában ki is hirdettetett.
- Hát mért nem tetszett ezt nekem mindjárt mondani? minek töltette itt velem az időt hiában? - mondotta haragosan Csicsikov.
- Mert mindent forma-szerint, írásosan kell elvégezni. Ez nem tréfa dolog. Öntudat nélkül a bolond is láthat; öntudat kell ahhoz!
Csicsikov mérgében fogta a sapkáját s minden illendőséget félretéve, futva ment ki a házból. A kocsis készen állt a könnyű kocsival, tudván, hogy kár volna a lovait kifogni, mert az abrak iránti írásos kérelmet azzal a határozattal, hogy a lovaknak zabot kell adni, úgyis csak másnap intézték volna el. Hanem az ezredes kiszaladt, hogy kikísérje Csicsikovot; erősen megszorította annak a kezét, magához ölelte őt és köszönetet mondott neki azért, hogy alkalmat adott neki a hívatalnokok viselkedéséről tudomást szerezni. Kijelentette, hogy rögtön nyomozást és vizsgálatot kell indítani, különben minden elaludnék s a kormányzás rúgói megrozsdásodhatnának, elgyengűlhetnének; hogy ez eset folytán neki igen jó ötlete támadt: bizottságot szervez, a mely az építő-bizottságra fog felügyelni, így aztán lehetetlenné lesz téve a lopás.
Csicsikov haragosan és elégedetlenűl érkezett vissza s oly későn, hogy már akkor régen világot gyújtottak.
- Hol késett olyan sokáig? - kérdezte Kosztanzsoglo.
- Miről beszélt vele olyan sokáig? - kérdezte Platonov.
- Én még olyan bolondot, mióta élek sem láttam, - felelt Csicsikov.
- Az még semmi, - mondotta Kosztanzsoglo, - Koskarev még megjárja. Ő arra való, hogy ő benne jobban látható legyen ama bolondjaink karrikatúrája, a kik az ő eszes voltuk fitogtatása mellett a nélkül, hogy a hazai viszonyokat ismernék, külföldi ostobaságokat hurczolnak be. Irodákat, műhelyeket, iskolákat s az ördög tudná, hogy mi mindent nem állítanak ezek az okoskodók. Összeszedték egy kissé magukat az 1812-iki franczia hadjárat után, hát most rajta! megint visszacsinálnak mindent. Hiszen ezek jobban tönkre tesznek mindent, mint a francziák! Annyira, hogy ez idő szerint még Pjétuh Petrovics Pétert is a jobb földesurak közé kell számítani.
- De hiszen az is elzálogosította a banknál a birtokát, - mondotta Csicsikov.
- Hát igaz! A mieink nem ismernek mást, mint a bankot és a bankot! - felelt Kosztanzsoglo, de már kezdett haragudni. - Azután kapkodnak mindenhez. Slyápkin példáúl gyertyamártó gyárat állított, Londonból hozatott hozzá mesterembereket; gyertyamártó lett belőle! A földesúr - (mily szép állás pedig ez!) - beáll gyárosnak, mesterembernek! Fonó-gyárat állít, csalánszövetű keszkenőket készít a városi csélcsap erkölcsű leányszemélyeknek!
- Hiszen neked is vannak gyáraid, - jegyezte meg Platonov.
- De ki állította föl azokat? Maguktól keletkeztek úgy, hogy fölgyűlt a sok gyapjú, nem tudtunk rajta túladni, hát elkezdtem posztót szövetni, de csak egyszerű, durva posztót, a minőre a parasztnak van szüksége, a magam parasztjának. El is kapkodják mind, olcsó áron, itt helyben. Hat év alatt fölhalmozták a halászok az én vízpartjaimon a hal-pikkelyeket és egyéb hal-hulladékot - no, hová tegyem? elkezdtem belőle enyvet főzni s bevettem belőle negyvenezer rúbelt. Én csak ilyesmibe fogok.
„Az ördögbe is! - gondolta Csicsikov, meredten nézve rá, - ez aztán érti: hogy’ kaparjon ki mindent.”
- Aztán meg azért is foglalkoztam ilyesmivel, mert fölszaporodtak a munkásaim, a kik a nélkül éhen halhattak volna. Inséges esztendő jött ránk, de ez is csak azért, mert a gyáros urak abbanhagyták a szántásvetést. Ilyen szükség-gyáram nekem akárhány van, testvér. Minden esztendőben más, a szerint, hogy miféle hulladék és felesleg halmozódik föl. Nézd meg csak jobban a magad gazdaságát: minden szemét jövedelmet hajt; minden, a mit felrúgsz, és a mire azt mondod: ez nem kell. Csakhogy én nem építek az ilyenek számára oszlopos és homlokzatos várakat.
- Bámúlatos! És leginkább az bámúlatos, hogy minden szemét jövedelmet hajt! - mondta Csicsikov.
- Hja, ha mindenki olyan egyszerűen venné a dolgot, a milyen; csakhogy mindenki mindjárt mechanikus, mindenki valami műszerrel akarja a lakatot kinyitni, nem pedig egyszerűen; ezért külön elutazik Angliába: ez a baj! - Ostobaság! - tette hozzá Kosztanzsoglo, egyet köpve, - pedig még százszor nagyobb szamár, mikor a külföldről hazatér.
- Jaj, Konstantin, te már megint izgatott vagy, - nyugtalankodott a felesége, - tudod pedig, hogy az neked nagyon árt.
- Hát hogyne haragudnám? Bánnám is én, ha mindez idegenekkel történnék, nem pedig olyanokkal, a kik közel állanak a szívemhez. Bosszantó, hogy az orosz jellem romlásnak indúlt; hiszen most olyan donquijotéria kapott lábra az országban, a minő soha. Ha valakinek a fölvilágosúlás, haladás jut eszébe: donquijotéria jön ki belőle; olyan iskolát állít, hogy ember legyen, a ki abban valamit tanúl. Az iskolából kikerűlő nem használható semmire: sem falun, sem városban; korhely lesz és érzi emberi méltóságát. Ha emberbaráti intézményekről van szó, az emberbaráti érzelmek Don Quijoteja lesz: milliókat érő, de semmire sem használható kórházakat, oszlopokon nyugvó csarnokokat építtet, tönkremegy és másokat is koldúsbotra juttat: ez aztán emberbaráti eljárás!
Csicsikov nem igen érdeklődött a fölvilágosúltság és humanismus dolgai iránt. Ő különösen azt szerette volna megtudni: hogyan hajt a szemét jövedelmet? De Kosztanzsoglo nem engedte őt szóhoz jutni: az epés beszéd úgy zuhogott már a szájából, hogy nem tudott annak gátat vetni.
- Azon törik a fejüket: hogyan műveljék ki a muzsikot. Tedd előbb a parasztot módossá, jó gazdává, akkor majd maga is kimíveli ő magát. Hiszen hihetetlen az, hogy a most folyó időben az egész világ mennyire megbolondúlt! Mi mindent írnak most azok a tintanyalók! Kiád valamelyikök valami füzetet: rögtön nekiesik annak mindenki... Ilyenféle csíri-csáréval állnak elő: „A paraszt nagyon is egyszerűen él; meg kell vele ismertetni a fényűzést, olyan igényeket kell támasztani benne, a melyek meghaladják a módját...” Hogy a fényűzés folytán ők maguk is bábokká lettek, nem emberekké, s az ördög tudja, hogy mi mindenféle betegségeket szedtek magokba, - mert nincs az a tizennyolcz éves fiatal ember, a ki már mindent ne tudna, ennek következtében nincs már foguk, kopaszok, mint a tök, - hát most a parasztokat is meg akarják mételyezni. Hiszen hálát kellene adni az Istennek, hogy van még nálunk legalább egy egészséges néposztály, a mely még nem ismeri ama bizonyos aljasságokat. A szántóvető mesterség nálunk a legtiszteletreméltóbb, hát minek bántjátok? Bárcsak mind olyanok volnánk, mint a szántóvetők!
- Azt tartja ön, hogy a legjövedelmezőbb foglalkozás a szántásvetés? - kérdezte Csicsikov.
- A legmegfelelőbb nekünk, nem az, hogy a legjövedelmezőbb. „Arczod verejtékével munkáld meg a földet”, mondja az írás. Ez egyszerű és világos. Százados tapasztalatok bizonyítják, hogy a mezőgazdasággal foglalkozó emberek erkölcsösebbek, tisztábbak, nemesebbek, emelkedettebb lelkűek. Nem mondom, hogy mással ne foglalkozzunk, de igenis, hogy mindennek alapja a földmívelés legyen. Gyárak majd keletkeznek maguktól, még pedig szükséget pótló gyárak, olyan dolgok előállítására, a mire az embernek itt, helyben, a keze ügyében van szüksége, de nem hogy olyasmiket gyártsanak, a mik csak elrontják a mai embert. Nem olyan gyárak kellenek nekünk, a melyeknek a föntartására, árúi eladására a legaljasabb eszközökhöz nyúlnak, elrontják, erkölcstelenné teszik a szerencsétlen népet. Nem is állítok én ilyet, akármit beszélnek is az előnyeiről, nem kellenek nekem fínomabb igényeket ébresztő készítmények, sem dohány, sem czukor, még ha milliónyit veszítenék is. Már ha erkölcstelenségbe sülyed a világ, hát ne történjék az én segédkezésemmel. Én tisztán akarok állni az Isten előtt... Én már húsz év óta élek a néppel: tudom, hogy az érdekében mi helyes, mi nem.
- Én csak azt csodálom, - mondta Csicsikov, - hogy egyszerű gazdálkodás mellett a hulladékokból is hasznot lehet húzni s minden szemét jövedelmező.
- Hm! a politikai oekonómia? - folytatta Kosztanzsoglo, oda sem hallgatva, arczán epés sarcasmussal. - Derék emberek azok a politikai oekonomisták! Egyik szamár ül a másikon s a harmadik hajtja őket. Egyik sem lát túl az orrán, az ostoba s még fölmászik a kathedrára és pápaszemet tesz föl... Ostobaság!
S haragjában megint köpött egyet.
- Mind igaz, csak ne mérgelődjél, - szólt közbe a felesége; - hát nem lehet beszélni a nélkül, hogy kikelj magadból?
- Ha önt hallgatja az ember, igen tisztelt Fedorovics Konstantin, beleéli magát - hogy úgy szóljak - az élet gondolatába, megtapogathatja a dolog magvát. De félretéve az általános emberit, engedje, hogy a különösre fordítsam figyelmét. Ha - teszem azt - földesúrrá lennék, s az volna a törekvésem, hogy rövid idő alatt annyira meggazdagodjam, hogy teljesítsem - úgyszólván - polgári kötelességemet: hát mit kellene cselekednem?
- Mit kellene cselekednie, hogy meggazdagodjék? - ismételte Kosztanzsoglo. - Hát a következőt...
- Jerünk vacsorálni! - szólt a háziasszony, fölkelve a divánról s a szoba közepére menve, miközben fiatal tagjait, a melyeken könnyed hideg futott át, nagykendőbe burkolta.
Csicsikov csaknem katonás ügyességgel ugrott föl a székéről, a fínom világi ember lágy arczkifejezésével termett a háziasszony mellett, karját kellemes ívbe hajtva nyújtotta neki s parádésan vezette be két szobán keresztűl az ebédlőbe. Ott már az asztalon állt a levesestál s minthogy nem volt befödve, kellemes illatot terjesztett a friss zöldséggel s a korai tavasz első fűszerszámaival készített leves. Mindnyájan helyet foglaltak az asztalnál. A szolgák gyorsan fölrakták letakart tálakban az összes étekfogásokat az asztalra és távoztak. Kosztanzsoglo nem szerette, hogy a cselédek az urak beszélgetését hallgassák s evésközben a szájukba nézzenek.
Csicsikov, miután bekapta a levest és megivott egy pohárka nagyon jó italt, a mi tokaji lehetett, megint nekiállt a házigazdának:
- Engedje meg, igen tisztelt uram, hogy újra fölvegyük a beszélgetés elejtett fonalát. Azt kérdeztem öntől: mit tegyek, hogy...
Kosztanzsoglo azonban csak a magáét hajtotta, a többi közt azt ajánlva neki, hogy vegye meg a szomszéd Hlobujev birtokát.
- Rögtön megadnék érte negyvenezer rúbelt, - tette hozzá Kosztanzsoglo.
- Hm! - dünnyögött Csicsikov és elgondolkozott. - Hát akkor mért nem veszi meg ön? - kérdezte aztán némi bátortalansággal.
- Mindennek megvan a maga határa. Nekem a nélkül is elég sok a dolgom a saját birtokommal. Azonkívül a nemesek már a nélkül is lármáznak, hogy én - fölhasználva az ő szorúlt helyzetöket, potom áron vásárlom össze a földeket. Ezt már végre is megúntam.
- Milyen könnyen hajlanak az emberek a rágalmazásra! - jegyezte meg Csicsikov.
- Kivált a mi kormányzóságunkban, - azt el sem képzelheti ön. Engemet nem is hínak másképp, csak fösvénynek és elsőrangú zsugorinak. Önmagokat hibátlanoknak tartják. „Én - azt mondja - igaz, hogy tönkrementem, de csak azért, mert az élet magasabb igényei szerint éltem, pártoltam az ipart (azaz: az iparlovagokat). A Kosztanzsoglo élete pedig disznónak való.”
- Bárcsak én lehetnék olyan disznó! - mondta Csicsikov.
- De ez mind csupa hazugság, ráfogás. Micsoda felsőbb igények? Ugyan kit tesznek ezzel bolonddá? Vesznek ugyan könyveket, de nem olvasnak. A dolog vége mindig kártya és pezsgő... Az egész fenekedés oka az, hogy nem adok ebédeket, nem adok nekik pénzt kölcsön. Ebédeket azért nem adok, mert az nekem terhemre volna, olyasmihez én nem szoktam. De ha valaki hozzám jön: tessék, a legnagyobb szívességgel osztom meg vele azt, a mit én szoktam enni. Hogy nem adok pénzt kölcsön, - ez hazugság! Ha valóban megszorúlt ember jön hozzám s körülményesen elmondja a baját: mindig rendelkezésére áll a pénzem, s ha látom a szavaiból, hogy okosan akarja fölhasználni a pénzt, hogy az bizonyosan hasznot fog hajtani: senkitől meg nem tagadom a pénzbeli segedelmet, még kamatot sem veszek érte.
„Ezt jó lesz megjegyezni”, gondolta magában Csicsikov.
- Soha nem tagadom meg a segítséget, - folytatta Kosztanzsoglo. - De bolondjába nem dobálom ki a pénzemet. Még ha úgy fenekednek is rám. Az ördögbe is! őkeme ebédeket ád a szeretőjének, vagy bolond módra bútorozkodik be, vagy jubileumot ül azért, hogy haszontalanúl töltötte el az életét, - és én adjak neki erre pénzt kölcsön!
Kosztanzsoglo megint köpött egyet s csaknem kiszaladt a száján valami illetlen, káromkodó szó. Arczára a sötét hipochondria komor árnyéka szállt. Homlokára keresztűl-kasúl ránczok gyűltek, a fölkavarodott epe haragos vonaglásának jelei.
- Engedje meg, nagyrabecsűlt uram, hogy még egyszer visszatereljem önt a megszakított beszélgetésre, - mondá Csicsikov, bekapván még egy pohárka igazán pompás málnabort. - Ha, teszem azt: én megvenném azt a birtokot, a melyről ön szíves volt említést tenni, hát mennyi idő alatt lehetne úgy meggazdagodni...
- Ha ön hamar akar meggazdagodni, - szólt érdesen a még mindig kellemetlen hangulatú Kosztanzsoglo, - akkor sohasem fog meggazdagodni; de ha úgy akar meggazdagodni, hogy nem kérdezősködik az idő mennyisége felől, akkor hamar meg fog gazdagodni.
- Csak nem tán? - kiáltott föl Csicsikov.
- De igen! - mondta Kosztanzsoglo kifakadva, s mintha haragudnék Csicsikovra. - Szeretni kell a munkát: a nélkül semmire sem megyünk. Szeretni kell a gazdaságot. S higyje el: ez nem nehéz. Azt csak kitalálták az emberek, hogy a falusi élet unalmas... hiszen én éppen akkor unnám magamat holtra, ha csak egy napot is kellene a városban úgy eltöltenem, mint a hogy’ eltöltik azok az idejüket az ő clubbjaikban, vendéglőikben és színházaikban. Bolondok, szamarak, ostoba nemzedék. A gazda nem ér rá unatkozni. Az ő életében nincs egy hüvelyknyi üresség sem, minden tele van. A foglalkozás változatossága fölemeli a lelket. Bármit beszéljenek is, itt az ember együtt halad a természettel, az év szakaival, részese mindannak, a mi a természetben végbe megy. Figyeljük csak meg egy kerek év dolgát: mielőtt még elérkeznék a tavasz, már mindenki készenlétben van és várja annak az eljövetelét: előkészítjük a vetőmagvakat, válogatjuk, méregetjük az életet a magtárakban és gabona-szárítókban, össze állítjuk az új munkaerőt. Mindent megvizsgálunk előre, mindent kiszámítunk jóelőre. Aztán a mint megtörik a jég, megindulnak a vizek, majd fölszárad és meghasadozik a föld, a kertekben és ortásokban megkezdődik az ásás, a mezőkön a szántás és boronálás, azután az ültetés, vetés, mindenfelé áldás hull a földre, milliók táplálékát vetjük a földbe. Azután a kaszálás, ah, a kaszálás... Egyszer csak itt a nyár; megkezdődik az aratás; a rozs után a búza, majd az árpa és zab! Ég a munka mindenfelé, egy perczet sem szabad elszalasztani; ha húsz szeme volna az embernek, mindnek hasznát tudná venni. Mikor aztán minden le van takarítva s megkezdődik a behordás a csűrökbe, pajtákba, jön az őszi szántás, a gazdasági épületek rendbehozása, meg az asszonyok munkája, azután mindent összeszámít az ember, - hiszen ez... Hát a tél! Csépelnek az összes szérűkön; a kicsépelt magot áthordják a magtárakba; az erdőn vágják, fűrészelik a fát; szállítják a tavaszi építkezésekhez való téglát és fát. Kinéz az ember a malomba, a gyári műhelybe, a faragó-udvarra, megnézi a parasztokat: mit tesznek-vesznek? dolgoznak-e maguknak? Én például, ha látom, hogy az ács ügyesen forgatja a bárdját, két óráig is elnézem, annyira vidít engem a munka. Hát még ha tudja az ember, hogy mindez milyen czéllal történik, hogy köröskörül minden nő és gyarapodik, hasznot, jövedelmet hajt, - hát ki sem tudom mondani, hogy mit érzek olyankor. És nem azért ám, mert több pénzem lesz, - pénz, hát pénz, - de azért, mert mindez az én két kezem munkája, azért, mert látom, hogy mindez én tőlem van, én vagyok mindezeknek a teremtője, tőlem, mint valami varázslótól, dől az áldás és bőség mindenre. - Hát hol találhat ön ehhez hasonló élvezetet? - mondá Kosztanzsoglo s arczát fölemelte és homlokán már eltűntek a ránczok. Mint valamely király a koronázása ünnepén, úgy ragyogott egész mivoltában s úgy tetszett, mintha fénysugarak lövelltek volna ki arczából. - Az egész világon sehol sincs ennek párja! Itt, éppen csak itt utánozza az ember az Istent. Az Isten magának tartotta föl legfőbb élvezetűl a világ teremtését s azt követeli az embertől, hogy ez meg a boldogulás teremtője legyen. És ezt nevezik az emberek unalmas foglalkozásnak!
Mint valami paradicsombéli madár énekét, oly élvezettel hallgatta Csicsikov a házigazdája beszédét. Csak úgy nyelte a nyálat. Még a szemei is mintha meghíztak volna. Egészen ellágyult a hallottaktól.
- Konstantin! - szólalt meg a háziasszony, székéről fölállva, - ideje lesz fölkelni az asztaltól!
Mindnyájan fölkeltek. Csicsikov kellemes ívbe hajtva a karját, visszavezette a háziasszonyt, de mozdulataiban már nem volt annyi fürgeség, mert gondolatai életbe vágó dolgokkal voltak elfoglalva.
- Beszélhetsz nekem, azért mégis csak unalom ez az élet, - szólalt meg mögöttük Platonov.
„Ez az én vendégem nem ostoba ember, - gondolta a házigazda, - figyelmes, beszédében előkelő és nem újító.” - S ezt gondolva, még vídámabb lett, mintha maga is fölhevült volna a saját beszédétől és mintha örült volna annak, hogy végre talált egy okos embert, a ki meghallgatja az okos szót.
Aztán gyertyavilágnál elhelyezkedtek egy kényelmes szobában, a melyből üveges ajtó nyílt egy erkélyre, a kertbe. A szendergő kert fái felől fényes csillagok nézegettek be rájuk, s Csicsikov oly kellemesen érezte magát, mint már régen nem; mintha hosszas kalandozásai után végre otthonának a födele alá került volna, mintha minden vágyát beteljesűlve látná s a csavargó-életet abbanhagyva, azt mondotta volna: elég volt! Ily elbájoló hangulatba ejtette őt a házigazdája okos beszéde. Minden emberre nézve vannak olyan szavak, a melyek mintha közelebb esők, rokonságosabbak volnának, mint más szavak; s gyakran megesik, hogy véletlenül, valamely csöndes, elfelejtett, emberektől elhagyatott zugban olyan emberre bukkanunk, a kinek fölmelegítő beszéde elfeledteti velünk az úttalan útakat is, a csalódásunkat is, és élénken, örökre bevésődik emlékezetünkbe az itt jól eltöltött este; a hű emlékezet nem felejti el, hogy ki volt jelen, ki hol ült, mi volt a kezében, nem felejti a falakat, szögleteket, sem egyéb apróságokat.
Csicsikov is ilyen feledhetetlenűl megjegyzett az’ este mindent: a kedves, igénytelen szoba-bútorzatot, az értelmes háziúr arczán mutatkozó kedélyes kifejezést, a falak és a padlás kárpitjának a czifráit, sőt a Platonovnak odanyújtott borostyán-szopókás pipát is, és a füstöt, a melyet ez kövér kutyájának, Jábrnak orrába fújt, a Jábr prüsszögését, meg a kedves háziasszony mosolygó megszólalását: „Ugyan ne bántsd már szegényt!”, nem kevésbbé a barátságosan világító gyertyákat, a szögletben czirpelő tücsköt, az üveges ajtót, a tavaszi éjszakát, a mely a kert fáira könyökölve hozzájok bekandikált, a csillagok ragyogását s a zöld csalit mélyében hangos csattogással éneklő fülemiléket.
- Aranyígék azok, a melyeket ön mond, mélyen tisztelt Fedorovics Konstantin! - szólalt meg Csicsikov, - mondhatom, hogy egész Oroszországban nem találkoztam olyan okos emberrel, mint ön.
A házigazda mosolygott. Maga is érezte, hogy van valami igaz a Csicsikov mondásában.
- Nem, Ivánovics Pál, - szólt Kosztanzsoglo, - ha ön okos emberrel akar beszélni, hát itt csakugyan van valaki, a kiről el lehet mondani, hogy okos ember s a kinek én a saru-szíjját sem vagyok méltó megoldani.
- Ki az? - kérdezte meglepetten Csicsikov.
- A mi szesz-mérés-bérlőnk, Muzárow.
- Már másodszor hallom ezt a nevet! - kiáltott föl Csicsikov.
- Az olyan ember, a ki nemcsak egy földesúri birtokot, hanem egész országot is el tud kormányozni. Ha nekem országom volna, rögtön őt tenném meg pénzügyminiszteremnek.
- Az a minden valószínűséget felül múló, hihetetlen híre van, hogy már tíz milliót szerzett.
- Tízet! Negyvennél is többet.
- Lehetetlen! - kiáltott föl Csicsikov, száját eltátva és szemét kimeresztve.
- Pedig úgy van! Egész bizonyos. A kinek csak pár százezere van, az lassan gazdagodik, de a kinek milliói vannak, annak nagy a radiusa: a mit megfog, az megkétszereződik, megháromszorozódik. Rendkívűl nagy tér nyílik előtte. Nincsenek versenytársai. Nem mérkőzhetik vele senki. A milyen árt ő megszab, annál kell maradni: nincs a ki őt túlliczitálhassa.
- Atya-Úristen! - szólt Csicsikov keresztet vetve magára s Kosztanzsoglónak a szemébe nézve s még a lélegzete is megakadt. - Megfoghatatlan! Az ijedelemtől megkövesűl az ember gondolata! Csodálják a Gondviselést valamely bogár megpillantásánál, de én jobban csodálom azt, hogy halandó ember kezén ekkora pénzösszegek foroghatnak. Szabadjon valamit kérdeznem: úgy-e bizony, hogy ennek a roppant tőkének az alapvető kezdete nem történt minden bűn nélkül?
- A kezdet a legkifogástalanabb és a legigazságosabb úton és módon történt.
- Nem hihetem! nem valószínű! Ha csak ezrekről volna szó, - de milliók!
- Ellenkezőleg: ezreket nehéz bűn nélkűl szerezni, de milliókat annál könnyebb. A milliomosnak nincs arra szüksége, hogy görbe útakra térjen. Megyen egyenes úton, összeszed mindent, a mi keze-ügyébe kerűl. Más nem szedi azt föl, nincs arra mindenkinek ereje, nincsenek versenytársak. Mondom, hogy nagy a radius. Minden, a mihez nyúl, megkétszerezi, megháromszorozza a kapitálist. De mit lehet ezrekkel tenni? tíz-húsz százalékot ha hoznak.
- A legmegfoghatatlanabb az, hogy kopejkákkal kezdte.
- Az máskép nem is lehet. Ez a dolog törvénye. - mondta Kosztanzsoglo. - A ki ezerekkel született ezerekkel nevelkedett, az már nem szerez, az olyannak már veleszületett vágyai vannak, ezek pedig nagy számúak. Az elején kell a dolgot kezdeni, nem a közepén, kopejkával és nem rúbellel, alúlról és nem fölűl: csak így ismerhetni meg jól azon embereket és elemeket, a melyek közt majd forgolódni kell. A mint az ember saját bőrén tapasztal ki egyet és mást, a mint megtudja, hogy minden kopejkát három-kopejkás szög tart, a mint átesik az ember a fölsülések sorozatán, akkor lesz csak okos, akkor végezte el csak a szükséges iskolát úgy, hogy nem követ el hibát a vállalataiban. Higyje el: így áll a dolog. Elején kell a dolgot kezdeni, nem a közepén. A ki nekem azt mondja: - „Adjon kölcsön százezret - rögtön meggazdagodom!” annak nem hiszek: az csak a véletlenre számít, nem a bizonyosra. Kopejkán kell kezdeni.
- Akkor hát én meggazdagodom, - mondta Csicsikov, önkéntelenűl is a holt lelkekre gondolva, - mert én csakugyan semmivel kezdtem.
- Konstantin, jó lesz már, ha pihenni engedjük a vendéget s nem diskurálsz tovább, - szólalt meg a háziasszony.
- Okvetetlenűl meg is gazdagodik ön, - mondta Kosztanzsoglo, nem hallgatva a feleségére, - patakzani fog önhöz az arany. Azt sem tudja majd: hova tegye a jövedelmét.
Ivánovics Pál szinte elbűvölten ült növekedő ábrándjai arany-birodalmában. Gondolatai csapongtak. A jövendő gazdagság arany-szőnyegére arany-virágokat hímezett nekilendűlt képzelődése s fülében egyre csengtek az imént hallott szavak: patakzani fog az arany, patakzani...
- Igazán, Konstantin: ideje, hogy Ivánovics Pál lepihenjen.
- Ugyan mit akarsz? Eredj, ha neked úgy tetszik, - mondta a házigazda s széjjelnézett, mert a szobában hangosan szólt a Plátonov hortyogása s utána még hangosabban kezdte rá Jábr. Látván ebből, hogy csakugyan ideje lesz már lefeküdni, fölrázta Plátonovot, azt mondta annak: „Ne hortyogj!” és jóéjszakát kívánt Csicsikovnak. Mindnyájan elmentek, lefeküdtek, elaludtak.
Csak Csicsikov nem bírt elaludni. Gondolatai ébren tartották őt. Elgondolta: hogyan lesz igazi és nem képzeletbeli földesúr. A házigazdával folytatott beszélgetése után minden oly világossá vált előtte, a meggazdagodás oly egyszerűnek látszott, a gazdálkodás nehéz munkája oly könnyűnek és érthetőnek és úgy tetszett neki, hogy ez a lehető legjobban megfelel az ő természetének. Csak sikerüljön a holtjait a banknál elzálogosítani: rögtön vásárol magának nem képzeletbeli, hanem valóságos birtokot. Már látta magát, a mint tesz-vesz és úgy cselekszik, a mint azt Kosztanzsoglótól hallotta: fürgén, óvatosan, nem hozva be semmiféle újításokat, hanem apróra áttanulmányozva a régi rendszert, mindent a saját szemével nézve, az összes muzsikjait személyenkint ismerve, minden fölöslegest elhányva, s magát egészen a gazdálkodás dolgának szentelve. Már előre sejdítette azt a megelégedést, a melyet érezni fog, mikor a legszigorúbb rendet megállapítja, mikor a gazdaság gépezetének minden rúgója szabályosan megindúl, egyik kerék a másikba kapaszkodva. A munka vígan megindúl s valamint a malomban a gabonából gyorsan őrlődik a liszt, úgy kerűl ki majd minden rongyból és szemétből - a salak kiválása után - csupa szín-arany. Minden pillanatban előtte állt a mintaszerű gazda. Ez volt ő előtte a legkülönb ember egész Oroszországban, a ki iránt személyes tiszteletet érzett. Eleddig csak a rangjáért, hivatalos állásáért tisztelt valakit. Az eszéért ő még senkit sem tisztelt a mai napig. Kosztanzsoglo az első. Látta, hogy ezzel nem lehet apró fogásokkal kezdeni. Most már azzal a tervvel foglalkozott, hogy megveszi a Hlobujev birtokát. Volt tízezer rúbelje; gondolta, hogy vagy tizenötezret kölcsön vehet Kosztanzsoglótól, hiszen az kijelentette már, hogy kész mindenkinek segíteni a meggazdagodásban; a többit pedig valamely bankból szerzi meg, vagy egyszerűen majd vár az eladó. Hiszen ez is lehetséges; hadd járjon aztán az a pénze után, pörösködjék, ha kedve tartja! És sokáig gondolkozott ezen. Végre az álom, a mely már négy órahosszat tartotta az egész házat - a mint mondani szokták - a karjaiban, végre Csicsikovot is ölébe vette. Mély álomba merűlt ő is.

NEGYEDIK FEJEZET
Másnap a lehető legjobban ment minden. Kosztanzsoglo kész örömmel adott tizenötezer rúbelt, még pedig kamat és jótálló nélkül, csak egy kötelező írásra. Ilyen szívesen segített ő mindenkin, a ki szerezni akart.
Megmutatta Csicsikovnak az egész gazdaságát. Ő egy perczet sem engedett hasztalanúl elfutni, sehol nem mutatkozott hézag, s a paraszt, ha véletlen szerencsétlenség érte, az ő mindenttudó földesuránál mindig hathatós támogatásban részesűlt. Sehol nem lehetett dologtalan embert látni. A muzsikokon értelem és megelégedettség mutatkozott. Minden oly egyszerűen és okosan volt berendezve, hogy ment magától. Az erdők és szántóföldek váltakozása rendkívül meglepte Csicsikovot. Mily sokat tett ez az ember lárma nélkül, nem írva czikkeket és nem csinálva terveket az összes emberiség boldogítása érdekében! S mily haszontalanúl telik el a fővárosi urak élete, a kik csak bókolnak a parketteken és a vendéglátó-szobákban fecsegik el idejöket! Csicsikov még inkább eltökélte magában, hogy földesúrrá lesz.
Kosztanzsoglo maga kísérte el Csicsikovot Hlobujevhez, hogy együtt nézzék meg az eladó birtokot. Csicsikov vídám hangulatban volt. Jó reggeli után felültek mindhárman az Ivánovics Pál hintajába; a házigazda könnyű kocsija üresen ment utánok. Jábr előre szaladt s az útról fölröppentgette a madarakat. Az út mentén kétoldalt, teljes tizenöt versztányira, terjedtek a Kosztanzsoglo erdei és szántóföldjei. Mihelyt ezeket elhagyták, minden megváltozott: a vetés ritka volt, az erdők helyén csak kivágott fák tönkjei. A falucskán, bár festői helyen feküdt, már messziről az elhagyatottság jelei mutatkoztak. Legelébb is egy új kőház tűnt föl, de az lakatlan volt, kitéve több éven át az idő viszontagságainak, azután egy másik, kisebb, vedlett házikó, a melyben a földesúr lakott. Ezt rendetlen ruhában, álmosan találták, mert csak az imént kelt föl. Negyven éves ember lehetett; a nyakravalója ferdén volt megkötve; a kabátja foltos volt, a csizmája lyukas. A vendégeknek rendkívül megörült: mintha rég nem látott testvéreit látta volna meg.
- Fedorovics Konstantin! Mihajlovics Plátó! jaj beh szép, hogy eljöttek! Alig hiszek a szemeimnek! Biz’ én már azt hittem, hogy soha senki engem meg nem látogat. Mindenki kerül, mint a pestist: attól félnek, hogy kölcsön kérek. Ah, nehéz az életem, Fedorovics Konstantin, nehéz! Tudom, hogy mindennek magam vagyok az oka. Mit tehetek róla? Disznó disznót szűl. Bocsássanak meg, uraim, hogy ilyen öltözetben fogadom önöket: a csizmám, a mint látják, lyukas. Miben lehetek szolgálatjukra?
- Röviden a dologra! Üzleti ügyben jöttünk; vevőt hoztam önnek: Csicsikov Ivánovics Pált, - mondta Kosztanzsoglo.
- Nagyon örülök a szerencsének. Engedje meg, hogy kezét megszoríthassam.
Csicsikov odanyújtotta mind a két kezét.
- Szívesen megmutatnám a birtokot önnek, tisztelt Ivánovics Pál, a mely elég figyelemreméltó... De kérem, uraim, ebédeltek már?
- Ebédeltünk, ebédeltünk, - felelt Kosztanzsoglo, hogy meneküljön; - ne töltsük hiába az időt, hanem jerünk azonnal.
- Akkor hát jerünk, - mondá Hlobujev, fogva a sapkáját, - jerünk, nézzük meg az én rendetlenségemet, tehetetlenségemet.
A vendégek föltették sapkáikat s mindnyájan elindúltak gyalogosan a falut megtekinteni. Csaknem az egész utcza mentén, mind a két oldal felől, düledező házikók álltak, apró ablakocskákkal, a melyek rongyokkal voltak betömködve.
- Jerünk, tekintsük meg az én rendetlenségemet, tehetetlenségemet, - ismételte Hlobujev. - Azt bizony jól tették az urak, hogy ettek. Higyje el, Fedorovics Konstantin, hogy még csak egy csirke sincs a háznál, annyira jutottam.
Nagyot sóhajtott, de érezve, hogy Fedorovics Konstantin részéről kevés részvétre számíthat, karonfogta Plátonovot s előre ment vele, erősen szorongatva a szívéhez annak a kezét. Kosztanzsoglo és Csicsikov hátramaradtak s egymást karonfogva, kissé távolabbról követték amazokat.
- Nehéz az életem, Mihajlovics Plátó, nehéz! - mondá Hlobujev Platonovnak. - El sem képzelheti, hogy milyen nehéz. Pénztelenség, kenyértelenség, csizmátlanság! Persze, ez önnek érthetetlen nyelven van. Föl se venném én ezt, ha fiatal és egyedülálló ember volnék, de mikor ezek a bajok mind vénségemre leptek meg, s magamon kívül itt van még a feleségem, öt gyermekem... bizony van okom a búsúlásra...
- Hát ha eladja a faluját, segíteni fog az magán? - kérdezte Plátonov.
- Dehogy segít! - felelt Hlobujev, a kezével egyet legyintve. - Felmegy minden az adósságokra, s nekem alig marad ezer rúbel.
- Mit fog hát csinálni?
- Azt az Isten tudja.
- Mért nem fog valamibe, hogy kikászálódjék ebből a bajból?
- Ugyan mibe fogjak?
- Keressen valami foglalkozást.
- Hiszen én csak kormányzósági titkári rangban vagyok, hát ugyan micsoda állást kaphatnék én? Mit érek én ötszáz rúbel fizetéssel? Hiszen feleségem, öt gyermekem van.
- Menjen gazdatisztnek.
- De ki bízza rám a birtokát, mikor a magamét is tönkretettem?
- Már pedig, ha éhenhalás fenyegeti, hát mégis csak kezdeni kell valamit. Majd megkérdezem a bátyámat, hogy nem járhatna-e ki önnek valami helyet a városban.
- Nem, Mihajlovics Plátó! - sóhajtott föl Hlobujev erősen megszorítva a Plátonov kezét, - nem való vagyok én már semmire. Tehetetlenné lettem, mielőtt megvénűltem volna, a keresztcsontom is fáj a régi bűnök miatt, a vállam is tele van csúzzal. Minek legyek hasztalanúl terhére a kincstárnak? A nélkül is annyi sok a hívatalkereső! Isten őrizzen attól, hogy a nekem járandó fizetés miatt újabb adóval terheljék a szegény embereket.
- Ez a meggondolatlan élet következménye, - gondolta Plátonov, - ez még rosszabb, mint az én álmosságom.
Azalatt pedig, míg ők így beszélgettek, Kosztanzsoglo, a ki Csicsikovval hátul ballagott, egészen kikelt magából.
- No nézze, - mondotta, ujjával mutogatva, - milyen szegénységre vitte a parasztjait. Se lovuk, se szekerök. Ha valami marhadög üt ki, hát törődni kell ám az embernek a saját érdekével, inkább adja el az ember mindenét s lássa el a muzsikjait marhával, hogy legyen mivel dolgozniok! Most már évek kellenek, míg ezt a hiányt pótolni lehet. Most már a muzsik ellustúlt, korhelységre adta magát. Mert ha ezeknek csak egy évi dologtalan életet engedünk, örökre elromlanak, már hozzá szoktak a rongyoskodáshoz, kószáláshoz... Milyen a föld is! nézze csak ezt a földet! - folytatta, a rétekre mutatva, a melyek a házak után mindjárt következtek. - Ezek mind hasznos vízáradásoknak kitett helyek. Hiszen én itt lent termesztenék, és csak lenből legalább ötezeret vágnék zsebre; répát ültetnék s bevennék belőle négyezeret. Nézze, ott a hegyoldalon gabona nőtt, - de csak az elhullott magból. Ő nem vetett semmit, azt én tudom. Amott meg a szakadékok... ott én olyan erdőt tenyésztenék, hogy a varjú sem bírna a tetejéig fölrepűlni. S ő bitangra hagy ilyen kincses bányát! No, ha már nem volt mivel szántani, hát ásóval kellett volna kerti vetemény alá dolgozni. Vette volna maga a kezébe az ásót, állította volna munkába a feleségét, gyerekeit, cselédeit! Halj meg semmirevaló, de dolgozzál! Ha meghalsz, legalább kötelességed teljesítése közben halsz meg, nem pedig úgy, hogy disznó-módra megtömöd ebédnél a bendőd.
Ezeket mondva Kosztanzsoglo, egyet köpött s az epés indulat sötét felhővel árnyazta be homlokát. A mint egy meredekhez értek, a melyet gaz és dudva vert fel, a távolban folyóvíz csillant föl s messze, fáktól takartan a Bertiscsev tábornok házának egy része, a mögött erdőkoszorúzta hegyek kéklettek, a melyekről Csicsikov mindjárt gondolta, hogy bizonyosan ott van a Téntétnikov faluja, s mindjárt azt gondolta magában: „Ha én itt erdőt növelek, az én falum a legszebb lesz a világon.”
- Úgy látom, ön szereti a szép tájképeket, - szólt Kosztanzsoglo hirtelen és szigorúan rátekintve; - vigyázzon, ha itt szép tájak után akar ön kapkodni, akkor kenyér nélkül marad, egyúttal pedig szép tájak nélkül is. A mezőket nézze, ne pedig a szépségeket. A szépség majd megjön magától. Példákúl szolgálnak erre nézve a városok: most is azok a legcsinosabb városok, a melyek maguktól épültek, a melyekben mindenki a maga ízlése szerint építkezett, ellenben azok, a melyek meghúzott zsinór mellett építtettek, csupa kaszárnya-halmazok... Félre kell tenni a szépségekre való törekvést! A szükségesre ügyeljen...
- Kár, hogy sokáig kell várni; nagyon szeretnék már mindent azon rendben látni, a melyre vágyakozom...
- Türelem! Dolgozzék szorgalmasan néhány évig; ültessen, vessen, túrja-gyúrja át a földet fáradhatatlanúl. A dolog nehéz, hanem aztán ha megeleveníti a földet, az majd maga jön az ön segítségére, mert ez nem olyan ám, mint valami gép; nem, bátyuskám, azon a hatvan-hetven kezen fölül, melyet ön dologba visz, hétszáz láthatatlan kéz fog önnek segíteni. Megtízszereződik minden! Én most már az ujjamat sem mozdítom, megy minden magától. A természet megkívánja a türelmet, kitartást: ez olyan törvény, melyet maga az Isten adott.
- Ha önt hallgatja az ember, szinte érzi az ereje duzzadását. Fölemelkedik az ember lelke, - szólt Csicsikov.
- Nézze, hogy’ van az a föld megszántva! - kiáltott föl Kosztanzsoglo, haraggal mutatva egy domboldalra. - Én nem tudok itt tovább maradni; nekem kész halálom ezt a rendetlenséget, pusztúlást nézni. Ön már most én nélkülem is elvégezheti a dolgát. Vegye el ettől a szamártól mentől hamarabb ezt a kincses bányát. Ő csak meggyalázza az Isten áldását. - S ezeket mondva, Kosztanzsoglón epés indulatosság vett erőt, elbúcsúzott Csicsikovtól s a házigazda után sietve, attól is búcsút vett.
- De kérem, Fedorovics Konstantin,- szólt csodálkozva a házigazda, - csak most jött s már is elmegy?
- Nem maradhatok. Sürgős dolgom van otthon, - mondta Kosztanzsoglo, és elbúcsúzván, felült a maga könnyű kocsijára s elhajtatott.
Úgy látszott, mintha Hlobujev megértette volna: miért ment el Kosztanzsoglo?
- Nem bírta elviselni Fedorovics Konstantin, - mondotta aztán, - hja, olyan gazda, mint ő, nem nézheti ezt a rendetlen gazdálkodást. Higyje el, Ivánovics Pál, hogy az idén még gabonát sem vetettem. Megmondom úgy, a hogy’ történt: nem volt magom, nem is szólva arról, hogy nincs mivel szántani. Azt mondják, hogy az ön testvére, Mihajlovics Plátó, igen jó gazda, - Fedorovics Konstantinról nem is szólok! ez a maga nemében valóságos Napoleon. Igazán, sokszor gondoltam már, hogy mért adatik egy fejnek annyi ész! hacsak egy cseppnyi is jutott volna nekem belőle. Kérem, uraim, vigyázzunk ezen a hídon, nehogy a mocsárba potyogjunk. Már tavaszszal elrendeltem, hogy javítsák ki. - Legjobban sajnálom a szegény parasztocskáimat. Látom, hogy jó példaadás kellene nekik, de micsoda példaadás eredhet én tőlem? Semmit se tehetek! Nem tudok követelő, szigorú lenni. Hogyan is szoktassam én őket rendre, mikor magam is rendetlen vagyok! Vegye át őket, Ivánovics Pál, a maga rendelkezése alá. Már rég szabadon bocsátottam volna őket, de annak semmi czélja sem volna. Látom, hogy előbb olyan helyzetbe kell őket hozni, hogy megélhessenek. Szigorú és igazságos emberre van szükség, a ki húzamosabban köztük élne, jó példával, fáradhatatlan tevékenységgel hatna reájok. Orosz ember - a mint magam tapasztalom, - ösztökélés nélkül nem tud meglenni; máskülönben elalszik, megsavanyodik.
- Különös, - mondotta Platonov, - miért van olyan hajlandósága az orosznak az alvásra, megsavanyodásra, hogy ha az egyszerű embert örökösen szemmel nem tartják, az mindjárt korhelylyé, naplopóvá lesz?
- Annak a műveltség hiánya az oka, - jegyezte meg Csicsikov.
- Az Isten tudná, hogy mi az oka! - szólt Hlobujev, - hiszen mink már műveltek vagyunk. Én egyetemet végeztem, de mi hasznom van belőle? Miért tanultam? Nemcsak hogy a rendes életet nem tanultam meg, hanem megtanultam inkább annak a művészetét: hogyan költsek mentől többet minden újabb fínomságokra, kényelmességekre, jobban megismerkedtem olyan dolgokkal, a melyek mind pénzbe kerülnek. Vagy tán ott rejlik a hiba, hogy rosszúl fogtam föl a tanultakat? Nem, mert a többi társaim is csak ilyenek. Két-három embernek sikerült hasznára fordítani a tanulást, de tán azoknak is csak azért, mert különben is eszesek voltak; a többiek csak olyasmit tanulnak, a mi rontja az egészséget és pusztítja a pénzt. Így hát a tanulásból csak azt szerezzük, a mi káros; a külsőségeit megtartjuk, de a lényegét nem. Nem, Ivánovics Pál, nem tudjuk az életet a kellő oldaláról fölfogni, de hogy miért? ha megölnek sem tudom.
- Kell valami okának lenni, - mondta Csicsikov.
A szegény Hlobujev nagyot sóhajtva folytatta:
- Néha igazán azt gondolom, hogy az orosz ember elveszett ember. Mindent szeretne az ember csinálni és semmit sem csinál. Mindig azt mondja: no, holnaptól fogva új életet kezdek, holnaptól fogva mértékletes leszek. Szó sincs róla! Ugyanaznap este már annyit fal, hogy csak pislog és alig forog a nyelve. Ül, mint a bagoly, köröskörül tekintgetve. Igazán mondom, hogy úgy van.
- Ez bizony gyakori eset, - mosolygott Csicsikov.
- No most forduljunk be ide, nézzük meg a parasztok földjeit is, - mondotta Hlobujev. - Mi nem születtünk még csak józan belátásra sem. Nem hiszem, hogy közülünk valaki józan eszű lehetne. Még ha azt látnám is, hogy valaki rendesen él, garast-garashoz rak: annak sem hiszek. Vénségére azt is körmei közé kapja az ördög. Eltékozol egyszerre mindent. És ez mindenkivel így van: tanult emberrel úgy, mint tanulatlannal. Itt valami hibának kell lenni - de hogy minek? azt én magam sem tudom.
Visszatérőben is ugyanazok a látványok. Rendetlenség, züllés mindenfelé. Elhagyatottság, pusztúlás mindenben. Egy felbőszűlt, piszkos ruhájú asszony félholtra vert egy leánykát és szitkozódva hordott össze eget és poklot. Nem messzire két paraszt állott és elpusztíthatatlan közömbösséggel nézte a részeg asszony dühöngését. Az egyik a korczában vakaródzott, a másik ásítozott. Ásítás látszott az épületeken is; még a háztetők is mintha ásítoztak volna, annyira, hogy Platonov, a mint rájok nézett, szintén elásította magát. „Ezek a parasztok az én jövendő tulajdonaim”, - gondolta Csicsikov, - „csupa lyukon-lyuk, folt hátán folt.” És csakugyan: egy paraszt házra tető hiányában egy kapu volt fölfektetve, a szétment ablakok az urasági pajtából kihúzott léczczel voltak föltámasztva. A gazdaságban, - a mint látszott, - a „Triskin kaftánja” rendszerét alkalmazták: lemetszették a gallért és a szárnyakat, hogy megfoltozzák velök a könyöküket.
- Az ön gazdasága bizony nem irígylésreméltó, - szólt Csicsikov, mikor a szobába értek.
A házban meglepő volt a koldús-szegénység és a legújabb divatú pompás apróságok vegyűléke. A tintatartón Shakespeare ült, az asztalon czifra elefántcsont simító feküdt, a mely arra való volt, hogy az ember maga vakarhassa meg vele a maga hátát. A vendégeket a háziasszony fogadta, a ki ízlésesen és divatosan volt öltözve, s a városról és az ott épített színházról beszélt. Négy gyerek szintén igen ízlésesen és kedvesen volt felöltöztetve, még nevelőnőjük is volt. De annál szomorúbb volt rájok nézni. Öltöztették volna őket inkább tarka szoknyácskákba, vagy egyszerű ingecskékbe, s szaladgáltak volna az udvaron, semmiben sem különbözve a paraszt-gyermekektől! A háziasszonynak nemsokára vendége érkezett, valami öreg, fecsegő nő. A nők bementek a női szobákba. A gyerekek utánok futottak. A férfiak maguk maradtak.
- Mennyit kérne ön a birtokért? - kérdezte Csicsikov. - Őszintén szólva: azért kérdem, hogy megtudjam a legutolsó árát, mert a gazdaság sokkal rosszabb állapotban van, mint reméltem.
- A lehető legrosszabban, Ivánovics Pál, - mondotta Hlobujev; - s ez még nem minden. Nem titkolom el, hogy a száz lélekből, a mennyi a reviziós lajstromba föl van véve, nincs több életben, mint ötven, olyan gazdálkodást vitt véghez a kolera; többen meg is szöktek minden útlevél nélkül, úgy, hogy azokat is olybá vehetjük, mintha meghaltak volna. Ha bírósági úton hozatnám vissza őket, hát a bírósági eljárás elvinné még a birtokot is. Éppen ezért én csak harminczezeret kérek öntől.
Csicsikov persze alkudozni kezdett.
- De kérem! Harminczezer! Ilyen birtok és harminczezer! Tudja mit: adok huszonötezret.
Plátonov nem állhatta meg szó nélkűl:
- Ivánovics Pál, ne alkudjék; adja meg a kért összeget, mert annyit mindig megér a birtok. Ha ön nem ád érte harminczezeret, mi összeállunk a testvéremmel és megvesszük.
- Jól van, ráállok a vételre, - mondotta Csicsikov megijedve, - jól van, de azzal a kikötéssel, hogy a vételár felét csak egy év múlva fizetem ki.
- Nem, Ivánovics Pál, erre én semmikép sem állhatok rá. Fizesse ki a vételár felét most, a másik felét pedig tizenöt nap múltán. Hiszen a banktól is megkaphatom ezt a pénzt; én csak azt akarom, hogy az uzsorás-pióczáktól megszabadúljak!
- Igazán nem tudom: mit csináljak? - szólt Csicsikov, - csak tízezer rúbel van nálam.
Pedig hazudott: azzal együtt, a mit Kosztanzsoglótól kapott, húszezer volt nála. De valahogy sajnált egyszerre annyi pénzt kiadni.
- De kérem, Ivánovics Pál! Mondom, hogy nekem most okvetetlenűl tizenötezerre van szükségem.
- De mikor nincs nálam annyi. Magam sem tudom: hol vegyem.
- Adok én önnek kölcsön ötezret, - szólt Platonov.
- Legföljebb úgy! - válaszolt Csicsikov s gondolta magában: „Nagyon jó, hogy ő is kölcsönöz nekem”.
Megegyeztek. A hintóból behozták a ládikát, abból kivett és mindjárt átadott Csicsikov Hlobujevnek tízezret foglalóképpen s tudtára adta, hogy a még ígért ötezeret másnap fogja megkapni, már tudniillik az ígértet. Valójában pedig arra gondolt Csicsikov, hogy elhoz majd később, két-három nap múlva, sőt ha lehet még később, vagy háromezret. Ivánovics Pál valahogyan nem szeretett a kezéből pénzt kiadni. Ha aztán mégis kénytelen volt vele, akkor is azt gondolta, hogy jobb holnap fizetni, mint ma. Más szóval, úgy cselekedett, mint mi mindnyájan. Hiszen oly jól esik a kérőt váratni, járatni. Hadd tanulja meg a várakozást az előszobában. Hiszen ráér várni! Mi közünk nekünk ahhoz, hogy annak talán minden percze drága s hogy dolgát mulasztja. Jer holnap, barátocskám, mert ma valahogy nem érek rá.
- Most aztán hol fog ön lakni? - kérdezte Hlobujevtől Plátonov, - van tán más falucskája?
- Falucskám nincs, hanem beköltözöm a városba, ott van egy házikóm. Úgyis be kellett volna költöznünk a gyerekek miatt. Tanulni kell nekik vallástant, zenét, tánczot. Ezt falun mind nem lehet.
„Nincs betevő falatjok s beköltöznek tánczot tanulni!” - gondolta Csicsikov.
„Furcsa!” - gondolta Plátonov.
- No, de a vásárt le kell ám valamivel öblítenünk, - mondta Hlobujev. - Hej, Kirjúsa! hozz be, barátom, egy üveg pezsgőt!
„Betevő falatja nincs, de pezsgője van” - gondolta Csicsikov.
Platonov már nem is tudott mit gondolni. Hlobujev különben csak kényszerűségből látta el magát pezsgővel. Beküldött a városba, de - hiába! - a boltos nem ád hitelre kvászt, inni pedig csak kell valamit. A franczia pedig, a ki csak nem régen érkezett borokkal Pétervárról, mindenkinek adott hitelre. Mit tehetett tehát Hlobujev, ellátta magát pezsgővel.
Behozták hát a pezsgőt. Megittak egyenkint három pohárral és jókedvük kerekedett. Hlobujevnek megoldódott a nyelve, kedves és okos embernek nyilvánult, csak úgy szórta az elmésségeket, anekdotákat. Beszédében oly ember- és világismeret szólalt meg, oly helyesen és igazán ítélt meg sok dolgot, oly találóan és ügyesen írta le néhány szóval birtokos szomszédjait, oly világosan fölismerte mindenki hibáját, fogyatékosságát, oly pontosan sorolta föl az urak tönkrejutásának okait, módjait, oly eredetien és tréfásan tudta előadni azok minden szokását, hogy mind a két vendégét elbájolta beszédével s ezek készek voltak őt a legokosabb embernek tartani.
- Csodálom, hogy ilyen észszel nem tudott ön eszközöket találni, a melyekkel bajából kieviczkéljen, - mondotta Csicsikov.
- Hiszen eszközök volnának, - felelt Hlobujev, s egész sereg tervet mondott el. E tervek mind oly képtelenek, furcsák voltak, annyira nem vallottak ember- és világismeretre, hogy a vendégek csak a vállukat vonogatták: „Atyaúristen! milyen különbség: ismerni az embereket - és hasznát venni az emberismeretnek!” Minden csak a körűl forgott, hogy valahonnan mentől hamarabb száz-, vagy kétszázezer rúbelt kellene előteremteni. Akkor, a mint ő hitte, minden rendbe jönne, a gazdaság is haladna, az adósságokat is ki lehetne fizetni, a bevételeket is meg lehetne négyszerezni, a terheket is meg lehetne szüntetni, s a vers vége mindig az volt: - De hát mit tegyek? Nincs, hát nincs olyan jótevőm, a ki kétszáz-, vagy csak százezer rúbelt adna kölcsön. Úgy látszik: ez az Isten akarata.
„Hogyisne! - gondolta Csicsikov - majd ilyen marhának küld az Isten kétszázezeret!”
- Van ugyan egy három millióval rendelkező nagynéném, - folytatta Hlobujev, - egy istenfélő öregasszony; templomokra, kolostorokra ad is ő, de a rokonon segíteni nem akaródzik neki. Régi-módi öregasszony, a kit érdemes néhány szóval jellemezni: van vagy négyszáz kanári madara, aztán egy sereg ölebe és macskája, egy sereg bejáró, élősdi házibarátnéja, meg olyan cselédsége, a minő ma már sehol sincs. A legfiatalabb szolgája is van hatvan éves, de azért most is úgy kiáltja be, hogy „hej! fiú!” Ha valamely vendége nem az ő kedvére való, hát az ebédnél egyszerűen tovább viteti mellette a tálat. És az olyannak föl is kopik az álla. Hát ilyen ő.
Platonov nevetett.
- Hogy’ hívják és hol lakik? - kérdezte Csicsikov.
- Itt lakik a városban s Hánászárova Ivánovna Alexandrának híjják.
- Mért nem fordúl ön hozzá? - kérdezte részvéttel Platonov. - Azt hiszem, hogy ha részletesen megismerné az ön és családja helyzetét, nem tagadná meg a segedelmet.
- Dehogy nem! A néninek meglehetős kemény természete van. Vas-asszony az, Mihájlovics Plátó. Aztán meg én nélkülem is vannak elegen, a kik körülte ólálkodnak. Van egy, a ki kormányzóságra aspirál. Rákötötte magát, hogy rokona... Hát segítse meg az Isten! talán annak sikerül.
„Szamár! - gondolta magában Csicsikov, - hiszen én ilyen nagynénit úgy dédelgetnék, mint dajka a gyereket.”
- De mit beszélgetünk mi itt ilyen szárazon! - kiáltott föl Hlobujev,- hej, Kirjusa! hozz még egy üveg pezsgőt.
- Nem, nem! Én már többet nem iszom - szabadkozott Platonov.
- Én sem, - mondta Csicsikov és mindketten határozottan lemondtak a további pezsgőzésről.
- Akkor legalább igérjék meg, hogy meglátogatnak a városban. Július 8-án meghíttam ebédre a város urait.
- De az Istenért! - kiáltott föl Platonov, - ilyen körülmények közt, teljesen tönkrejutva - s még ebédeket ád!
- Mit csináljak? máskép nem tehetek. Ez kötelességem, - mondotta Hlobujev, - ők is megvendégeltek engemet.
Plátonov kimeresztette a szemét. Ő még nem tudta, hogy Oroszország városaiban és székes-városaiban olyan okos emberek élnek, a kiknek élete csupa merő talány. Úgy látszik, hogy ezek mindenöket fölélték, fülig adósak, sehonnan semmi segedelmet nem nyerhetnek, mégis ebédeket adnak; az összegyűlt vendégek mind azt mondják, hogy ez már aztán az utolsó s holnap elczipelik a házigazdát az adósok börtönébe. Elmúlik aztán tíz esztendő s az okos ember még mindig tartja magát, még több ebédet ád és az ebéden jelenlevők megint mind abban a hitben vannak, hogy ez már az utolsó ebéd s újra meg vannak győződve, hogy a házigazdát holnap az adósok börtönébe viszik.
A Hlobujev városi háza nem közönséges jelenetek színhelye: ma szentelte föl azt egy pap teljes ornátusban; holnap franczia színészek tartanak benne próbát; néhanapján nem lehetett benne egy falat kenyeret fölhajszolni, másnap pompás vendégség az összes színészek és művészek számára és gazdag ajándék valamennyinek. Időnkint olyan nehéz körülmények adták elő magukat, hogy más már fölakasztotta, vagy főbelőtte volna magát, de Hlobujevet megmentette a vallásos érzület, a mely különös módon fért meg benne az ő kicsapongó életével. Ilyen nehéz, keserves perczeiben a vértanúk és aszkéták élettörténetét olvasgatta s ezzel aczélozta lelkét arra, hogy a szerencsétlenségben kétségbe ne essék. Lelke ilyenkor egészen ellágyúlt, elérzékenyűlt, és szemei könnyekkel teltek meg. Imádkozott s különös módon csaknem mindig kapott valahonnan valami váratlan segedelmet: vagy valamely régi jóbarátja emlékezett meg róla s küldött neki pénzt, vagy valamely átutazó ismeretlen hölgy, véletlenűl meghallván az ő történetét, a női szív hirtelen föllobbanó nagylelkűségével sietett neki gazdag ajándékot küldeni, vagy valahol valamely peres ügye dőlt el a javára, a melyről ő különben soha nem is hallott. Háládatosan ismerte el olyankor a Gondviselés megmérhetetlen kegyességét, hálaadó istentiszteletet rendezett s újra kezdte a dínomdánomot.
- Sajnálom, nagyon sajnálom, - mondotta Csicsikovnak Plátonov, mikor Hlobujevtől búcsút véve, útra keltek.
- A tékozló fiú! - mondotta Csicsikov, - az ilyen embereket nem lehet sajnálni.
Aztán nemsokára nem gondoltak rá többé. Plátonov azért, mert resten és csak félig álmosan gondolt az emberekre úgy, mint az egész világra. Szíve elszorúlt és szenvedett a mások szenvedései láttára, de a benyomások valahogy’ nem hatoltak be mélyebben a lelkébe. Pár perczczel később már nem gondolt Hlobujevre, mert nem gondolt magamagára sem. Csicsikov pedig azért nem törődött Hlobujevvel, mert az ő gondolatai voltaképpen igen komolyan a birtokvételre voltak irányozva. Bármint nézte, forgatta is a dolgot, úgy látta, hogy előnyös vásárt csinált. Azt is meg lehet tenni, hogy a birtokot elzálogosítja a banknál. Azt is, hogy előbb eladogatja darabonkint a jobb földeket s csak azután zálogosítja el a banknál. Azt is, hogy éppen csak a megszökött és holt lelkeket zálogosítja el. De úgy is lehet cselekedni, hogy elébb maga próbálja meg a gazdálkodást s olyan földesúri foglalkozásra adja magát, mint Kosztanzsoglo, élve annak, mint szomszédjának és jóakarójának a tanácsával. De sőt azt is megteheti, hogy eladja egyeseknek a birtokot (t. i., ha nem akaródzik magának gazdálkodni), s csak a megszökött és holt lelkeket tartja meg magának. Majd más előnyös terv is merült föl gondolatában: azt is meg lehet cselekedni, hogy egyszerűen odébb áll innen s nem fizeti vissza Kosztanzsoglonak a kölcsön-pénzt. Különös gondolat! nem mintha Csicsikov jött volna arra, hanem az jött hirtelen, magától, ingerelve, meg-megnevettetve Csicsikovot és kacsintgatva reá. Hivatlan, pajkos gondolat! Ki teremti az ilyen kéretlen-váratlan gondolatokat?... Csicsikov elégedett volt, elégedett attól, hogy most már földesúrrá lett; igazi, nem képzeletbeli földesúrrá, a kinek van már földbirtoka; jobbágyai vannak, igazi, élő jobbágyok, nemcsak olyanok, a kik csak ábrándban, képzeletben vannak meg. És lassankint elkezdett ültében ugrándozni, a kezét dörzsölni s magamagára kacsintgatni, azután a tenyeréből kürtöt formálva, azon valami indúlót fújni, sőt még hangosan is valami hízelgő és dicsérő szavakat mondogatni maga-magának, minők: „Kutyácskám, kappankám!” Hanem aztán eszébe jutván, hogy nem egyedül van, hirtelen elhallgatott, igyekezett valahogy’ elsimítani elragadtatásának szokatlan kitörését s mikor Platonov az örvendező fölkiáltásokat ő hozzá intézett szavakúl vette s azt kérdezte Csicsikovtól, hogy - Mi a’?, - az azt felelte: - Semmi!
- Állj meg! - kiáltott Plátonov a kocsisra.
Csicsikov körültekintett s akkor látta, hogy már régóta egy gyönyörű erdőben járnak. Fiatal nyír- és nyárfák hófehér sudarai álldogáltak köröskörül s csillogtak ki az alig kifeslett lombok gyöngéd zöldjéből. A sűrűben hangosan énekeltek a fülemilék... A fűben erdei tulipánok sárgálltak. Nem tudta elképzelni: hogyan került ő erre a gyönyörű helyre, mikor még csak nem régen nyílt mezőn haladtak. A fák közt fehér kőtemplom mutatkozott. Az utcza végén egy úr tűnt föl, a ki sapkában és görcsös pálczával jött eléjök. Előtte hosszú, vékonylábú angol kutya szaladt.
- Ott jön a testvérem, - szólt Plátonov, - kocsis, állj meg! - tette hozzá s leszállt a kocsiról, Csicsikov utána. A kutyák azalatt már összebarátkoztak, megszaglászták egymást. A vékonylábú Azor gyorsan nyalogatta előbb a Jábr pofáját, azután a Plátonov kezét, aztán fölágaskodott Csicsikovra s megnyalta annak a fülét.
A testvérek megölelték egymást.
- Ugyan kérlek, Plátó, mit teszel te én velem? - szólt, megállva a testvér, a kit Bazilnak híttak.
- Mit tennék? - kérdezte Plátó közömbösen.
- Már megengedj: három napja se híred, se hamvad. A paripáidat is a Pjétuh lovásza hozta haza. „Elútazott - azt mondja - valami úrral.” Legalább annyit üzentél volna meg, hogy hová, minek és mennyi időre! Ugyan, testvér, hogy’ lehet ilyeneket elkövetni! Én már azóta, Isten tudja, hogy mi mindenre nem gondoltam.
- Mit tegyek? ha egyszer elfeledtem üzenni, - felelt Plátó. - Fedorovics Konstantinnál voltunk... tiszteltet... a húgunk is... Ivánovics Pál, bemutatom a testvéremet: Bazil. - Bazil testvér, ez itt Csicsikov Ivánovics Pál.
A bemutatottak megemelintették a sapkájukat és kezet szorítottak.
- Ki lehet ez a Csicsikov? - gondolta Bazil; - az én Plátó öcsém nem igen válogatós az ismerkedésben. - S megnézvén Csicsikovot annyira, a mennyire azt az illendőség megengedi, úgy ítélte, hogy az idegen - a mint látszik - jóravaló ember.
Csicsikov is megnézte Bazilt, a mennyire az illendőség engedi s úgy ítélte, hogy a bátyja alacsonyabb, mint Plátó, a haja sötétebb s arczban távolról sem oly szép, de arczvonásaiban sokkal több az élet és élénkség, több a szívbeli jóság. Az is meglátszott rajta, hogy nem szundikált olyan sokat. De erre nem sokat ügyelt Ivánovics Pál.
- Elhatároztam, Bazil, hogy Ivánovics Pállal beútazom a szent Oroszországot. Ez talán elűzi a hipochondriámat.
- Olyan egyszerre határoztad el? - mondta a meglepett testvér, Bazil, s csaknem hozzátette: - Aztán még olyan emberrel akarsz útazni, a kit most látsz először életedben! a ki talán valami hitvány fráter és ördög tudja, hogy kicsoda? - Erős gyanakodással nézett lopva Csicsikovra és meglepetve látta, hogy az a lehető legtisztességesebb ember.
Befordúltak jobbra egy kapun. Az udvar különös volt, de különös a ház is; olyan, a minőt most nem építenek: a magas háztető alatt még külön vihar-fedelekkel. Az udvar közepén két roppant hársfa állt, beárnyékozva az udvarnak csaknem a felét. A hársfák alatt temérdek falócza. Az udvart virító orgona- és zelnicze-bokrok vették körül s egészen elfedték azt virágaikkal, lombjaikkal. A házat a lombok csaknem egészen betakarták, csak az ajtók és ablakok kandikáltak ki kellemesen alóluk. A gyertya-egyenességű díszfák közein át konyhák, kamarák és pinczék falai látszottak. Csupa csalitos volt az egész környezet. A fülemilék éneke teleharsogta ezt a ligetet. A lelket önkéntelenűl valami szelíd, kellemes érzés fogta el. Minden ama gondtalan időkre emlékeztetett, mikor még mindenki kedélyesen éldegélt, minden olyan egyszerű és természetes volt. Bazil üléssel kínálta meg Csicsikovot. Leültek a hársfa alatt a padokra.
Egy körülbelül tizenhét éves, csínos, rózsaszínű inges legényke különféle színű és fajtájú gyümölcs-borokat rakott eléjük, a melyek némelyike sűrű volt, mint a vaj, némelyike pezsgő, mint a habos limonád. Miután a kancsókat lerakta, fogta az ajtóhoz állított ásóját s elment a kertbe. A Platonov-testvéreknél épp úgy, mint a sógoruknál, Kosztanzsoglónál, minden szolga kertész volt, jobban mondva: szolgák nem is voltak, hanem a szolgai teendőket az udvari cselédség végezte, sorrend szerint, egyik a másik után. Bazil mindig azt erősítgette, hogy a szolgák nem külön rend, sőt hogy szolgák nélkül meg is lehet lenni: valamit fölszolgálni akárki tud s emiatt nem szükséges külön embereket tartani; hogy az orosz ember addig jó és szorgalmas, addig nem henye, a míg ujjast és paraszt-inget visel, de mihelyt német szabású kabátot adnak rá, rögtön szögletes, ügyetlen és henye lesz, az ingét nem változtatja, nem jár többé fürödni, aludni is a kabátban alszik s a német kabátja alatt temérdek bolhát és poloskát tenyészt. Meglehet, hogy ebben igaza is volt. Az ő falujokban különösen igen csínosan öltözködött a nép: az asszonyok fejkötője kivétel nélkül mind aranyos volt s az ingválluk ki volt mesterkélve és hímezve, mint valamely török kendő.
- Nem tetszik magát egy kicsit fölfrissíteni? - kérdezte Bazil a kancsókra mutatva, - ez mind olyan kvász, a melyről régidők óta híres a mi házunk.
Csicsikov töltött magának egy pohárral az egyik kancsóból - igazi méhser, a milyet régen Lengyelországban ivott; pezsgett, mint a pezsgő-bor s a szénsav a szájából az orrába ütött. - Nektár - mondotta. Megivott egy pohárral egy másik üvegből - az még jobb volt.
- Milyen ital, de milyen ital! - mondta Csicsikov. - Mondhatom, hogy az ön tisztelt sógoránál, Fedorovics Konstantinnál ittam a legjobb pálinkát s önnél a legjobb kvászt.
- Az a pálinka is mi tőlünk származik: a húgom készítette azt is. Merre felé szándékozik ön útazni? - kérdezte Bazil.
- Én nem annyira a magam, mint inkább másvalaki dolgában utazgatok, - felelt Csicsikov könnyedén himbálva magát a lóczán és a térdét simogatva. - Bertiscsev tábornok közeli barátom s mondhatni, jóakaróm, megkért, hogy látogassam meg a rokonait. Rokon, mint rokon, persze, de részben magamnak is van dolgom, mert nem is tekintve az utazás hasznát hemorrhoidális szempontból, világot és embereket látni már magában véve is - hogy úgy mondjam - nyitott könyv és második tudomány.
Bazil elgondolkozott. - „Ez az ember kissé szónokiasan beszél, de szavaiban azért van valami igaz.” - Kis szünet múltán Plátóhoz fordúlva, így szólt:
- Kezdem belátni, Plátó, hogy az útazás csakugyan fölélénkíthetne téged. Neked nincs egyéb bajod, mint a szellemi álmosság. Te egyszerűen elaludtál, elaludtál pedig nem a sok evéstől vagy a fáradtságtól, de attól, hogy nincsenek elég élénk benyomásaid és érzelmeid. Az én állapotom éppen az ellenkező. Én nagyon szeretném, hogy ne érezzek oly élénken s ne vegyek mindent oly igen a szívemre.
- Minek veszel mindent a szívedre? - mondá Platonov, - te magad keresed mindenben a nyugtalanságokat, magad szerzed magadnak az indulatosságokat.
- Hogy’ szerezném, mikor a nélkül is lépten-nyomon kellemetlenségekkel találkozom. Hallottad, hogy a míg te itthon nem voltál, milyen tréfát csinált velünk Leniczyn? Elfoglalta azt a parlagot, a hol a mi népünk a tavaszi ünnepét szokta tartani. Először is én azt a parlagot semmiféle pénzért oda nem adom. A jobbágyaink ott tartják meg tavaszonkint minden ünnepöket, mulatságukat, azzal a helylyel össze vannak kötve a falu emlékei; nálam pedig a szokások - szentek, és azokért minden áldozatra kész vagyok.
- Mindezt ő nem tudja, hát azért foglalta el, - mondta Plátó; - új ember, nem régen jött ide Pétervárról; föl kell világosítani, meg kell vele értetni a dolgot.
- Tudja, nagyon jól tudja. Már üzentem neki s ő gorombaságokkal válaszolt.
- Magadnak kellett volna hozzá menned, megmagyarázni neki. Beszélj vele magad.
- No, azt már nem teszem. Nagyon nagy-úrnak tartja magát. Én nem megyek hozzá. Menj el te, ha akarod.
- Én elmennék, de én a gazdaságba nem avatkozom. Engemet félrevezethet, megcsalhat.
- Ha tetszik, én elmehetek hozzá, - mondotta Csicsikov.
Bazil ránézett, s azt gondolta: - „Ej, beh szeret ez az ember útazni!”
- Csak tudassák előbb velem, hogy miféle ember az? s miben áll a dolog? - folytatta Csicsikov.
- Restellek ilyen kellemetlenséget önre hárítani. A mi pedig Leniczynt illeti, hát ő - én szerintem - hitvány ember; a kormányzóságunk kis-nemesei közűl való, Pétervárott szolgált, elvette ott valakinek a természetes leányát s most adja a nagy-urat. Ő adja itt a tónust. Csakhogy itt nem olyan ostobák az emberek. A divat nekünk nem törvény, Pétervár nekünk nem templom.
- Természetesen, - mondotta Csicsikov, - nos; és miben áll az önök dolga?
- Tetszik tudni: neki csakugyan szüksége van földre, de ha ő másképpen viselkednék, hát én szívesen átengednék neki egy darabot más helyütt, még pedig ingyen és nem is parlagot. S most azt képzeli ez a kevély ember, hogy én megijedek tőle.
- Én szerintem is legjobb beszélni vele. Azt hiszem: ha rám bízza ön a dolgot, meg nem bánja.
- De restellem, hogy olyan emberrel kell önnek szóba állnia...

ÖTÖDIK FEJEZET
Csicsikov elment Leniczynhez s tárgyalást kezdett vele a kérdéses ügyben. A beszélgetés tenorban folyt.
- Mondanom is fölösleges talán, hogy mindez köztünk marad, mert nem annyira a törvény áthágása káros, mint a nyilvános megbotránkozás.
- Úgy van, úgy van, - mondta Leniczyn, egészen oldalra hajtva a fejét.
- Mily kellemes dolog, ha az ember hasonló gondolkozású emberrel találkozik! - kiáltott föl Csicsikov. - Nekem is van egy ügyem: törvénytelen is, törvényes is - a hogy’ vesszük: látszólag törvénytelen, lényegében törvényes. Nekem kölcsönre van szükségem, de senkit sem akarok kitenni annak a koczkázatnak, hogy két rúbelt fizessen egy élő lélekért. Mert megeshetik, hogy ily túlságosan megterhelt földesúr, mint én, egyszer csak - a mitől Isten őrizzen - megbukik! Én tehát azon megszökött és holt lelkeket szándékozom fölhasználni, a melyek még bent szerepelnek a reviziós lajstromokban, hogy egy csapással keresztényies dolgot is míveljek, meg a szegény birtokosokat is megszabadítsam attól, hogy a lelkekért fejadót fizessenek. Egyszerűen formaszerinti adás-vevési szerződést kötünk egymás közt úgy, mintha azok a lelkek élők volnának.
- „Hanem az mégis csak különös!” - gondolta Leniczyn s székével kissé hátrább húzódott.
- Csakhogy ez a dolog olyan... kezdte aztán hangosan, de nem folytatta tovább.
- Nem lesz belőle nyilvános megbotránkozás, mert titokban marad, - szólt Csicsikov, - még pedig jóravaló emberek közt.
- Azért mégis... valahogy...
- A dolog tiszta s a botrány kizárt, - erősítette Csicsikov egész bátran. - Olyan a dolog, a mint azt az imént megbeszéltük, mi, jóravaló, érett korú, előkelő állású emberek - még pedig titokban. - S ezeket mondva nyíltan és nemesen nézett a Leniczyn szemébe.
Bármily furfangos volt is Leniczyn, bármily járatos az üzletekben, ezúttal zavarba jött, annál is inkább, mert különös módon mintha a saját hálójába gabalyodott volna bele. Ő egyáltalában nem volt képes szabálytalan dolgokra és szabálytalanságokat még titokban sem szeretett volna elkövetni. „Mily csodálatos eset! - gondolta magában, - így kössön az ember szorosabb barátságot még jó emberekkel is! Most az a kérdés, hogy mit csináljak?”
De a sors és bizonyos körülmények a Csicsikov pártjára álltak. Mintha csak segítség érkezett volna a kritikus pillanatban: belépett a szobába a fiatal háziasszony, a Leniczyn felesége, egy halvány, szikár, alacsony termetű, de divatosan öltözött asszonyka, a ki nagyon kedvelte a comme-il-faut embereket. Utána jött a szoptatós dajka a nemrég egybekelt házastársak szerelmének első gyümölcsével, egy kis fiúval. Csicsikov könnyed, ruganyos léptekkel, fejét oldalra billentve ment a pétervári dáma elé, egészen elbájolta előbb azt, azután a gyereket. Ez kezdetben bőgésre akarta fogni a dolgot, de Csicsikov dédelgetve szólt hozzá: - No, no, piczinykém, - pattintott az ujjaival, megcsörgette előtte az óralánczán függő, fényes kárneol-pecsétgyűrűt s ezzel sikerűlt neki a kicsikét az ölébe csalogatni. Azután elkezdte a gyereket fölemelgetni egész a padlásig, a mivel azt vídám nevetésre fakasztotta, rendkívül nagy örömére a szülőknek. De a kölcsönös örömtől, vagy egyéb ok miatt, a gyerek hirtelen illetlenűl viselte magát.
- Jaj Istenem! - kiáltott föl Leniczynné, - bekeverte az egész frakkját.
Csicsikov odanézett: az új frakkja ujja végig be volt piszkítva. - „Hogy az ördög vitt volna el, te kis béka!” - gondolta magában bosszankodva.
A háziúr, a felesége, a dajka - szaladtak mind kölni vízért s elkezdték Csicsikovot mindenfelől törűlgetni.
- Nem baj, nem baj, nincs semmi baj, - mondogatta Csicsikov, igyekezvén arczának lehetőleg vídám kifejezést adni, - ugyan tehet-e kárt az ilyen gyerek az ő arany-korában? - ismételgette, magában pedig gondolta az alatt: - „Hogy a farkasok ennék meg ezt a kis bestiát! ugyancsak megdolgozott, a pokolra való.”
Ez a látszólag jelentéktelen eset teljesen megnyerte Csicsikovnak a házigazdát. Hogy’ is tagadhatna meg valamit olyan vendégnek, a ki oly szívesen dédelgette a kicsikét s ezért oly nagylelkűen fizetett meg a frakkjával! Hogy rossz példát ne adjon, el is határozta, hogy titokban megcsinálják az ügyletet, hiszen nem maga a dolog veszélyes, hanem csak a nyilvános botrány.
- Engedje meg, hogy szívességét én is szívességgel viszonozzam, - mondta aztán Csicsikov. - Fogadja el közbenjárásomat a Platonov testvérekkel folyamatban levő ügyesbajos dolgot illetőleg. Önnek föld kellene, úgy-e bár?
S lassankint visszatértek az eleinte csak mellékesen érintett öröklési kérdésre is, a melyben a szegény Hlobujev érdekelve volt. Csicsikov és Leniczyn mint jóbarátok váltak el, természetesen úgy, hogy mindkettő kielégítve látta a saját érdekét. Csicsikov elküldte a Platonov testvéreknek a szerinte igen előnyös egyezséget s levélben tudatta velök, hogy váratlanúl olyan sürgős ügye kerekedett, a mely miatt a tervezett útazásról le kell mondani. Hősünk egy közeli kormányzósági városba költözött s ott berendezkedvén, tovább folytatta ügyleteit. Már nem csak holt lelkekkel űzérkedett, hanem mindennel, a mi a keze ügyébe esett s mindig cseppent valami a mások üzleteiből is az ő ládikájába. Csicsikov nem hogy lopott volna, csak élt az alkalommal. Hiszen mindnyájan fölhasználjuk a kínálkozó alkalmat: ez a kincstári erdőknél, az az állami jövedelmek elszámolásánál, ez a saját gyerekeit lopja meg valamely átutazó színésznő kedvéért, amaz a parasztokat Gambs-féle bútorok vagy valami czifra kocsi kedvéért. Mit tehetünk róla, ha annyi a világon a csalogató! A vendéglők pedig őrűletesen drágák, nem különben a mulatságok, álarczos bálok, a czigányok éneke és táncza. Aztán nem tarthatjuk vissza magunkat mindentől, mert az ember nem Isten. Ezenképpen Csicsikov is, mint a kényelmet szerető s ebben a tekintetben egyre szaporodó emberek, minden alkalmat fölhasznált, hogy a hol csak lehet, hasznot húzzon.
Miután a kormányzósági városban már jól kihasználta a helyzetet, arra gondolt, hogy újra máshová teszi át működési színhelyét, de a tél közeledvén, az utak járhatatlanokká lettek. A városban ezalatt megkezdődött az úgynevezett nemesi vásár. Előbb ló-, barom- és nyerstermék-vásár volt, paraszt-árúkkal, halpiaczczal, kupeczekkel. Most pedig mindazt az uraknak való árúkat rakták ki, a melyeket a nizsni-novgorodi vásárról hoztak. Megérkeztek az orosz zsebek kiforgatói: a francziák az ő pomádéikkal, és kalapos franczia-kisasszonyaikkal, hogy elvigyék a verejtékkel szerzett pénzeket, megérkeztek azok az egyiptomi sáskák, - a hogy’ őket Kosztanzsoglo nevezte, - a melyek nemcsak hogy mindent fölfalnak, de még petéiket is itt hagyják a földbe ásva.
Némely urakat csak a rossz aratás tartott vissza a falvaikban. Hanem aztán a hivatalnokok, a kiknek nincs rossz aratásuk, annál többen jelentek meg, sőt - nagy bajukra - még a feleségeik is. Ezek összeolvastak mindent azokból a könyvekből, a melyekkel mostanában elárasztottak bennünket, hogy ránk kössenek mindenféle újmódi szükségleteket s rendkívüli vágy támadt bennök, hogy megkóstolják ez új élvezeteket. Egy franczia valami új helyiséget rendezett be, a kormányzóságban még eddig soha nem látott valami csarnokot, a melyben állítólag olcsón lehet vacsorálni, sőt felében hitelre is. Ez elég volt arra, hogy nemcsak a hivatal-főnökök, hanem az összes kanczellisták is odatóduljanak abban a reményben, hogy majd annak idején jól megkenetik magokat az ügyes-bajos emberektől. Ezenkívül vágya támadt némelyiknek, hogy lóval, kocsival költsék föl egymás irígységét. Mert ebben találják az urak az élvezetek netovábbját... Daczára a rút időnek és a nagy sárnak, elegáns fogatok robogtak az utczákon föl s alá. Pétervárott sem vallottak volna szégyent velök. A kupeczek, szatócsok, segédek ügyesen emelgették sapkáikat az urak előtt s hívogatták azokat a boltjaikba, sátraikba. Csak nagyritkán lehetett látni nagyszakállú ó-oroszokat hosszú kaftánokban, széles karimájú kalapokban. Mindennek európai színezete volt...
Csicsikov aranynyal hímezett, új perzsa otthonkában a divánon heverve alkudozott egy átutazó, zsidó eredetű és németűl beszélő csempáros kupeczczel s előtte már halomban hevert a megvásárolt fínom minőségű, ingnek való hollandi vászon és két papir-iskátulya a legfínomabb szappannal. Ugyanolyan szappan volt ez, a minőt ő egyszer a radzivilli vámhivatalban szerzett. A szappannak valóban megvolt az a csodálatos sajátsága, hogy bámulatraméltó fehérré és fínommá tette az arczbőrt. Mikor éppen műértően alkudozott a művelt emberre nézve nélkülözhetetlen árúkra, kocsirobogás hallatszott, a mitől a falak és ablakok kissé megrezegtek, s belépett ő méltósága, Leniczyn Ivánovics Elek.
- A méltóságod ítéletére bízom: micsoda vászon és micsoda szappan ez! meg ez a tegnap vásárolt sapka! - Ekközben föltett fejére egy aranynyal és gyöngygyel hímzett sapkát, s egy igazi perzsa sah méltóságával és büszkeségével állt meg Leniczyn előtt.
De ő méltósága, a nélkül, hogy véleményt mondott volna, szorongva szólt hozzá:
- Beszélnem kell önnel valamiről.
Arczán gond és szórakozottság mutatkozott. A németűl beszélő tisztelt csempárost azonnal kiküldték s ők ketten maradtak.
- Tudja-e: micsoda kellemetlen dolog történt? Megtalálták az öreg asszonynak egy másik végrendeletét, a melyet ezelőtt vagy öt évvel csinált. A vagyona felét a kolostorra hagyja, a másik felét pedig a két fogadott leányára, senki másra semmit.
Csicsikov elképedt...
- Az a végrendelet ostobaság; nem jelent semmit, - hiszen azt érvénytelenné teszi a másik, - mondotta aztán.
- Csakhogy nincs ám kimondva a későbbi végrendeletben, hogy az előbbeni érvényen kívül helyeztetik.
- Az magától értetődik. A régebbit megsemmisíti az újabb. Ostobaság! A korábbi végrendelet nem ér semmit. Én jól ismerem a megboldogúlt vénasszony utolsó akaratát: ott voltam mellette. Ki írta alá azt a végrendeletet? kik voltak a tanúk?
- A végrendelet annak rendje és módja szerint a bíróságnál van hitelesítve. Tanúk voltak pedig a volt gyámhatósági bíró: Burmilov meg Hávánov.
„Ez baj! - gondolta Csicsikov, - Hávánov, a mint mondják, becsületes ember; Burmilov vén szamár, ünnepnapokon a templomokban az apostolok cselekedeteit olvassa.”
- Ostobaság, ha mondom, - szólt fönhangon és rögtön érezte, hogy el van határozva mindenre. - Én ezt jobban tudom: jelen voltam a megboldogúlt utolsó perczeinél. Ezt én jobban tudhatom, mint akárki. Kész vagyok esküt is tenni.
E határozottság egy pillanatra megnyugtatta Leniczynt. Nagyon izgatott volt s már gyanakodni kezdett: nem követett-é el Csicsikov valami fábrikálást a végrendelettel? De most szemrehányást tett magának a gyanakodásért. Az a körülmény, hogy Csicsikov késznek nyilatkozott esküt tenni, minden gyanút megsemmisített. Nem tudjuk bizony mi, hogy lett volna-e bátorsága Ivánovics Pálnak letenni az esküt a szent evangéliumra, de megigérni volt bátorsága.
- Tessék nyugodtnak lenni, majd beszélek valamely jogász-emberrel. Az ön részéről nincs is mitől tartani, ön egészen kívül marad a histórián. S én még ráérek addig maradni a városban, a meddig tetszik.
Csicsikov rögtön fogatott s egy ügyvédhez hajtatott. Ez az ügyvéd nem közönséges tapasztalatokkal rendelkező ember volt. Már tizenöt év óta folyt ellene büntető per, s ő úgy tudta a dolgot csűrni-csavarni, hogy semmiképpen sem lehetett őt a működésétől eltiltani. Mindenki tudta, hogy viselt dolgaiért hatszorosan megérdemelné a deportálást. Mindenki gyanús szemmel nézte őt, de soha sem sikerült ellene világos és tiszta bizonyítékokat állítani. Volt ebben valami titokzatosság s egész bátran varázslónak lehetett volna őt tartani, ha az itt elmondottak valamely sötét, babonás korból valók volnának.
Az ügyvéd meglepte őt jéghidegségével, zsíros-piszkos kabátjával, a mely éles ellentétben volt a vörös fából készült szép bútorokkal, az üveg-bura alatt álló arany-órával, az átlátszó szövetbe takart csillárral s általában mindennel, a mi őt környékezte és a mi mind európai műveltség nyomát viselte magán.
Csicsikov azonban, nem akadva föl az ügyvéd szkeptikus külsején, előadta az ügy nehézségeit és csábító színekkel festette a jótanácsért és szolgálatért okvetetlenűl kijáró meghálálást.
Az ügyvéd erre előadta, hogy a világon semmi sem bizonyos és szintén igen szellemesen jegyezte meg, hogy jobb a marokban egy csíz, mint fönt a levegőben egy daru.
Nem volt mit tenni: oda kellett adni a markába a csízt. A philosophus ügyvéd skeptikus hidegsége erre hirtelen eloszlott. Kisült, hogy ez a lehető legjobb lelkű, lehető legkellemesebb és a lehető legbeszédesebb ember, a kinél az ügyes fordúlatokban még Csicsikov sem volt különb.
- Minden szószaporítás helyett azt mondom én önnek, hogy ön bizonyosan nem nézte meg jól a végrendeletet; bizonyosan lesz azon egy kis codicillus. Legjobb lesz, ha egy időre magához veszi azt a végrendeletet. Igaz, hogy az ilyen iratok hazavitele tiltva van, de ha szépen megkéri az ember az illető hivatalnokot... Én a magam részéről megígérem a közbenjárásomat.
- Értem, - gondolta Csicsikov, aztán fönhangon hozzátette: - Valóban! én magam sem emlékszem bizonyosan: van-e rajta codicillus vagy nincs, mintha nem is magam írtam volna a végrendeletet.
- Legjobb, ha meggyőződik ön e felől. Egyébként pedig, - folytatta igen jólelkűen, - legyen ön mindenesetre teljesen nyugodt s ne zavartassa meg magát még akkor sem, ha valami rosszabb történnék. Kétségbeesni soha, semmi körülmények közt nem szabad. Mert nincs olyan baj, a mit jóvá ne lehetne tenni. Nézzen meg engem: én mindig nyugodt vagyok. Bármily kázusok érnek is, az én nyugodtságom meg nem ing. - Az ügyvéd arczán csakugyan olyan rendkívüli nyugodtság mutatkozott, hogy attól Csicsikov is megnyugodott.
- Természetesen! ez az első! - mondotta; - de ön is belátja, hogy lehetnek olyan esetek és dolgok, olyan tőrvetések az ellenségek részéről, oly nehéz helyzetek, hogy végre is elhagyja az embert a nyugodtsága.
- Higyje el nekem, hogy ez csak kislelkűség, - felelt rendíthetetlen nyugalommal a philosophus-ügyvéd. - Csak azon legyen ön, hogy minden ügylet csak papíroson, írásbelileg tárgyaltassék és ne szóbelileg, ne sommásan. Ha aztán látja, hogy a pör a vége felé közeledik, hogy a döntő pillanat következik, akkor igyekezzék - nem ám védeni vagy igazolni magát, hanem egyszerűen újabb, ha a dologra nem is tartozó tény-körülményekkel összezavarni az ügy menetét.
- Más szóval...
- Összezavarni, meg összezavarni - egyebet semmit; behozni a folyó ügybe idegen dolgokat, hozzá nem tartozó körülményeket, a melyek ismét másokat vonnak maguk után; egy szóval kötekedni s vége. Hadd csináljon aztán benne rendet a Pétervárról küldött hívatalnok, legyen belőle okos, ha tud! - mondotta rendkívüli megelégedettséggel nézve a Csicsikov szemébe, mint néz a tanító a tanítványéba, mikor valami fogas kérdést magyaráz meg neki az orosz nyelvtanból.
- Igen ám, ha talál az ember olyan dolgokat, a melyekkel port lehet a bírák szemébe hinteni, - mondá Csicsikov, szintén megelégedettséggel nézve a philosophus szemébe, mint a tanuló, mikor megérti a tanítótól megmagyarázott fogas kérdést.
- Olyanok mindig akadnak. Higyje el: gyakorlat teszi a mestert. Mindenekelőtt ne feledje, hogy segítsége is van önnek. Mentől kúszáltabb valamely ügy, annál jobb: mindjárt több hivatalnok kell hozzá, a honoráriumuk is nagyobb. Egyszóval: mentől több embert kell az ügygyel foglalkoztatni. Ne törődjék azzal, hogy a legnagyobb részöknek semmi közük hozzá: az ő dolguk, hogy igazolják magukat; elég az, hogy szaporodnak az ügyiratok... Így lehet mindent összezavarni annyira, hogy senki sem igazodik el rajta. Miért vagyok én ilyen nyugodt? mert tudom, hogy ha rosszúl áll a dolgom, hát belekeverek mindenkit: a kormányzót, a vicze-kormányzót, a rendőrkapitányt, a pénztárost - mindenkit. Én jól ismerem valamennyiök körülményeit, tudom: kicsoda kire haragszik, kicsoda kire neheztel, kicsoda kit szeretne bajba keverni. Ott aztán hadd tisztázzák őket, majd kerülnek helyettök mások. Zavarosban jó halászni. - Itt a jogász-philosophus megint Csicsikovra nézett, megint olyan megelégedetten, mint a tanító, a ki még fogasabb kérdést magyaráz meg a tanítványának az orosz nyelvtanból. „Ez az ember igazán valódi bölcs!”, gondolta magában Csicsikov s az ügyvédtől a legkellemesebb kedélyhangulatban vált el. Teljesen megnyugodva, ügyes hanyagsággal vetette el magát a kocsija ruganyos párnáin s Szelifánnal hátravonatta a kocsi-ernyőt, (az ügyvédhez felvont, sőt becsatolt ernyő alatt hajtatott) s úgy ült a kocsijában, mint valamely nyugalmazott huszár-ezredes, vagy maga Visnepokromov, egyik lábát keresztbe tette a másikon s szívesen üdvözölgette a vele találkozó ismerősöket, ragyogó mosolygással nézve ki kissé a fülére billentett új selyemkalapja alól. Szelifánnak megparancsolta, hogy a nagy vásárcsarnok felé hajtson. A kupeczek, - úgy az idegenek, mint a helybeliek, - a boltjaik ajtajában álldogálva tisztelettel vették le a kalapjukat s Csicsikov méltóságosan emelintette meg szintén a kalapját. Sokat ismert már közülök; némelyek, ha idegenek voltak is, de kedvteléssel látván, mily pompásan tudja ő az urat adni, mint jó-ismerőst köszöntötték őt. Tyfúszlávl város vásárja javában állt; véget érvén a ló- és mezőgazdasági vásár, megkezdődött a kirakó, a magasabb műveltségű urak számára való. A kupeczek, a kik szekereken érkeztek, úgy rendezkedtek be, hogy majd csak szánkákon térnek haza.
- Méltóztassék besétálni, méltóztassék! - szólt egy posztókereskedő, udvariasan hajlongva, hajadon fővel, moszkvai készítményű, de német szabású kabátban, egyik kezében a kalapját lengetve, másik kezének két ujjával gömbölyű, borotvált állát tartva, arczán fínom műveltségre valló mosolylyal.
Csicsikov bement a boltba.
- Mutasson nekem posztót, kedves barátom.
Az udvarias kereskedő fölemelte az asztala csapóajtaját, bement az így támadt nyíláson, s megállt háttal az árúk, arczczal a vevő felé fordúlva s hajadon fővel, kalapja lengetésével még egyszer üdvözölte Csicsikovot. Aztán föltette a kalapját s udvariasan meghajolva, letámaszkodott a két keze bütykével az asztalra és így szólt:
- Milyen posztóval szolgálhatok? Angol vagy hazai gyártmányút tetszik parancsolni?
- Hazait, de abból a jobb fajtából, a melyet angolnak neveznek, - válaszolt Csicsikov.
- Milyen színűt parancsol? - kérdezte a kereskedő, még mindig az asztalra támasztott keze-bütykein himbálódzva.
- Olaj- vagy üveg-zöld-színűt, áfonya-színbe játszva, - mondta Csicsikov.
- Bátorkodom megjegyezni, hogy oly kitűnő minőségűvel szolgálhatok, a minőt csak a művelt székvárosokban lehet kapni. Hej, fiú! add le a 34-ik számú posztó-türetet. Nem azt, fiam! Hol jár mindig az eszed, mint valami proletáriusnak. Dobd ide! Ez aztán a posztócska! - S legöngyölve azt, egyik végét a Csicsikov orra alá tartotta annyira, hogy az nemcsak megtapogathatta, hanem meg is szagolhatta a selymes fényű posztót.
- Szép, de nem az, a melyet én keresek, - szólt Csicsikov. - Hiszen én a vámhivatalnál szolgáltam, ismerem tehát a legfínomabb minőségeket is; kérek áfonya-színbe játszó üveg-zöldet.
- Értem, a legújabb divatú színt tetszik parancsolni. Van a lehető legfínomabb. Bátorkodom megjegyezni, hogy drága, de megéri!
Az európai műveltségű kupecz maga mászott föl s ledobott egy türetet, fölbontotta azt a régi időkből való ügyességgel, el is feledkezve egy pillanatra arról, hogy ő már egy későbbi generáczióhoz tartozik. Aztán a világossághoz vitte a posztót, sőt kiment vele a boltból, úgy mutatta meg a szabadban, hunyorgott és így szólt:
- Pompás árú! A színe „navaríni füst és láng”.
A posztó megnyerte Csicsikov tetszését; megalkudtak rá, ámbár a kereskedő azt állította, hogy nála szabott árak vannak. A posztót két kézre fogva, ügyesen göngyölte össze, papirba takarta - mindezt hihetetlen, oroszos gyorsasággal. A csomagot vékony zsineggel, három csimbókra összekötötte s a kocsiba tette.
- Mutasson csak fekete posztót! - hallatszott egy jövevény hangja.
„Ejha! Hlobujevet hozta ide az ördög!”, gondolta Csicsikov s hátat fordított neki, hogy az rá ne ismerjen, esztelenségnek tartva, hogy ő kezdjen vele szót az örökséget illetőleg. De Hlobujev már fölismerte.
- Mi az, Ivánovics Pál? Úgy veszem észre, mintha ön engemet készakarva kerülne. Soha, sehol sem tudom önt megtalálni, pedig nekünk olyan dolgunk van egymással, a melyet komolyan kell megbeszélnünk.
- Igen tisztelt, nagyrabecsült barátom! - szólt Csicsikov, a Hlobujev kezét szorongatva, - higyje el: mindig rajta vagyok, hogy önnel beszéljek, de soha nem érek rá. - Magában pedig azt gondolta: „Hogy az ördög vinne el!” s akkor éppen megjelent a boltban Murázov. - Ah, Istenem! ön az, Vaszilyevics Athanáz! - kiáltott föl Csicsikov, - mily kellemes találkozás!
Azután meg Visnepokromov jött be s az kiáltotta, hogy „Vaszilyevics Athanáz!” A művelt kereskedő pedig oly magasra emelve kalapját a feje fölött, a mennyire csak bírta, úgy riadozott: „A legalázatosabban üdvözlöm, Vaszilyevics Athanáz!” Valamennyiök arczán az a kutyaszerű szolgaiság mutatkozott, a melyet csak szegény embereknél látni a milliomosokkal szemben.
Az öreg viszonozva az üdvözléseket, egyenesen Hlobujevhez fordúlt:
- Bocsásson meg: látva messziről, hogy ön ide bejött, föltettem magamban, hogy utána jövök. Ha ráér egyszer a házam felé fordúlni, legyen olyan jó: jöjjön be hozzám egy órácskára. Beszélni valóm van önnel.
- Nagyon jó, Vaszilyevics Athanáz, - felelt Hlobujev.
- Milyen szép idő jár, Vaszilyevics Athanáz! - szólt Csicsikov.
- Úgy-e bár, Vaszilyevics Athanáz, hogy ez rendkívüli? - szólt közbe Visnepokromov.
- Igen, hál’ Istennek, jó idő. Csak egy kis eső kellene a vetés alá.
- Nagyon, nagyon kellene, - felelt Visnepokromov, - még a vadászatra is jó volna.
- Bizony, egy kis eső nagyon elkelne, - mondta Csicsikov, a kinek pedig semmi szüksége sem volt esőre, de hát kellemes dolog igazat adni olyannak, a ki milliomos.
- Nekem szinte a fejem szédűl, - szólt Csicsikov a Murázov távozása után, - ha fölgondolom, hogy ennek az embernek tíz milliója van. Szinte hihetetlen.
- Rendellenes dolog, - jegyezte meg Visnepokromov, - nem volna szabad a tőkepénzeknek egy kézben fölhalmozódni. Ez most Európaszerte beszéd tárgya. A kinek sok a pénze - ossza meg azt másokkal: adjon lakomákat, bálokat, fejtsen ki jótékony fényűzést, a mely kenyeret ád a mesterembereknek, iparosoknak.
- Ezt én nem tudom megérteni, - szólt Csicsikov. - Tíz milliója van s úgy él, mint egy közönséges muzsik. Hiszen tíz millióval az ördög tudja, hogy mit lehetne csinálni. Hiszen ezzel még azt is el lehet érni, hogy csupa tábornokok és herczegek járjanak az emberhez társaságba.
- Úgy van, - tette hozzá a kereskedő, - Vaszilyevics Athanáznál - daczára minden tiszteletreméltó tulajdonságainak - hiányzik a kellő műveltség. Ha ő tiszteletbeli kereskedő, akkor már nem kereskedő, hanem bizonyos tekintetben bankár. Ha én neki vagyok, hát én páholyt is tartok a színházban s a leányomat sem adom feleségül valami egyszerű ezredeshez. Mit nekem egy ezredes! Az ebédemet czukrászszal főzetném, nem szakácsnéval...
- Természetes! - mondta Visnepokromov, - tíz millióval mit nem lehet megcsinálni? Adjanak csak nekem tíz milliót, majd meglátjuk, hogy mit teszek én azzal!
„No, - gondolta Csicsikov, - te ugyan nem cselekednél valami nagy dolgot tíz millióval sem. Hanem ha nekem adnának tíz milliót, én már aztán tudnék vele mit csinálni!”
„Hej, ha én most, annyi kegyetlen tapasztalat után tíz milliót kapnék! - gondolta Hlobujev. - Tapasztalat után tudja az ember a kopejkákat is megbecsűlni. Eh, most már nem úgy tennék...” - Aztán egy pillanatnyi gondolkozás után azt kérdezte magától: csakugyan okosabban viselné-e magát most már? s kezével egyet legyintve, tette hozzá: „Az ördögbe is! Azt hiszem: épp úgy eltékozolnám, mint a többit” - és kiment a boltból, azon törve a fejét, hogy mit akar neki Murázov mondani?
- Éppen önt várom, Szemjonovics Simon, - mondotta Murázov, meglátva a hozzá belépő Hlobujevet. - Tessék besétálni a szobámba.
S bevezette a szobájába, a mely oly egyszerűen volt berendezve, akár valamely hétszáz rúbel évi fizetést húzó kishivatalnoké.
- Mondja, kérem: én azt hiszem, hogy az ön helyzete most megjavúlt. Hiszen a nagynénje után végre is csak kapott valamit.
- Hogy’ is mondjam, Vaszilyevics Athanáz? Nem tudom: jobb helyzetben vagyok-e hát. Én mindössze ötven lelket és harminczezer rúbelt kaptam, ezzel pedig adósságaim egyrészét kellett kifizetnem, úgy, hogy most megint semmim sincs. A legfőbb pedig az, hogy ez a végrendelet nem egészen tiszta. Olyan gazságok merűltek föl, Vaszilyevics Athanáz... Mindjárt elmondom, s bámúlni fog ön azok fölött, a mik történtek. Ez a Csicsikov...
- Megálljon csak, Szemjonovics Simon, mielőtt arról a Csicsikovról beszélne, beszéljünk önről magáról. Mondja csak: mennyire volna szüksége önnek a - a saját számítása szerint - arra, hogy teljesen kiszabadúljon jelenlegi helyzetéből?
- Az én helyzetem nagyon nehéz, - felelt Hlobujev. - S hogy kiszabadúljak belőle, hogy minden adósságomat kifizessem és azután a legszerényebben megélhessek, arra nekem legalább százezer rúbel kellene, ha nem több.
- Nos, hát ha megvolna ez az összege: mit csinálna?
- Akkor szállást fogadnék s a gyermekeim nevelésére adnám magamat. Magamra már nem is gondolok; az én pályám be van fejezve; én már nem való vagyok semmire.
- De akkor dologtalan, henye életet folytatna, a henyeség pedig olyan megkísértések melegágya, a melyekre a dolgozó ember nem is gondol.
- Pedig én nem vagyok alkalmas semmire sem, végképp összetörtem; a keresztcsontom is fáj.
- De hogy’ lehet a világon munka nélkül, kötelességek nélkül, állás nélkül megélni? Gondolja meg csak! Nézze csak az Istennek bármely teremtményét: mindegyiknek van valami haszna, rendeltetése. Még a kő is arra való, hogy fölhasználják; hát az ember, a legeszesebb lény, hasztalanúl töltse el idejét? Becsületes dolog volna ez?
- Hiszen én sem volnék minden foglalkozás nélkül: nevelném a gyermekeimet.
- Nem, Szemjonovics Simon, az a legnehezebb! Hogy’ neveljen gyermekeket az olyan, a ki maga-magára sem tudott vigyázni? Hiszen gyerekeket csak a saját élete példájával nevelhet az ember. Hát vajon szolgálhat-e nekik példáúl az ön élete? Talán annak a megtanulására: hogyan lehet az időt semmittevéssel tölteni, meg kártyázni? Nem, Szemjonovics Simon: a gyerekeket adja át nekem, ön csak elrontaná őket. Gondolja meg komolyan, hogy önt a semmittevés juttatta tönkre, tehát azt kerülnie kell. Hogy’ lehet a világon úgy élni, hogy ne kösse az embert semmi sem? Valami kötelességet csak teljesíteni kell. Még a napszámos is szolgál. Garasos kenyeret eszik, de azt ő szerzi magának, és érdeklődik a foglalatossága iránt.
- Istenemre mondom, Vaszilyevics Athanáz, megpróbáltam, hogy erőt vegyek magamon. Mit tegyek! megvénűltem, nem vagyok alkalmas semmire. Ugyan mivel kezdeném? Talán hivatalt vállaljak? De hogy’ üljek le én az én negyvenöt évemmel egy asztalhoz a kezdő kanczellistákkal? Aztán én nem vagyok képes megvesztegetéseket elfogadni: magamon nem segítenék s másoknak kárt tennék. Hiszen azok már külön kasztokat is formálnak. Nem, Vaszilyevics Athanáz, gondolkoztam, próbálkoztam, végig gondoltam az összes állásokat, sehol sem válnám be. Legfölebb a szegények házába...
- A szegények háza azoknak való, a kik dolgoztak, fáradoztak; azoknak azonban, a kik egész életökben csak vígadoztak, azt mondják, a mit a hangya a tücsöknek: „Most már csak tánczolj tovább is!” Meg aztán a szegények házában is dolgoznak, nem játszanak whistet. Szemjonovics Simon: ön megcsalja magát is, a családját is.
E szavaknál Murázov erősen a szemébe nézett. De a szegény Hlobujev nem tudott mit felelni. Murázovnak megesett rajta a szíve.
- Nézze csak, Szemjonovics Simon... Hiszen ön szokott imádkozni, jár a templomba, tudom, hogy nem mulaszt el sem reggeli, sem esteli misét. Ha oly nehezére esik is a korai fölkelés, mégis fölkel s megy’ reggeli négy órakor, a mikor még mindenki alszik.
- Az megint más, Vaszilyevics Athanáz. Azt én tudom, hogy’ ezt nem az emberekért teszem, hanem Azért, a ki bennünket erre a világra küldött. Mit tegyek! Hiszem, hogy Ő kegyes én hozzám, hogy bármily haszontalan vagyok is én, Ő nekem megbocsát és pártomat fogja akkor, mikor az emberek elrúgnak maguktól, mikor a legjobb barátom elárúl, s még azt állítja, hogy jó szándékkal árúlt el.
Elkeseredés mutatkozott a Hlobujev arczán. Murázov egy percznyi szünetet tartott, mintha időt akart volna volna neki engedni, hogy összeszedje magát, azután folytatta:
- Mért nem vállalkozik tehát olyan foglalkozásra, a melyben nem az embereknek, a társadalomnak szolgálna? Szolgálja hát Azt, a ki ön iránt kegyelmes. Annak is kedvére van a munkálkodás csak úgy, mint az imádság. Fogjon akármibe, s cselekedjék úgy, mintha Neki dolgoznék és nem az embereknek. Ha mást nem, hát törjön vizet kölyüben s gondolja, hogy ezt Ő neki cselekszi. Ebben is lesz annyi haszon, hogy nem marad ideje hitvány cselekedetekre, kártyázásra, tobzódó evés-ivásra, henyélésre. Eh, Szemjonovics Simon, ismeri-e ön Potapycs Ivánt?
- Ismerem és nagyon tisztelem.
- Derék kereskedő volt. Volt már egy fél milliója. Hanem aztán látva, hogy mindenfelől csak úgy zúdúl rá az áldás - elragadtatta magát. Kezdte a fiát francziáúl taníttatni, a lányát tábornokhoz adta feleségűl. Aztán nem ült már a boltjában, nem lehetett többé a börze tájékán látni, hanem csak azon járt az esze, hogy hol találkozhatnék a barátaival s vitte azokat mindjárt a vendéglőbe; napok hosszat dőzsölt - és csődbe jutott. Erre még az a szerencsétlensége is történt, hogy az Isten elvette a fiát. A mint láthatja ön: most nálam segédeskedik. Újra kezdte. És újra összeszedte magát. Most már megint önálló üzletet kezdhetne és szerezhetne vagy ötszázezret. - „Kereskedősegéd voltam, úgy is akarok meghalni - azt mondja; - most egészséges és friss vagyok, akkor pedig megnőtt a hasam, közel álltam a vízi betegséghez. Nem! - azt mondja - nem kezdem azt újra.” Most még csak téát sem iszik. Nem kell neki semmi egyéb, csak scsí meg kása. Úgy ám! Imádkozni pedig úgy imádkozik, mint közűlünk senki és úgy segíti a szegényeket, mint közűlünk senki. Más is szívesen segítene a szegényeken, de ha eltékozolta a pénzét!
A szegény Hlobujev elgondolkozott. Az öreg Murázov megfogta a kezét.
- Szemjonovics Simon! Ha tudná, mennyire sajnálom önt! Nagyon sokat gondolok önre. Hallgasson rám. Ön tudja, hogy a kolostorban van egy remete, a ki soha senkit nem akar látni. Nagy eszű ember, olyan nagy eszű, hogy hozzá foghatót nem is tudok. Ha az valakinek tanácsot ád!... Beszéltem vele, hogy van nekem egy ilyen jó barátom, de a nevét nem említettem; elmondtam, hogy mi a baja. Hallgatni kezdett, aztán hirtelen közbevágott: - „Első az Isten dolga, csak azután az embereké. Templomot kell építeni s nincs rá pénz: gyűjteni kell rá!” - Ezzel becsapta előttem az ajtót. Gondolom magamban: mit jelentsen ez? Úgy látszik, nem akar tanácsot adni. Bementem hát az archimandritánkhoz. Alig hogy megjelenek az ajtóban, az első szava hozzám: nem tudnék-e én valakit, a kit meg lehetne bízni a templom-építésre való kéregetéssel, de a ki vagy nemes ember, vagy kereskedő volna, vagyis tanultabb ember, a ki a munkálkodást a lelke üdvösségére valónak tekintené. Akkor mindjárt eszembe jutott, hogy Uramistenem! hiszen a remete bizonyosan ezt a dolgot akarta Szemjonovics Simonra bízni! Ez igazán jó orvosság volna az ő bajára. Járván gyüjtő-könyvvel nemesembertől paraszthoz, paraszttól polgárhoz, megtudja azt is, ki hogyan él, ki miben érez hiányt, úgy, hogy bejárván néhány kormányzóságot, jobban megismeri a helyeket és vidékeket, mint mindazok, a kik a városokban laknak... s ilyen emberekre most szükség van. Nem régen mondta nekem a herczeg, hogy sokat adna, ha egy olyan hívatalnokot kaphatna, a ki nem csak írásból ismeri az ügyek menetét, hanem úgy, a hogy’ valóságban van, mert az írásokból már - azt mondja - sehogy sem lehet eligazodni, minden úgy össze van zavarva.
- Ön engem egészen zavarba ejtett, Vaszilyevics Athanáz, - mondotta Hlobujev, meglepetve nézvén rá. - Alig tudom elhinni, hogy ön ezt nekem mondja. Hiszen erre fáradhatatlan, tevékeny ember kellene, aztán meg hogy’ hagyjam el feleségemet, gyermekeimet?
- Felesége és gyermekei miatt ne aggódjék! Én azokról majd gondoskodom; a gyerekek tanítókat is kapnak. A helyett, hogy koldús-tarisznyával járva alamizsnát kéregessen önmagának, jobb, ha ezt az Isten szolgálatában cselekszi. Adok önnek egy egyszerű taligát; ne féljen a rázástól, az csak egészségére fog válni. Adok önnek az útra pénzt is, hogy útközben az igazán megszorúlt embereket segélyezhesse. Sok jó dolgot tehet ön. Nem fog ön már tévedni s a kit megsegít, az valóban meg fogja érdemelni. Ilyen módon útazgatva, tényleg kitapasztalja ön, hogy ki mint él. Nem úgy, mint némely kiküldött hívatalnok, a kitől mindenki fél; önnel, a kiről látják, hogy templomra kéreget, mindenki szívesen szóba fog állni.
- Látom, hogy ez igen jó gondolat s én nagyon szeretném, ha csak részben is, megvalósítani: de azt hiszem, hogy túlhaladja az erőmet.
- De mi felel meg hát az ön erejének? - kérdezte Murázov. - Hiszen semmi sincs az erőnkhöz mérve, minden túlhaladja az erőnket. Felülről jövő segedelem nélkül semmit sem tehetünk. Az imádkozás erőt ád. Az ember keresztet vetve magára, így szól: „Uram! segíts meg!” aztán megfogja az evezőt és sikerűl neki partra jutni. Erről még csak gondolkozni sem kell sokáig, ezt egyszerűen az Isten ujjmutatásáúl kell venni. A kibitkája mindjárt készen lesz, addig fusson át az archimandrita-atyához a könyvért és az ő áldásáért, aztán indúljon.
- Engedelmeskedem önnek s az Isten ujjmutatásának veszem a dolgot. - „Istenem, segíts meg!” - mondotta magában s érezte, hogy erőt, bátorságot szívott a lelkébe. Az esze is mintha fölébredt volna a reménységtől arra nézve, hogy szomorú, vígasztalan helyzetéből kijuthat, s mintha fénysugarat látott volna a messzeségben...
- Most pedig engedjen meg egy kérdést, - szólt Murázov, - miféle ember az a Csicsikov?
- Csicsikovról én hallatlan dolgokat tudok önnek mondani. Olyan dolgokat követ el... Tudja-e azt, Vaszilyevics Athanáz, hogy a végrendelet hamis? Megtalálták az igazit, a mely szerint az egész vagyon a fogadott leányoké.
- Mit mond ön? Aztán ki a hamis végrendelet mestere?
- Az a leggazabb história! Azt mondják, hogy Csicsikov s hogy a végrendeletet csak a nagynéném halála után írták alá. Felöltöztettek valami vénasszonyt, azt állították oda a megboldogúlt helyett: az aztán aláírta. Egyszóval botrányos dolog. Ezerszámra jönnek mindenfelől a fölszólalások. Jeremjevna Máriának, a gazdag örökösnek temérdek a kérője, két hívatalnok már párbajt is vívott miatta. Így áll a dolog, Vaszilyevics Athanáz.
- Én erről semmit sem hallottam, pedig a dolog csakugyan gyanús. Ivánovics Pált én a legrejtélyesebb embernek tartom, - mondta Murázov.
- Én is beadtam egy kérvényt, tudtúl adva, hogy van ám közelebbi rokonság is, - mondotta Hlobujev búcsút véve. - „Hadd dulakodjanak, - gondolta magában, - Vaszilyevics Athanáz okos ember. Bizonyosan jól meggondolta, mikor ezt a megbízást adta nekem. Most csak arra gondolok, hogy ennek jól megfeleljek.” - Már az útról kezdett gondolkozni, mikor Vaszilyevics Athanáz még mindig azon tűnődött, hogy milyen titokzatos ember az a Csicsikov Ivánovics Pál! Hiszen ha azzal az erős akarattal, kitartással jóravaló dologra adná magát...
Ezalatt pedig a bírósághoz egyik kérvény a másik után özönlött. Olyan rokonok is jelentkeztek, a kikről soha semmit sem tudtak. Mint ellepik a hullát a madarak, úgy ellepték az öreg asszony után hátra maradt vagyont; jöttek a följelentések Csicsikov ellen, megtámadták az utolsó végrendelet valódiságát, de megtámadták az első végrendeletet is, bizonyítékokat állítottak az iránt, hogy bizonyos összegeket elloptak, eldugtak. Ekközben bizonyítékok kerültek felszínre aziránt is, hogy Csicsikov holt lelkeket vásárolt, hogy vámhivatalnoksága idejében csempárosokkal űzérkedett. Kikapartak mindent, megtudták előbbeni életének adatait, Isten tudja: hogy’ tudták mindezt kiszimatolni? Elég az hozzá, hogy még olyan dolgok is kisültek, a melyekről azt hitte Csicsikov, hogy azokról rajta és a négy falon kívül senki semmit sem tudhat. Egyelőre mindez még a bíróság titka volt, s ő még nem értesűlt róla, ámbár az ügyvédnek egy bizalmas leveléből sejthette a pecsenye-illatot. A levél röviden így szólt: „Sietek önt értesíteni, hogy baj kerekedik; de ne feledje, hogy sohasem szabad kétségbe esni. Fődolog a nyugalom. Mindent rendbe hozunk.” Ez a levél teljesen megnyugtatta őt. - „Geniális ember”, - mondotta magában Csicsikov.
Hogy a megelégedés teljes legyen, a szabó is haza hozta a ruháját; arra nagy kedve támadt, hogy a „navarini füst és láng” színű új frakkjában megnézze magát; fölhúzta a nadrágját, a mely oly remekűl állt, hogy akár mindjárt lefesthették volna. Czombját és lábikráját pompásúl domborította ki a posztó, még ruganyosabbá téve az egész testét. A mint hátúl összehúzta a kapcsos pántot, a hasa olyan lett, mint a dob, meg is kopogtatta a kefével s így szólt: „Bolondos jószág; de egészben véve festeni való.” A frakk talán még jobban volt megvarrva, mint a nadrág: sehol egy ráncz, minden oldala megfeszűl, testhez simúl, előnyösen tüntetve ki egész testalkatát. Csicsikov azon megjegyzésére, hogy a jobb hóna alatt egy kicsit vágja, a szabó csak mosolygott, hogy annál jobban testhez áll.
- Tessék nyugodtnak lenni a munka felől, - mondogatta a szabó nem titkolt diadallal; - Péterváron kívül sehol nem varrnak így.
A szabó maga is Pétervárról való volt s a czégérére ezt íratta: külföldi szabó Londonból és Párisból. Nem szeretett sokat teketóriázni s a két város kiírásával egyszerre igyekezett lefőzni a többi összes szabókat, hogy ezután senki se jelenhessék meg e külföldi városokból, hanem keressen magának valami Karlsrohut, vagy Kopenhárát.
Csicsikov nagylelkűen kifizette a szabót, s egyedűl maradva, elkezdte magát a tükörben aesthetikai gyönyörködéssel, con amore, kedvére nézegetni, mint valamely művész. Úgy tetszett neki, mintha minden még szebb volna, mint a minőnek először látszott: mintha az arcza érdekesebb, az álla bájosabb volna; a fehér gallér kellemes tónust adott az arczának, a kék atlasz nyakravaló a gallérnak, az újmódi, redőzött ingelő a nyakravalónak, a pompás bársonymellény az ingelőnek s a selyem-csillogású „navarini füst és láng” színű frakk összevéve mindennek. Jobbra fordúlt - nagyon szép; balra fordúlt - még szebb. A testtartása akár csak valamely kamarásé, vagy olyan előkelő úré, a ki csak úgy hadar francziáúl s a ki még haragjában sem kompromittálja magát illetlen orosz szavak kiejtésével, hanem francziáúl dühöngi ki magát. Milyen fínomság! Megpróbálta - fejét kissé oldalra billentve - olyan állásba helyezkedni, mintha valamely középkorú, legújabb műveltségű dámát szólítana meg. Valóságos mesterművű festmény jött ki belőle. Művész, ragadd föl ecsetedet és fess! Örömében ficsúros, entrechat-szerű ugrást tett. Ettől megmozdúlt a komót-szekrény s leesett a földre a kölnivizes üveg. De ez nem zavarta meg őt. A kölni vizes üveget, nagyon helyesen, ostoba üvegnek mondta s gondolta magában: „Ugyan hol is jelenjek meg legelőször? Legjobb lesz...” De ekkor az előszobában váratlanúl valami sarkantyús csizmák csörgése hallatszott s egy teljesen fölfegyverzett zsandár jött be olyan tekintettel, mintha arczán egész hadsereg táborozott volna.
- Az a parancs, hogy rögtön jelenjen meg a főkormányzó előtt.
Csicsikov elképedt. Előtte meredezett egy bajúszos rém-alak, fején lószőrforgóval, egyik vállán is fegyverszíjjal, a másik vállán is fegyverszíjjal, az oldalán roppant nagy pallossal. Csicsikovnak úgy rémlett, mintha a másik oldalán is fegyver és Isten tudja mi minden fityegett volna. Egész hadsereg egy személyben - s azzal vége. Szólni akart valamit a zsandárnak, de a szörnyeteg durván felelt: - „Az a parancs, hogy rögtön!” - Kitekintvén az ajtón át az előszobába, észrevette, hogy ott is áll egy szörnyeteg; kinézett az ablakon - az udvaron egy kocsi áll. Mit tegyen? Kénytelen volt úgy, a mint volt, a navarini füst és láng színű frakkban fölülni s reszketve egész testében, a zsandár kíséretében elindúlni a főkormányzóhoz. Ott még csak lélegzethez sem juthatott az előszobában: - Menjen be! Várja a herczeg! - mondotta a napos hívatalnok. Mintegy ködben tűnt föl előtte az előszoba a különféle csomagokkal szaladgáló hivatalszolgákkal, azután egy terem, melyen áthaladva ezt gondolta magában: - „Hátha most megfog s minden bírói eljárás és ítélet nélkül egyenesen Szibériába küld!” - Szíve oly erősen dobogott, mint a legkétségbeesettebb szerelmesé. Végre kinyílt előtte egy ajtó s belépett egy szobába, a mely tele volt írat-tárczákkal, szekrényekkel, könyvekkel s ott állt a herczeg is, haragosan, mint a milyen maga a harag.
- Tönkre tesz! agyonver! - gondolta Csicsikov - szétmarczangol, mint a farkas a bárányt.
- Kímélettel voltam ön iránt, megengedtem, hogy a városban maradhasson, pedig fegyházban lett volna a helye - s ön megint oly alávaló gazsággal piszkolta be magát, a minőt ember csak elkövethet.
A herczeg ajkai remegtek a haragtól.
- Milyen alávaló gazsággal, kegyelmes uram? - kérdezte Csicsikov, egész testében reszketve.
- Az az asszony, - szólt a herczeg közelebb lépve és élesen a Csicsikov szemébe nézve, - az az asszony, a ki az ön diktálására a végrendeletet aláírta, kézre kerűlt s szembesíteni fogjuk őt önnel.
Csicsikov fehér lett, mint a fal s forogni kezdett vele a világ.
- Kegyelmes uram, bevallok mindent. Hibás vagyok, valóban hibás vagyok, de nem annyira hibás... Az ellenségeim rágalma...
- Önt senki sem rágalmazhatja, mert önben sokkal több a gazság, mint a mennyit a legnagyobb hazug is ki bírna találni. Azt hiszem, hogy ön egész életében nem cselekedett gazság nélkül való dolgot. Minden kopejkáját oly becstelen úton, oly tolvajlással szerezte, a miért korbácsot és Szibériát érdemel. Most már elég! Ebben a pillanatban mégy a börtönbe s ott a legutolsó gazemberekkel és zsiványokkal együtt fogod ügyed elintézését várni. S ez még nem minden, mert te százszor rosszabb vagy, mint azok a ködmönös, bocskoros gonosztevők, hiszen te...
Itt ránézett a navarini füst és láng színű frakkra és csengetett.
- Kegyelmes uram! - kiáltott föl Csicsikov, - legyen irgalommal, hiszen ön is családapa. Ne engem nézzen, hanem anyámat, az öreg asszonyt.
- Hazudsz! - kiáltott a herczeg dühösen. - Épen így rimánkodtál régebben a gyerekeid, családod nevében, pedig nincsenek, nem is voltak, mint rimánkodol most az anyád nevében.
- Kegyelmes uram! én alávaló gazember vagyok, - mondta Csicsikov, - csakugyan hazudtam, nem volt sem családom, sem gyermekem; de Isten a tanúm, hogy mindig szerettem volna megházasodni, emberi és polgári kötelességemet teljesíteni, hogy tényleg megérdemeljem polgártársaim és a felsőbbség becsülését. De milyen kedvezőtlen körülmények közé jutottam. Kegyelmes uram! véres verítékkel kellett a mindennapit megszereznem, lépten-nyomon kísértéseknek voltam kitéve... Aztán az ellenségeim, a kik vesztemre törtek, kiraboltak! Egész életem olyan volt, mint a tomboló vihar vagy a szelek és hullámok kényére bocsátott csolnak. Én is ember vagyok, kegyelmes uram!
A könyű patakként tört elő szeméből. Oda vetette magát a herczeg lábaihoz, úgy a mint volt, a navarini füst és láng színű frakkjában, bársonymellényében, atlasz nyakravalójában s a földhöz érintette homlokát gondosan megfésűlt és kölni víztől illatozó hajával.
- Távozz tőlem! Híjják be a katonákat, hadd vigyék! - mondotta a herczeg a bejött szolgálattevőnek.
- Kegyelmes uram! - nyögte Csicsikov mindkét kezével átölelve a herczeg csizma-szárát.
A herczeg minden ízén remegés futott végig.
- Távozzék, ha mondom, - szólt aztán, igyekezve a lábait kiszabadítani.
- Kegyelmes uram, nem mozdúlok addig innen, míg kegyelmet nem kapok, - mondta Csicsikov, nem eresztve el, hanem még jobban a melléhez ölelve a herczeg csizmaszárát s végig vonszolódva a csizmákkal együtt a földön, az ő navarini füst és láng színű frakkjában.
- Távozzék, ha mondom! - ismételte a herczeg oly útálattal, a minőt érez az ember valamely undok bogár láttára, a melyet nem bír eltaposni; egyúttal akkorát rántott magán, hogy Csicsikovot orron, szájon és állon ütötte a csizmájával, hanem az mégsem eresztette el a csizmákat, sőt még erősebben tartotta a karjai közt. Két vaskos zsandár erővel emelte föl s karon fogva vitte ki a szobákon keresztűl. Csicsikov sápadt, kétségbeesett volt, oly érzéketlen, rémült helyzetben, a minőben érzi magát az ember a természetünkkel annyira ellentétes szörnyeteggel, a sötét, kikerűlhetetlen halállal szemben.
Az ajtóban találkozott a lépcsőn feljövő Murázovval. Egy reménysugár villant föl előtte. Egy pillanat alatt természetfölötti erővel szakította ki magát a két zsandár kezéből s a meglepett öreg ember lábaihoz vetette magát.
- Bátyuskám, Ivánovics Pál, mi lelte önt? - kérdezte Murázov.
- Mentsen meg! a fegyházba visznek... halálra...
De a zsandárok megragadták s elvitték, annyi időt sem engedve neki, hogy elmondja, a mit akart.
Rideg, nedves odú, telve a helyőrségi katonák csizma- és kapcza-bűzével, két rozzant szék, festetlen asztal, vasrácsos ablak, düledező, füstölő, de meleget nem adó kályha - íme: ebből állt a helyiség, a melyben elhelyezték azt a Csicsikovot, a ki már élvezni kezdte az élet édességét, magára vonni polgártársai figyelmét; ide kerűlt az ő navarini füst- és láng színű új frakkjában. Még annyi időt sem engedtek neki, hogy rendelkezhessék, hogy magához vegye a legszükségesebbeket s a pénzes ládikáját... Iratai, a holt lelkekre vonatkozó szerződései - mind a hivatalnokok kezei közt voltak már. Ledobta magát a földre s a reménytelen búbánat testet maró féregként kígyózta körül a szívét, s növekedő sietéssel kezdett ez a féreg a szívébe fúródni. Csak egy nap még, csak egy ilyen kétségbeejtő nap - s nem lett volna Csicsikov az élők sorában. De még Csicsikov felett is őrködött valakinek a szabadító keze. Egy óra múltán nyílt az ajtó s belépett azon az öreg Murázov.
Ha az égető szomjúságtól gyötört, portól lepett, végkép kimerűlt utasnak valaki tiszta forrásvizet csepegtet kiszáradt szájába - az sem lehet oly fölfrissítő és életadó, mint a milyen volt szegény Csicsikovnak a Murázov megpillantása.
- Megváltóm! - kiáltott, hirtelen fölugorva a földről, a hová kínos fájdalmában levetette volt magát, s megfogván a Murázov kezét, gyorsan megcsókolta s a szívéhez szorította azt. - Áldja meg az Isten azért, hogy a szerencsétlent fölkereste.
Záporként eredtek meg a könnyei.
Az öreg szomorúan, fájdalmasan nézett rá s csak annyit mondott:
- Ah, Ivánovics Pál, Ivánovics Pál: mit cselekedett!
- Mit cselekedtem! Vesztemet okozta az, hogy nem tudtam mértéket tartani, nem tudtam a kellő időben abban hagyni! Elcsábított az átkozott sátán, elvette a józan eszemet, az embernek való belátásomat. Vétkeztem, vétkeztem! De hogy’ lehet ezért így bánni velem? Bírói eljárás, vizsgálat nélkül börtönbe dobnak egy nemes embert... nemes embert, Vaszilyevics Athanáz! Mért nem engednek legalább annyi időt, hogy hazamenve, rendelkezzem a dolgaimmal? Hiszen most felügyelet nélkül maradt mindenem. A ládikám, Vaszilyevics Athanáz, a ládikám! Abban van az egész vagyonom. Vérrel, verítékkel, esztendőkig tartó küzködéssel, nélkülözésekkel szereztem én azt... A ládikám, Vaszilyevics Athanáz! Hiszen mindent ellopnak, széthordanak! Istenem-uram!
S nem bírva a szívét újra megrohanó fájdalommal, hangos sírásra fakadt, a mely áthatott a börtön vastag falán s tompán visszhangzott a távolban; letépte atlasz nyakravalóját, s megkapva a gallérját, összeszaggatta magán a navarini füst- és láng színű frakkot.
- Ah, Ivánovics Pál! mennyire elvakította önt a vagyon után való vágy! A miatt nem látta ön szörnyű helyzetét.
- Jóltevőm, megváltóm, - mentsen meg! - kiáltott föl kétségbeesetten a szegény Csicsikov, levetve magát a Murázov lábaihoz; - a herczeg szereti önt s mindent megtesz a kedvéért.
- Nem, Ivánovics Pál, azt én - bármint szeretném is, - nem tehetem. Ön a kérlelhetetlen törvénynyel jött összeütközésbe, nem pedig valamely embernek jutott a hatalmába.
- A gaz sátán, az emberi nem megrontója kerített a hatalmába; - mondotta Csicsikov, fejét a falhoz ütve, kezével pedig az asztalra olyat csapva, hogy véresre törte az öklét, de sem a fején nem érezte a fájdalmat, sem a kezén.
- Csillapodjék, Ivánovics Pál, gondoljon arra, hogy az Istennel béküljön ki, nem az emberekkel: gondoljon a szegény lelkére!
- De ilyen sorsra jutni, Vaszilyevics Athanáz! Jutott-e valaha ember ilyen sorsra? Hiszen én tűréssel, mondhatni vérző tűréssel, munkával, fáradtsággal szereztem az én kopejkáimat, nem raboltam, nem loptam meg a kincstárt, mint mások. Hogy minek szereztem egypár kopejkát? Azért, hogy nyugodtan éljem le hátralévő napjaimat, hogy hagyhassak valamit feleségemre, gyermekeimre, a kiket szándékom volt nevelni a haza javára és szolgálatára. Hát ezért akartam szerezni. Ravaszkodtam is, nem tagadom, ravaszkodtam... de mit tehettem? hiszen csak olyankor ravaszkodtam, mikor láttam, hogy egyenes úton nem boldogúlok, s hogy a görbe út egyenesebben vezet czélhoz. Hanem dolgoztam, fáradoztam. Ha megfizettettem magamat, hát csak a gazdagoktól. Azok a gazemberek pedig, a kik a bíróságoknál ezereket lopnak a kincstártól, a szegény embereket nyúzzák s a legutolsó fillérét is elszedik annak, a kinek semmije sincs. Milyen szerencsétlenség! Mindannyiszor, valahányszor az ember már a gyümölcsöt szedné s úgyszólván a kezében tartaná, hirtelen vihar támad, zátonyra jutunk s a hajó eresztékei megtöredeznek. Volt már harminczezernyi tőkém, volt háromemeletes házam, kétszer vásároltam falusi birtokot... Ah! Vaszilyevics Athanáz, hát miért érnek engem mindig ilyen csapások? Hát nem volt az én életem a nélkül is hullámoktól hányatott hajó? Hol van az Egek igazsága? hol a türelem s a példátlan kitartás jutalma? Hiszen én háromszor kezdtem mindent újra; mikor mindent elvesztettem, megint csak kopejkákon kezdtem; mások pedig kétségbeestökben régen ivásnak adták volna magukat s a kocsmákban pusztúltak volna el. Mennyit kellett küzdeni, elviselni! hiszen minden kopejkát, hogy úgy mondjam, a lelkem összes erejével kellett megszereznem. Mások talán könnyen jutottak hozzá, de én nálam, mint a közmondás tartja: minden kopejkát garasos szög tartott, s ezt a garasos szöggel odaerősített kopejkát én - Isten rá a tanúm! - olyan vasakarattal és kitartással szakítottam le magamnak...
Nagy szívefájdalmában hangosan sírt és leesett a székére, aztán egészen letépve a már úgyis megszaggatott frakkja-szárnyát, eldobta azt magától és mindkét kezével a hajának esve, - a melyet ezelőtt annyira igyekezett megerősíteni, - tépte azt kíméletlenűl, szinte élvezve a fájdalmat, a melylyel a szíve sajgását akarta elnyomni.
Murázov sokáig ült előtte szótlanúl, nézve a kétségbeesett ember rendkívüli dühöngését. A ki még csak nemrégen a gavalléros, szinte katonás ember ügyességével járt-kelt, most kúszált hajjal, tépett frakkban, kigombolt nadrágban, megvérzett kézzel hánykolódott, a gonosz szellemeket okozva mindenért, a melyek megrontják az embereket.
- Ah, Ivánovics Pál, Ivánovics Pál! milyen ember lehetett volna önből, ha ilyen erővel és kitartással egyenes úton, becsületes czélra törekedve, járt volna! Istenem, mennyi jót cselekedhetett volna ön! Ha a jóravaló emberek közül csak egy is annyit fáradt volna a jó szolgálatában, mint ön a maga kopejkáinak a megszerzésében, ha tudott volna annyit áldozni a jóra a hiúságából, becsvágyából, nem kímélve magát, mint nem kímélte a kopejkái megszerzésében, - Istenem! milyen nagy dolgokat vihetett volna véghez! Ivánovics Pál, Ivánovics Pál! nem az a baj, hogy mások ellen vétkezett, hanem az, hogy vétkezett önmaga ellen, azon gazdag erő és tehetség ellen, a melyet a sors önnek juttatott. Az ön rendeltetése az lett volna, hogy nagy emberré legyen s ön tönkretette, elvesztette magát.
Vannak a léleknek bizonyos titkai: bármennyire eltért is a tévelygő az igaz útról, bármennyire elvadúlt is a megtéríthetetlen bűnös érzése, bármennyire megcsökönyösödött is aljas életmódjában: mihelyt az ő saját kiválóságaira mutatva tesznek neki szemrehányásokat, fölébred a lelke s ő megrendűl.
- Vaszilyevics Athanáz, - mondotta a szegény Csicsikov, megragadva annak a kezét, - óh, ha sikerűlne kiszabadúlnom, a vagyonomat visszakapnom, esküszöm önnek, hogy mától kezdve egészen más életet kezdenék. Mentsen meg, jótevőm, mentsen meg!
- Mit tehetek én? A törvény ellen kellene harczba állnom. Tegyük föl, hogy erre én ráadnám magamat, de a herczeg olyan igazságszerető ember, hogy semmi szín alatt sem lesz elnéző.
- Jótevőm! ön mindent megtehet. Nem a törvénytől rettegek én, - a törvény előtt megállom én a helyemet, - hanem az ejt kétségbe, hogy tömlöczbe vettetnek, hogy elpusztúlok itt, mint a kutya, s hogy a vagyonom, az irataim, a ládikám... szabadítson meg!
Átölelte és könnyeivel öntözte az öreg lábait.
- Ah, Ivánovics Pál, Ivánovics Pál! - szólt az öreg Murázov, a fejét ingatva. - Mennyire elvakította önt a pénz! A miatt nem hallja ön a szegény lelke szavát.
- Gondolok én a lelkemre is, csak szabadítson meg.
- Ivánovics Pál, - mondá az öreg Murázov, és újra megállt. - Azt ön maga is jól tudja, hogy nincs módomban önt kiszabadítani. De a mennyire lehet, rajta leszek, hogy könnyítsek a helyzetén, és ha csak lehetséges, kiszabadítsam. Nem tudom: sikerűl-e, de megpróbálom. De ha várakozásom ellenére sikerűlne, akkor a fáradozásomért az ön részéről elismerést várok. Becsületemre mondhatom önnek, hogy ha én az én vagyonomat - a mely pedig sokkal nagyobb, mint az öné - elveszteném, én egy könnyet sem ejtenék utána. Bizony, mondom önnek, hogy nem az az igazi vagyon, a melyet elvehetnek tőlem, de az, a mit soha, senki el nem vehet. Ön már jó sokat élt a világon. Ön maga is hullámoktól hányatott hajónak nevezi az életét. Most már van annyija, a miből holtáig megélhet. Telepedjék meg valamely csöndes zugban, mentől közelebb valamely templomhoz és az egyszerű emberekhez; vagy ha erősen égeti a vágy, hogy maradékot hagyjon maga után, vegyen feleségül valamely szegény, jó s az egyszerű és józan élethez szokott leánykát, feledje el ezt a zajos világot az ő hívságos élvezeteivel együtt. Hadd feledje el az is önt. Ebben a zajos világban nincs magábaszállás. Láthatja ön, hogy ebben mindenütt csak ellenség, kísértő és áruló van.
- Úgy van, úgy! Azt fogom cselekedni. Már akartam is, már szándékom is volt életemet a lelkiek szerint berendezni, gazdálkodással foglalkozni, józan életre adni magamat. Kísértő démon állta utamat, letérített a jó útról a sátán, az ördög.
Valami, eddig nem ismert, meg nem értett érzések ébredtek benne, mintha valami távollevő mozdúlt volna meg a bensejében, valami rég elveszített, valami a gyermekkorából, a mit elfojtott volt a küzdelmes élet, a szülei ház pusztasága, a változatlan egyedül-lét, az első benyomások szegényessége, a sors kérlelhetetlensége, a mely ő vele mindig mostohán bánt, mindig mintha valamely téli vihartól behordott, homályos ablakon keresztűl nézett volna reá.
Mély sóhaj szakadt föl a kebeléből, eltakarta mind a két kezével arczát s fájdalmas hangon szólt:
- Igaza van, igaza!
- Sem az emberismeret, sem a tapasztalatok nem segíthették önt a törvénytelen úton... Ejh, Ivánovics Pál, minek dobta magát a veszedelembe! Térjen magához, míg nem késő. Még van rá idő...
- Nem, már késő, késő! - nyögött Csicsikov olyan hangon, hogy attól megfájúlt a Murázov szíve. - Kezdem érezni, hogy nem jó úton járok, hogy messzire eltértem az egyenes útról, de most már késő! Nem úgy nőttem föl! Az apám erkölcsös leczkéket tartott nekem, vert, istenes szentencziákat irkáltatott le velem, ő maga pedig a szemem láttára lopta a szomszéd erdejét, sőt engem is kényszerített, hogy segítsek neki. Előttem kezdett igazságtalan pöröket, megcsalta az árva leánykát, a kinek gyámja volt. A példa pedig erősebb, mint a fölállított elméleti szabály. Látom, érzem, Vaszilyevics Athanáz, hogy nem helyesen élek, de nincs meg bennem a bűntől való irtózás; eldurvúlt a természetem; nincs bennem szeretet a jó iránt, nincs bennem szokássá váló hajlam az Istennek tetsző cselekedetekre; nincs olyan vágyam meghódolni a jónak, mint a minő vágyam van vagyont szerezni. Igazat beszélek... minek hazudnám!
Az öreg felsóhajtott.
- Ivánovics Pál, önben oly erős az akarat, oly sok a türelem. Az orvosság keserű, de beveszi a beteg, mert tudja, hogy különben meg nem gyógyúl. Önben nincs hajlandóság a jó iránt - tegyen jót erőszakkal, a nélkül, hogy hajlandósága volna rá. Még nagyobb érdeműl tudják be, mint annak, a ki arra való hajlandóságából cselekszik jót. Csak néhányszor vegyen erőt magán, aztán megjön majd a hajlandósága is. Higyje el, mindent így csinálnak. Ejh, Ivánovics Pál, hiszen önben olyan erő van, a minő másban nincs: ez a törhetetlen kitartás, - hát ön ne bírna magán erőt venni? Én azt hiszem, hogy ön valóságos hőstetteket követhetne el. Hiszen most az emberek mind akarat nélkül valók, gyengék.
Látni lehetett, hogy ezek a szavak mind a lelke mélyére hatottak Csicsikovnak s annak a fenekén valami hiúságot ébresztettek. Ha nem is határozottság, hát legalább valami ahhoz hasonló elszántság villant meg a szemében.
- Vaszilyevics Athanáz, - szólt szilárd hangon, - ha sikerül önnek engemet innen megszabadítani s módot nyújtani arra, hogy innen valami vagyonkával elmehessek, szavamat adom, hogy új életet kezdek; vásárlok egy kis falucskát, gazdálkodni fogok, nem magamnak fogok pénzt gyűjteni, hanem azért, hogy másokon segítsek, annyi jót fogok cselekedni, a mennyit csak bírok; elfelejtem magamat, a városi eszem-iszomot és dőzsölést, józan, egyszerű életet fogok folytatni.
- Adjon Isten önnek erőt ez elhatározásához! - felelt az öreg megörűlve. - Minden erőmmel azon leszek, hogy kikönyörögjem a herczegtől az ön szabadságát. Sikerül-e, nem-e: azt az Isten tudja. Egy azonban bizonyos, hogy a helyzetén könnyíteni fognak. Óh, Istenem! öleljen meg s engedje, hogy én is megölelhessem önt. Milyen örömet szerzett ön nekem! No, most pedig Isten nevében: megyek rögtön a herczeghez.
Csicsikov magában maradt.
Egész valója megrendűlt, ellágyúlt. Az érczek legkeményebbike, a tüzet legjobban kiálló platina is megolvad; ha az olvasztó-kemencze tüzét erősebbre élesztik, ha a fujtatóval élénkítik s a tűz elviselhetetlen hőséget fejleszt, akkor megfehéredik a legmakacsabb ércz és elolvad. Megadja magát a legkérgesebb lélek is a szerencsétlenség kínjában, ha ez ellenállhatatlan hevével perzseli a megkeményedett természetet.
- Magam ugyan érzéketlen vagyok, de minden erőmmel azon leszek, hogy másokban érzést keltsek, magam rossz és haszontalan vagyok, de mindent el fogok követni, hogy másokat meg ne botránkoztassak. Fáradni fogok, arczom verítékével dogozni. A faluban becsületesen fogok viselkedni, hogy jó példát adjak másoknak. Uram Istenem, hiszen nem vagyok én talán végképp semmirevaló. Értek a gazdasághoz, tudok takarékoskodni, józanul élni, sőt kitartásom is van. Csak el kell magamat határozni.
Így gondolkozott Csicsikov lelki erejének ébredése közben, mintegy tapogatódzva. Úgy látszott, mintha a természete homályosan megértette volna, hogy van bizonyos kötelesség, a melyet teljesíteni kell mindenütt, minden zugban, nem tekintve semmiféle körülményeket, akadályokat, a melyekkel mindenütt találkozik az ember, bárhová álljon is. Elképzelte a szorgalmas élet képét, távol a városok zajától és kísértéseitől, a melyeket a munkát nem kedvelő ember talált ki tétlenségében. Már csaknem elfelejtette kellemetlen helyzetét, sőt talán már kész lett volna hálát is adni a gondviselésnek e sulyos csapásért, csak visszanyerje szabadságát és vagyonának valamely részét...
E közben kinyílt rideg börtönének az ajtaja és bejött azon Számoszvisztov, egy epikureista, víg életű, tagbaszakadt termetű, roppant nagy lábú hivatalnok, pompás czimbora, dőzsölésre mindíg kész, mindenre kapható ficzkó. Háborús időkben az ilyen ember csodákat művelhetne. Ha kiküldenék az ilyet, hogy menjen át valami járatlan, veszedelmes helyen, lopja el az ellenség orra előtt annak az ágyúit - az ilyen megtenné. De nem haladván katonai pályán, a melyen talán becsületes emberré lehetett volna, haszontalankodott minden módon s a mi szinte megfoghatatlan: olyan elvei és meggyőződései voltak, hogy a pályatársaihoz igen jó volt, soha senkit el nem árult, adott szavát megtartotta, hanem a felsőbb hatalmat valami ellenséges ütegnek tekintette, a melyen neki át kell magát törni, fölhasználva minden gyengeséget, rést, mulasztást.
- Mindent tudunk az ön helyzetéről, mindent hallottunk, - szólt Számoszvisztov, mikor meggyőződött a felől, hogy az ajtó jól bezárult mögötte. - Nem baj, ne essék kétségbe, minden jóra fordúl. Mindnyájan dolgozunk az ön érdekében, mindnyájan szolgálatára állunk. Mindössze harminczezer rubel, - és minden rendben lesz.
- Igazán? - kiáltott föl Csicsikov s végkép fölmentenek?
- Tökéletesen! Még kárpótlást is kap.
- S mennyibe kerülne?
- Harminczezerbe. Ebben már minden benne foglaltatik: a nekünk járó is, a főkormányzó hivatalnokainak és a titkárjának való rész is.
- De kérem, hogyan... hiszen mindenem, még a pénzes ládikám is zár és vizsgálat alatt van...
- Egy óra múlva mindent megkaphat. Nos: megegyeztünk?
Csicsikov kezét adta. A szíve dobogott s nem hitte, hogy ez lehetséges legyen.
- Addig Isten önnel! Azt üzenteti önnek a mi közös barátunk, hogy fődolog a nyugalom és hidegvér.
- „Hm! - gondolta Csicsikov, - értem: az ügyvéd!”
Számoszvisztov eltűnt. Csicsikov nem akart hinni a hallottaknak, mígnem egy óra múltán csakugyan behozták neki a ládikáját is, az íratait is, még pedig mindent a legnagyobb rendben. Számoszvisztov egyre-másra rendelkezett: leszidta a börtönőröket, hogy nem elég éberek, megvizsgált mindent, rendeletet adott, hogy még több fegyverest állítsanak őrűl, magához vette nemcsak a ládikát, hanem azon iratokat is, a melyek egyben vagy másban kompromittálhatták volna Csicsikovot. Mindezt összerakta, lepecsételte s magával az őrtálló katonával vitette Csicsikovhoz, mint nélkülözhetetlen ágyneműeket, úgy, hogy Csicsikov az iratokkal együtt meleg ruhát és takarót is kapott az ő halandó testére. Ez a hirtelen fordúlat kimondhatatlanúl megörvendeztette Csicsikovot. Erősen reményleni kezdett s már megint néminemű kísértések jelentkeztek nála: este színház, ballet, s a tánczosnő, a kinek udvarolgatott. A falu és az elvonultság eszméje halványulni kezdett, a város és a városi élvezetek egyre jobban előtérbe jutottak. Óh, élet!
Ez alatt az eset rendkívűl széles hullámokat vert az alsóbb és felsőbb bíróságok körében. Az irnokok pennái perczegtek s tobákos orrú kazuisták tettek-vettek, élvezve, mint műértők, a dolog menetét. Az ügyvéd, mint valamely elrejtett varázsló, látatlanúl forgatta, igazgatta a gépezetét, mindent hamarabb összekuszálva, mintsem azt valaki észre vehette volna. A zavar és kuszáltság egyre nőtt. Számoszvisztov magamagát fölűlmúlta hallatlan bátorságával és vakmerőségével. Megtudván, hogy hol őrzik a kézrekerített asszonyt, egyenesen odament s oly tekintélyesen, oly följebbvalói méltósággal ment be oda, hogy az őr tisztelgett neki s úgy kihúzta magát előtte, mintha nyársat nyelt volna. - „Mióta állsz itt?” - „Reggel óta, nagyságos uram; még csak három óra múlva váltanak föl, nagyságos uram!” - „Szükségem lesz rád. Majd megmondom az őrparancsnok úrnak, hogy mást állítson helyetted.” - „Értem, nagyságos uram!” - S egy pár perczre haza szaladva, hogy ne kellessen senkit sem a dolgába beavatni, maga öltözött föl zsandárnak, olyan bajúszt és szakállt ragasztván, hogy az ördög sem ismert volna rá. Megjelent a házban, a melyben Csicsikov lakott, elfogta ott a kezeügyébe eső legelső asszonyt, átadta azt két kipróbált s előre odakészített hívatalnok-társának, maga pedig fegyverrel és bajúszosan, a mint dukál, visszament az őrhöz: - „Mehetsz! az őrparancsnok úr küldött, hogy váltsalak föl.” - Fölváltotta az őrt és maga állt oda a fegyverével. Épen csak ez kellett. Ez idő alatt az előbbi asszony helyére egy másik kerűlt, a ki semmit nem tudott, semmit nem értett. Az első asszonyt eldugták úgy, hogy később sem tudták: hova lett.
Míg Számoszvisztov mint börtönőr teljesítette kötelességét, addig az ügyvéd polgári téren vitt véghez csodákat: a kormányzónak besúgatta, hogy az állami ügyész följelentést ír ellene; a titkos rendőrség főnökével elhitette, hogy van nálánál egy még titkosabb megbízatású főnök is, a ki ő ellene följelentést tesz, s valamennyit olyan helyzetbe hozta, hogy azok kénytelenek voltak jogi tanácsért hozzá fordúlni. Kerekedett pedig ebből olyan kavarodás, hogy egyik följelentés a másikon nyargalt s fölszínre kerűltek olyan dolgok, a milyeneket ember sohasem hallott, de olyanok is, melyek meg sem történtek. Közbeszéd tárgya volt, ki milyen törvénytelen fiú, kinek ki a szeretője, s kinek a felesége kivel tart „viszonyt”. S a botrányok annyira összekeveredtek a Csicsikov ügyével, a holt lelkek dolgával, hogy semmikép sem lehetett megérteni, melyik hát a két utóbbi közűl a nagyobb képtelenség? Mind a kettőt egyforma fontosságúnak ítélték. Mikor aztán az íratok kezdtek a főkormányzóhoz beérkezni, a szegény herczeg sehogy sem bírt azokon eligazodni. Egy igen eszes és tapasztalt hívatalnok, a kit azzal bíztak meg, hogy az ügyíratokból kivonatot csináljon, csepp híjja, hogy meg nem őrült. Sehogy sem lehetett a pör vezető fonalát megtalálni. A herczeg abban az időben sok más, kellemetlennél-kellemetlenebb ügygyel volt elfoglalva. A kormányzóság egy részében éhinség volt. Az élelmiszerek kiosztása végett kiküldött hivatalnokok valahogy nem úgy jártak el, a hogy kellett volna. A kormányzóság másik részében raszkolnyikok mutatkoztak. Valaki ezeket azzal hitegette, hogy megszületett az Antikrisztus, a ki még a halottakat sem hagyja békén, összevásárolja a holt lelkeket is. Az emberek vezeklettek, hogy újra vétkezhessenek s annak ürügye alatt, hogy az Antikrisztust akarják kézrekeríteni, olyan embereket raktak meg, a kik nem voltak Antikrisztusok. Más helyen a muzsikok föllázadtak a földbirtokosok és az iszpravnyikok ellen. Valami csavargók elhitették velük, hogy most olyan idők következnek, mikor a muzsikok földesurakká lesznek s kötelesek lesznek frakkba öltözni, viszont a földbirtokosok kénytelenek lesznek ködmönt ölteni és parasztokká lenni; ennek következtében egy egész járás, nem gondolva meg, hogy így nagyon sok lesz a földesúr, megtagadta az iszprávnyiknak az adófizetést. Erőszakot kellett ellenük alkalmazni. A szegény herczeg a legkellemetlenebb hangulatban volt. Ekkor jelentették be neki, hogy Murázov akar vele beszélni. - „Hadd jöjjön be!” - mondta a herczeg. Az öreg bement.
- No, itt van a maga Csicsikovja! - kiáltott eléje a herczeg. - Ön mindíg a pártját fogta. Most aztán olyan dologba keveredett, a minőre a legelvetemültebb zsivány sem szánná rá magát.
- Engedje exczellencziád megjegyezni, hogy én még idáig nem látom tisztán ezt a dolgot.
- Végrendelet-hamisítás, - még pedig milyen! Nyilvánosan kéne érte megkorbácsolni.
- Kegyelmes uram, nem akarom Csicsikovot védelmezni, de a dolog még nincs bebizonyítva. A vizsgálat még folyik.
- Van bizonyíték. Az az asszony, a kivel a megboldogult helyett a végrendeletet aláíratták, kézre kerűlt. Alávaló dolog, s a legnagyobb szégyen, hogy a város legelső hívatalnokai vannak belékeverve... még a kormányzó is; neki nem ott a helye, a hol a tolvajoknak és dologkerülőknek, - szólt hévvel a főkormányzó.
- Hiszen a kormányzó is az örökösök egyike, neki joga volt igényt tartani; hogy pedig a többiek is belékeveredtek, hát ez, kegyelmes uram, emberi dolog. Meghalt az illető asszonyság gazdagon és nem rendelkezett okosan, igazságosan. Az csak emberi dolog, hogy mindenfelől tódultak, a kik részt akartak az örökségből.
- De minek ezért gazságokat csinálni? A gazemberek! - mondta a herczeg haragosan. - Egyetlenegy jóravaló hivatalnokom sincs... mind gazember.
- Kegyelmes uram! hát ugyan van-e közöttünk kifogástalan ember? A mi városunk hívatalnokai is - emberek; vannak érdemeik, némelyik nagyon is jól érti a dolgát, de a bűn olyan csábító!
- Nézze csak, Vaszilyevics Athanáz; egyedül önt ismerem becsületes embernek, hát mondja meg, micsoda szenvedelme az önnek, hogy minden gazembernek a pártját fogja?
- Kegyelmes uram! - felelt Murázov, - bárki legyen az, a kit ön gazembernek nevez, az is csak ember. Hogyne védelmezném pedig az embert, mikor tudom, hogy a hibáinak a felét tudatlanságból, nyerseségből követi el! Hiszen mink is lépten-nyomon igazságtalanságokat cselekszünk s minden perczben okai vagyunk a mások szerencsétlenségének, ha nem rossz szándékkal is. Hiszen ön is nagy igazságtalanságot követett el, kegyelmes uram.
- Hogyan? - kiáltott föl a herczeg a beszéd ilyen nem várt fordulatától rendkívül meglepetten.
Murázov szünetet tartott, mintha valamin gondolkoznék s végül így szólt:
- Hát például a Derpennikov dolgában.
- Vaszilyevics Athanáz! az ősi, országos törvények megsértése egyenlő a hazaárulással.
- Én nem akarom őt menteni. De igazság-e az, ha egy fiatal embert, a kit tapasztalatlanságánál fogva mások elcsábítottak, épp oly szigorúan ítélnek el, mint azt, a ki az egésznek a kezdeményezője volt? Hiszen éppen az a sors érte Derpennikovot is, mint azt a Voronyj-Drjannyjt; pedig a vétkük nem egyforma.
- Az istenért, - kiáltott föl a herczeg izgatottan, - talán tud ön valamit a dologról? Szóljon. Éppen nem régen írtam Pétervárra az iránt, hogy enyhítsék a büntetését.
- Nem, kegyelmes uram, nem azért beszélek, mintha én valamit tudnék, a mit ön nem tud. Igaz, hogy van egy olyan körülmény, a mely neki hasznára szolgálna, de ezt ő maga nem engedi elárulni, mert a miatt más valakit érne baj. Csak arra akartam exczellencziádat figyelmeztetni, hogy nem méltóztatott-e akkor a dolgot elsietni? Bocsásson meg exczellencziád, én a magam gyenge elméje szerint ítélek. Exczellencziád többször felhítt engem arra, hogy nyiltan beszéljek. Mikor még én is hívatalfőnök voltam, nekem is sok alárendeltem volt, rossz is, jó is. Ha nem vesszük figyelembe az emberek előéletét, ha nem kérdezünk ki mindent hidegvérrel, hanem az első pillanattól kezdve haragosan kiabálunk, akkor csak megijesztjük az illetőt s igazi beismerést nem nyerünk tőle; de ha részvéttel, testvériesen faggatjuk, - maga mond el mindent, még enyhítést sem kér, aztán nem dühöng senki ellen, mert világosan látja, hogy nem én ítélem őt el, hanem a törvény. Még csak azt akartam mondani exczellencziádnak, hogy én készséggel megyek el az éhinség színhelyére az élelmiszerek kiosztása végett; én jobban is értek az ilyesmihez, mint a hívatalnokok; személyesen győződöm meg, hogy kinek mire van szüksége. S ha megengedi exczellencziád, beszélek majd a raszkolnyikokkal is. Azok a magamféle, egyszerű emberrel szívesebben állnak szóba. Isten segítségével sikerűl talán békésen elintézni velük a dolgot. A hívatalnokoknak ez nem sikerűl. Mihelyt megkezdődnek a jegyzőkönyvek, annyira belegabalyodnak az íratokba, hogy végre nem hoznak ki belőle semmit. Pénzt pedig nem fogadok el, mert szégyen volna haszonért szolgálni olyankor, mikor az emberek éhen halnak. Van nekem tartalékban elég életneműm.
- Csak az Isten fizetheti meg önnek ezt a jóságát, Vaszilyevics Athanáz. Nem mondok önnek egy szót sem, mert itt, - a mint ön azt bizonyára érzi is, - minden szó kevés. De van egy kérdésem; mondja meg igaz lelkére: van-e nekem arra való jogom, hogy ezt az ügyet figyelmen kívül hagyjam, igazságos és tisztességes dolog volna-e az én részemről, ha megbocsátanék e gazembereknek?
- Kegyelmes uram! így nem lehet őket nevezni, annál kevésbbé, mert vannak köztük valóban érdemes emberek is. Nehéz az emberek helyzete, kegyelmes uram, nagyon nehéz. Megesik, hogy némely ember menthetetlenül bűnösnek látszik, s ha jól megvizsgáljuk, hát nem az.
- De mit mondanak ők maguk, ha bántatlanul hagyom őket? Hiszen még olyanok is akadhatnak, a kik még feljebb fogják az orrukat tartani s azt mondják majd, hogy rám ijesztettek. Ők lesznek az elsők, a kik ezt nekem meg nem köszönik...
- Kegyelmes uram, megmondom én, hogy mit tegyen: hívja össze őket mind, mondja el nekik, hogy mindent tud, mondja el nekik a helyzetet úgy, mint azt nekem az imént elmondani méltóztatott s kérjen tőlük tanácsot, hogy mit tennének ők az exczellencziád helyén?
- Ön azt hiszi, hogy nemesebb indulatok ébrednek bennük, mint az önzés és pénzszerzés? Higyje el, hogy kinevetnek.
- Nem hiszem, kegyelmes uram. Az emberben, még a legrosszabban is, van igazságérzet. Legfeljebb talán valamely zsidóban... de az orosz emberben... Nem, kegyelmes uram, önnek nincs mitől félnie. Hiszen ők úgy beszélnek önről, mint hiú, kevély emberről, a ki senkit ki nem akar hallgatni, - hát hadd lássák, hogy nincs igazuk. Mitől tarthat ön? Hiszen ön helyesen cselekszik. Szóljon velük úgy, mintha nem nekik beszélne, hanem az Isten előtt vallaná be a dolgát.
- Vaszilyevics Athanáz, - mondta a herczeg eltűnődve, - majd meggondolom a dolgot; addig is köszönöm a jó tanácsot.
- Hát Csicsikovot szabadlábra helyezi exczellencziád?
- Mondja meg annak a Csicsikovnak, hogy hordja el innen magát mentül előbb s mentül messzebb! Itt én már neki többé meg nem bocsátanék.
Murázov meghajtotta magát s a herczegtől egyenesen Csicsikovhoz ment. Ez már egészen jókedvű volt, nyugodtan költötte el egész rendes ebédjét, a melyet valamely egész rendes konyhából finom porczellán-edényben hoztak neki. Az öreg a beszélgetés első mondataiból észrevette, hogy Csicsikovnak már sikerült az intrikus hívatalnokok valamelyikével szót váltani. Sőt azt is rögtön látta, hogy az ügyvéd láthatatlan keze is belejátszott a dologba.
- Ivánovics Pál, - szólt aztán, - ön szabad, azon föltétel alatt, hogy rögtön hagyja el a várost. Szedje össze összes holmiját, aztán induljon Isten nevében, ne késsék egy perczig sem, mert különben még rosszabbúl jár. Komolyan mondom önnek, hogy az életben nemcsak azon anyagi dolgokkal kell törődni, a melyek miatt az emberek egymással czivakodnak, készek egymást megölni, mintha ezen a földön alapíthatná meg valaki a boldogságát, nem is gondolva a másik életre. Az egyesek életében is, mint a népekében, bekövetkezik a szükség és nyomorúság időszaka... Ez világos. Bármint vegyük is, a halhatatlan lélektől függ a mulékony test. Ha azt akarja ön, hogy mindene rendben menjen, ne gondoljon többé a holt lelkekre, hanem a saját élő lelkére s térjen Isten nevében más útra. Holnap én is elútazom. Siessen, mert ha én nem vagyok itt, akkor önnek vége.
Ezek után az öreg otthagyta Csicsikovot. Ez elgondolkozott. Az élet jelentőségét tisztán látta. „Murázovnak igaza van, - mondotta magában, - ideje más útra térni.” Ezek után kiment a börtönből. Az őr vitte utána a ládikáját.
Szelifán és Petruska rendkívül megörültek kiszabadult uruk láttára.
- No, barátaim, - szólt hozzájuk Csicsikov, szíves hangon, - málházzunk! Elútazunk.
- Csak mentül hamarább, Ivánovics Pál, - felelt Szelifán. - Azt hiszem: az út megjavúlt, sok hó esett. Igazán: ideje is már ebből a városból kikászalódni. Annyira meguntam már, hogy rá se tudok nézni.
- Szaladj a kocsigyártóhoz, hogy tegye át a kocsit szán-talpakra, - mondta Csicsikov, maga pedig bement a városba, de sehová sem tért be búcsúlátogatást tenni. Az eset után ez annál helytelenebb is lett volna, mert a városban igen sok dehonesztáló históriát beszéltek már róla. Kikerült minden szembejövőt, csak ahhoz a kereskedőhöz lopakodott be, a kinél a navarini füst- és lángszínű posztót vásárolta, vett ott megint négy orosz rőfnyit frakkra és nadrágra s elment vele ama bizonyos, ügyes szabóhoz. Kettős árért vállalkozott a mester az öltözéket gyorsan elkészíteni, az egész szabó-telep egész éjjel dolgozott tűvel, foggal és vasalóval, s a frakk másnap készen volt, ha kissé későn is. A lovak be voltak fogva. Hanem azért Csicsikov fölpróbálta a frakkot. Jól állt, szakasztott úgy, mint az első. De óh, jaj! a mint a tükörbe nézett, észrevette, hogy a hajában szürkeség mutatkozott és szomorúan tünődött: „Miért is estem oly nagyon kétségbe? De még akkor sem kellett volna a hajamat kitépnem!” Kifizette a szabót, kihajtatott a városból, de valami különös hangulatban. Nem volt ez már a régi Csicsikov, csak valami romja a régi Csicsikovnak. Belső, lelki állapotát valamely lebontott épülethez lehetett volna hasonlítani, a melyet azért vertek szét, hogy újat építsenek a helyébe. De az új épületet még nem kezdték meg, mert még nem jött meg az építőmestertől a tervezet s a munkások tétováztak, megakadtak...

Vége