Jézus evangéliuma LUKÁCS tolmácsolásában

Út a forráshoz…

Jézus evangéliuma

L U K Á C S

tolmácsolásában

ELPÍDIA KIADÓ
BUDAPEST, 2006

Görögből fordította
és a jegyzeteket írta:

Gromon András

Tördelés: Tarnai Imre
Nyomás: FÉBÉ KHT, Piliscsaba
Elpídia Kiadó, 2006

ISBN 963 85336 8 4

„Két tapasztalat árnyékolja be életemet. Az egyik, hogy a világ érthetetlenül titokzatos és gyötrelmes. A másik, hogy az emberiség szellemi hanyatlásának korában születtem.”

							Albert Schweitzer

„Van mondanivalóm,
de senkim sincs, akinek elmondhatnám.”

					Jézus mondása a Kopt zsoltároskönyvben

„Túlzás a hit, hűség, rajongás.
Túlzók a szentek, istenek,
a próféták, a hitvallók, mind.
– És túlzók a kis emberek,

akik parányi életüknek
kevés értelmét eltúlozzák,
hogy élhessenek, hogy hihessék:
– a dolgokat ők is okozzák.

Túlzás minden. Egy igazság van:
– a mindenütt lenyírt középszer,
az, amibe TE belenyugszol,
amivel naponta megelégszel.

Az eperfa! – az az igazság!
A fák hiteles igazsága.
De lobog a jegenye, a fák
viharba ordító túlzása.

Az eperfa az igazi fa.
Hízeleg lapos ereszeknek.
– De messzelátszón, útrahívón
csak a jegenyék integetnek.”

		Váci Mihály: Válasz egy kritikára

Kapitány Györgyné Ida néni
és
Balogh Andorné Ilu néni
emlékére:
ők tanítottak meg
írni és olvasni

Bevezetés

Különös ajándék számomra, hogy megírhattam ezt a könyvet. Bevezetésképpen idézek néhány bekezdést Márk-kommentárom bevezetőjéből azok számára, akiknek nincs birtokukban a 2003-ban megjelent Márk-kötet, és néhány gondolattal kiegészítem azt.
Hosszú évtizedek óta a szentírás-tudomány által igazolt ténynek számít, hogy már Jézus tetteinek és tanításának szóbeli áthagyományozása során hozzátapadtak az ő szellemétől idegen elemek, s ezeknek az idegen elemeknek a számát maguk az evangélisták is gyarapították.
Szándékom az volt, hogy lehetőség szerint kiemeljem Jézus alakját és tanítását az idegen elemek hordaléka alól, a babona, a mágia és a dogmatizálás világából, abból az értelmezési rendszerből, amely érthetetlenné és követhetetlenné tette őt.
E cél érdekében az egyik legfontosabb feladatnak látszott, hogy abban, amit az evangélisták Jézusról elmondanak, illetve Jézus ajkára adnak, elválasszam egymástól azt, ami hitelesnek mondható, és azt, ami az áthagyományozók vagy az evangélisták vélekedése. Az újkori szentírás-tudomány évszázadok óta fáradozik ezen a legkülönfélébb eredményekkel, és teljesen eltérő vélemények alakultak ki arról, lehetséges-e egyáltalán ez a szétválasztás.
A feladat kétségtelenül megoldhatatlannak látszik. Képzeljük el, hogy egy kolosszális kirakójátékkal van dolgunk, vagy hogy egy sok tízezer mozaikkőből álló mozaikképet kell összeraknunk, de a rendelkezésünkre álló kövek között vannak „jók”, azaz valóban a képhez tartozó és sértetlen kövek is, vannak „hamisak”, azaz olyanok, amelyek nem tartoznak a képhez, csak belekeveredtek a kövecskék hatalmas halmazába, és vannak „sérültek”, vagyis olyanok, amelyek hozzátartoznak ugyan a képhez, de vagy töredékesek, vagy átfestették őket, ráadásul rengeteg kő egyszerűen hiányzik, és nincs is valószínűsége annak, hogy előkerül – nem szólva arról, hogy nem is tudjuk pontosan, miféle képet kellene összeraknunk.
Mégsem reménytelen ez a vállalkozás, mert a meglévő „köveket” (Jézus mondásait) viszonylag megbízhatóan szét lehet válogatni, és el lehet helyezni a keresett kép valószínűsíthető helyein, ennek alapján pedig több-kevesebb bizonyossággal meg lehet mondani azt is, milyen kövek álltak a most hiányzók helyén.
A mozaikkövek e szétszedésének, csoportosításának és összerakásának számos tudományos szabálya és módszere van, a megfelelő tankönyvekben bárki elolvashatja ezeket. Most csak négy olyan szempontot említek meg, amelyet az „akadémiai tudományosság” nem, vagy csak kisebb hangsúllyal használ.
1) Jézus egyszerű, tanulatlan embereket szólított meg, és rögtön gondolkodásuk és életvitelük átalakítására akarta rávezetni őket. Ami tehát a galileai halászok és parasztok számára túl bonyolult, túlságosan „írástudói”, azt nem tekintem tőle származónak.
2) Jézust tévtanítóként, eretnekként ítélték el, ami arra utal, hogy saját istentapasztalata alapján valami újat mondott Istenről, vallásról, hitről, olyasmit, ami ellentmondott a zsidó hagyományoknak. Ami tehát szavaiban eltér kortársainak vallási elképzeléseitől, az valószínűleg tőle származik.
3) Azok a keresztény prédikátorok, akik továbbadták, illetve evangélistaként feldolgozták a jézusi hagyományt, egyrészt egyre inkább föl akarták magasztalni Jézust, tehát bearanyozták és isteni magasságokba emelték, másrészt pedig elfogadhatóvá akarták tenni őt a zsidók (és kisebb részben a „pogányok”) számára mint az Ószövetség („az ősi ígéretek”) töretlen beteljesítőjét és a kortársi apokaliptikus remények megvalósítóját. Az erre utaló mozzanatokat tehát le kell választanunk Jézus alakjáról.
4) Nem mondhatunk le a „józan paraszti ész” bevetéséről sem, vagy arról, hogy teret engedjünk megérzéseinknek, sejtéseiknek, mert mindkettő segíthet eligazodni a legkuszábbnak látszó labirintusban is. A „laikus gondolkodás” nem egyszer lendítette már előre a tudományos kutatást.
Természetesen nem képzelem azt, hogy biztosan tudom: „ezt és ezt mondta Jézus, amazt pedig nem mondta”; csak annyit állítok, hogy „igen valószínű, hogy ezt mondta”, vagy „igen valószínű, hogy ezt nem mondta”, s amit hitelesen tőle származónak vallok, arról sem állítom, hogy feltétlenül szó szerint úgy mondta, de azt igen, hogy hűen tükrözi Jézus szellemét.
Nyilvánvaló az is, hogy kutatásaim itt bemutatott eredménye nem végérvényes, és a jövőbeli eredmények sem lehetnek azok. Éppen ezért, ha ma valamiről úgy gondoljuk, hogy nem hitelesen jézusi, nem kell kihagyni az evangéliumokból, csak jelezni kell, hogy nem tartjuk annak; holnap kiderülhet, hogy mégis az, vagy pontosabb értelmezésben az; mint ahogy az is megeshet, hogy amit ma hitelesnek tartunk, arról kiderül, hogy mégsem az, vagy nem teljesen az. Ezért választottam azt az eljárást, hogy a fordítás szövegében 1) normál betűkkel szedtem, amit az evangélisták mondanak, 2) dőlt betűkkel, amit az evangélisták Jézus ajkára adtak, de nem tartom hitelesen jézusinak, s végül 3) dőlt és kövér betűkkel azt, amit hitelesen jézusinak tartok.
A fordításban természetesen mindenkor a görög szöveget tekintettem perdöntőnek, de – különösen a nehezebb helyek értelmezésekor – figyelembe vettem nyolc meglévő fordítást is: négy német nyelvűt, két magyart, továbbá egy-egy angolt és franciát.
A leírtak számos ok miatt nem adhatják Jézus személyének, tanításának és tetteinek teljes magyarázatát. Már csak azért sem, mert az adott keretek között nem mutathattam be Jézus tanításának politikai, társadalmi, gazdasági, egyháztani vagy liturgikus vonatkozásait, bár itt-ott utaltam rájuk, és nem hasonlíthattam össze Jézus tanítását a korabeli zsidó felfogással, vagy Lukács teológiáját és formai megoldásait a hellenista eszmékkel és irodalmi fogásokkal.
Tisztában vagyok azzal, hogy a fordítás, a jézusi mondások „szétválogatása” és a kommentálás egyaránt „a lehetetlen megkísértése”. Ami itt olvasható, voltaképpen csak irányjelzés, és azt mutatja meg, merrefelé keresem én a magyarázatot, illetve milyen irányt ajánlok az olvasónak a továbbhaladáshoz; másfelől pedig csak vázlat, amelyet célszerű az olvasónak „kibontania”, illetve önmagára és saját világára, családi, egyházi, társadalmi környezetére alkalmaznia.
Végezetül megköszönöm mindazok szellemi, lelki, anyagi segítségét, akik hozzájárultak ahhoz, hogy ez a könyv elkészülhessen.

Pilisvörösvár, 2006 tavaszán

G. A.

FORDÍTÁS

AZ EVANGÉLIUM LUKÁCS* SZERINT

1	(1) Miután már sokan megpróbálták rendszerbe foglalva elbeszélni a köztünk beteljesedett eseményeket, (2) ahogyan [hagyományként] átadták nekünk azok, akik kezdettől fogva szemtanúi és szolgái lettek [Isten] szavának, (3) jónak láttam én is, hogy miután az elejétől kezdve mindennek gondosan utánajártam, sorjában megírjam [őket] neked, igen kiváló Theophilosz, (4) hogy felismerd annak a tanításnak a megbízhatóságát, amelyre oktattak téged.
	(5) Történt, [hogy] Heródesnek, Júdea királyának napjaiban volt egy pap, név szerint az Abia [papi] csoportjából [való] Zakariás, és felesége, aki Áron leányai közül [származott], és a neve Erzsébet. (6) Mindketten igazak voltak Isten előtt, és feddhetetlenül megtartották az Úr minden parancsát és rendelkezését. (7) Nem volt azonban gyermekük, mivel Erzsébet meddő volt, és mindketten előrehaladott korúak voltak.
	(8) Történt pedig, hogy amikor [egyszer] csoportjának [beosztási] rendje szerint papi tisztét gyakorolta Isten előtt, (9) a papi tisztség szokásának megfelelően őrá esett a sors, hogy bemenjen az Úr szentélyébe, és bemutassa a füstölőáldozatot; (10) [miközben] a füstölőáldozat órájában a nép egész sokasága kinn imádkozott, (11) megjelent neki az Úr angyala a füstölőáldozati oltár jobb oldalán állva. (12) Amikor meglátta, Zakariás megrettent, és félelem szállta meg. (13) Az angyal azonban így szólt hozzá: „Ne félj, Zakariás, mert [Isten] meghallgatta kérésedet, és feleséged, Erzsébet fiút fog szülni neked, [te pedig] a János nevet add [majd] neki. (14) Örülni és ujjongani fogsz, és sokan örvendeznek majd születésén, (15) mert nagy lesz ő az Úr előtt, bort és bódító italt nem fog inni, és szent Lélek tölti be már anyja méhétől fogva, (16) és Izrael fiai közül sokakat visszatérít az Úrhoz, Istenükhöz. (17) Illés szellemében és erejével jár majd [az Úr] előtt, hogy az apák szívét visszatérítse a gyermekekhez, az engedetleneket pedig az igazak lelkületére, [és így] [jól] felkészített népet állítson elő az Úrnak.” (18) Zakariás erre így szólt az angyalhoz: „Miből fogom ezt megtudni? Én ugyanis öreg ember vagyok, és feleségem [is] előrehaladott korú.” (19) Az angyal megfelelt neki, mondván: „Én Gábriel vagyok, aki ott áll Isten előtt. [Isten azért] küldött el [engem], hogy beszéljek veled, és örömüzenetként meghirdessem neked ezeket. (20) És íme, hallgatni fogsz, és nem tudsz beszélni addig a napig, amikor ezek megtörténnek, azért, mert nem hittél szavaimnak, amelyeket [Isten] beteljesít majd a maguk alkalmas idejében.” (21) A nép pedig várta Zakariást, és csodálkozott, hogy [annyit] késlekedik a szentélyben. (22) Amikor viszont kijött, nem tudott beszélni velük, mire fölismerték, hogy látomást látott a szentélyben. Ő maga [csak] integetett nekik, és megmaradt némának.
	(23) És történt, hogy istentiszteleti szolgálata napjainak leteltével hazament. (24) E napok után felesége, Erzsébet fogant, majd öt hónapig rejtőzködött, mondván: (25) „Így tett velem az Úr azokban a napokban, amikor letekintett rám, hogy elvegye rólam gyalázatomat, [amelyet] az emberek között [viseltem].” (26) A hatodik hónapban Isten elküldte Gábriel angyalt Galilea Názáret nevű városába (27) egy szűzhöz, aki jegyese volt egy Dávid házából [való], József nevű férfinak; a szűz neve pedig Mária [volt]. (28) Bement hozzá, és ezt mondta: „Üdv neked, kegyelembe fogadott, az Úr veled van!” (29) Ő egészen megzavarodott erre a szóra, és fontolgatta, miféle köszöntés ez. (30) Akkor az angyal ezt mondta neki: „Ne félj, Mária, mert kegyelemre találtál Istennél! (31) És íme, méhedben fogansz, és fiút szülsz. A Jézus nevet add neki! (32) Nagy lesz ő, a Magasságbeli fiának hívják majd, és az Úr, az Isten neki adja atyjának, Dávidnak trónját, (33) és uralkodni fog Jákob házán [örök] korokon át, és uralmának nem lesz vége.” (34) Mária viszont így szólt az angyalhoz: „Hogyan lesz ez, minthogy nincs kapcsolatom férfivel?” (35) Az angyal megfelelt neki, mondván: „Szent Lélek száll majd le rád, és a Magasságbeli ereje árnyékol be téged, ezért a születendő szentet is Isten fiának fogják hívni. (36) És íme, rokonod, Erzsébet is fiút fogant öregségében, és ez már a hatodik hónapja neki, akit meddőnek neveznek. (37) Mert Istennek egyetlen beszéde sem erőtlen!” (38) Mária pedig azt mondta: „Íme, az Úr szolgálólánya [vagyok]. Történjék velem a te beszéded szerint!” Erre elment tőle az angyal. (39) Mária pedig felkelt azokban a napokban, és sietve elment a hegyvidékre, Júda egyik városába, (40) és bement Zakariás házába, és köszöntötte Erzsébetet.
	(41) És történt, hogy amikor Erzsébet meghallotta Mária köszöntését, megmozdult méhében a magzat, és Erzsébet szent Lélekkel telt el, (42) és nagy hangon felkiáltott, és így szólt: „Áldott vagy te az asszonyok között, és áldott a te méhednek gyümölcse! (43) De hogyan [eshet meg] velem, hogy az én Uramnak anyja eljön hozzám? (44) Mert íme, amikor köszöntésed hangja eljutott fülembe, ujjongva megmozdult méhemben a magzat! (45) És boldog [az az asszony], aki elhitte, hogy lesz beteljesedése mindazon [szavaknak, amiket] az Úr mondott neki.” (46) Mária erre így szólt: „Lelkem magasztalja az Urat, (47) és szellemem felujjongott Isten, az én Megmentőm miatt, (48) mivel rátekintett szolgálólányának alacsonyságára: mert íme, mostantól boldognak mond majd engem minden nemzedék, (49) mivel nagy dolgokat tett velem [az], akinek hatalma van, és szent a neve, (50) és az ő irgalma nemzedékről nemzedékre azokkal [van], akik félik őt. (51) Megmutatta karjának erejét, szétszórta azokat, akiket szívük gondolkodása fennhéjázásra [ösztönzött]: (52) hatalomgyakorlókat döntött le trónjukról, és alacsony [sorúakat] emelt föl, (53) éhezőket töltött be javakkal, és üres [kézzel] küldött el gazdagokat. (54) Gondjaiba vette szolgáját, Izraelt, hogy megemlékezzék az irgalmasságról (55) Ábrahám és utóda iránt örökre, amint megmondta atyáinknak.” (56) Mária aztán mintegy három hónapig maradt vele, majd visszatért házába. (57) Erzsébet számára pedig betelt a szülés ideje, és fiút szült. (58) Amikor szomszédai és rokonai meghallották, hogy milyen nagy irgalmat gyakorolt rajta az Úr, együtt örültek vele.
	(59) És történt, hogy a nyolcadik napon elmentek körülmetélni a gyermeket, és apja nevéről Zakariásnak akarták hívni. (60) Anyja azonban így felelt [nekik]: „Nem, hanem János legyen a neve!” (61) Ekkor megmondták neki: „Senki sincs rokonságodban, akit így hívnak.” (62) Majd intettek apjának, hogy minek akarja neveztetni, (63) mire [ő] írótáblácskát kért, és ráírta: „János a neve.” Valamennyien elcsodálkoztak. (64) Erre azonnal megnyílt a szája és [megoldódott] a nyelve, és [csak] beszélt, [beszélt], és áldotta Istent.
	(65) És történt, hogy a szomszédokat mind félelem szállta meg, és Júdea egész hegyvidékén szóbeszéd tárgyát alkották mindezek a dolgok; (66) akik meghallották, mind szívükre vették, és így szóltak: „Vajon mi lesz ebből a gyermekből?” Hiszen [csakugyan] az Úr keze volt vele. (67) Apja, Zakariás pedig betelt szent Lélekkel, és így prófétált: (68) „Áldott az Úr, Izrael Istene, mert rátekintett népére, és megváltást szerzett neki, (69) és [magasba] emelte nekünk a megmentés szarvát szolgájának, Dávidnak házában, (70) amint megmondta szent prófétáinak szája által [örök] koroktól fogva: (71) megmentést ellenségeinktől és mindazok kezéből, akik gyűlölnek minket; (72) hogy irgalmat gyakoroljon atyáinkkal, és megemlékezzék szent szövetségéről, (73) arról az esküről, amelyet Ábrahám atyánknak esküdött, hogy megadja nekünk, (74) hogy – miután kiszabadított minket az ellenség kezéből – félelem nélkül szolgáljuk őt [mint Istent] (75) jámborságban és igazságosságban őelőtte, életünk minden napján. (76) Téged pedig, gyermekem, a Magasságbeli prófétájának fognak hívni, az Úr előtt jársz majd ugyanis, hogy elkészítsd útjait, (77) hogy megadd a megmentés ismeretét népének, [ami] vétkeinek elengedésében [áll] (78) Istenünk mélységes irgalma révén, amellyel ránk fog tekinteni a napfelkelte a magasságból, (79) hogy megvilágítsa azokat, akik sötétségben és a halál árnyékában ülnek, és ráigazítsa lábunkat a békesség útjára.” (80) A gyermek pedig növekedett, és [folyamatosan] erősítette őt [a] Lélek, és a pusztában volt addig a napig, amíg [nyilvánosan] föl nem lépett Izraelben.

2	(1) Történt pedig azokban a napokban: Augusztusz császártól rendelet jött ki, hogy írják össze az egész [lakott] földkerekséget. (2) Ez az első összeírás akkor történt, amikor Küréniosz volt Szíria helytartója. (3) Valamennyien elmentek, hogy összeírják őket, ki-ki a saját városába. (4) Felment pedig József is Galileából, Názáret városából Júdeába, Dávid városába, amelyet Betlehemnek hívnak, mivel Dávid házából és nemzetségéből való volt, (5) hogy összeírják Máriával, jegyesével együtt, aki várandós volt.
	(6) Történt pedig, hogy ott tartózkodásuk alatt beteltek [Mária] szülésének napjai, (7) és megszülte elsőszülött fiát, és bepólyálta őt, és jászolba fektette, mert nem volt számukra hely a vendégfogadóban. (8) Pásztorok tanyáztak a szabad ég alatt ugyanazon a vidéken, s az éjszakában őrváltásról őrváltásra őrizték nyájukat. (9) [Egyszerre csak] odaállt eléjük az Úr [egyik] angyala, és körülragyogta őket az Úr dicsősége, és nagy félelem fogta el őket. (10) Az angyal akkor így szólt hozzájuk: „Ne féljetek, mert íme, nagy öröm jó hírét hirdetem nektek, és [öröm] lesz ez az egész népnek, (11) mert Dávid városában ma Megmentő született meg nektek; ő [a] Messiás, [az] Úr. (12) Ez nektek a jel: Találtok majd egy csecsemőt, bepólyálva és jászolban fekve.” (13) És hirtelen mennyei sereg[ek] sokasága lett [ott] az angyallal, magasztalták Istent, mondván: (14) „Dicsőség a magasságban Istennek, és a földön békesség a jóakaratú emberek között!”
	(15) És történt, hogy amikor az angyalok elmentek tőlük a mennybe, a pásztorok így beszéltek egymás között: „Menjünk hát el Betlehemig, és lássuk meg ezt a dolgot, ami történt, [s] amit az Úr megismertetett velünk!” (16) Sietve elmentek, és megtalálták Máriát is, meg Józsefet is, és a jászolban fekvő csecsemőt. (17) Amikor pedig meglátták [ezt], megismertették azt a beszédet, amelyet erről a gyermekről mondott nekik [az angyal]. (18) Mindazok, akik ezt meghallották, elcsodálkoztak azon, amit a pásztorok elmondtak nekik. (19) Mária pedig őrizgette mind e szavakat, és szívében fontolgatta őket. (20) A pásztorok azután visszatértek, dicsőítve és magasztalva Istent mindazért, amit meghallottak és megláttak, amint [az angyal] megmondta nekik.
	(21) Amikor betelt a nyolc nap ahhoz, hogy körülmetéljék őt, a Jézus nevet adták neki; ezt nevezte meg az angyal, mielőtt megfogant volna [anyja] méhében.
	(22) Amikor aztán beteltek a tisztulás napjai Mózes törvénye szerint, fölvitték őt Jeruzsálembe, hogy bemutassák az Úrnak, (23) amint írva van az Úr törvényében: „Minden hímnemű elsőszülöttet nevezzenek »az Úr számára szent«-nek”, (24) és hogy megadják az áldozatot az Úr törvényében mondottak szerint: egy pár gerlicét, vagy két galambfiókát.
	(25) És íme, volt Jeruzsálemben egy Simeon nevű ember, és ez az ember igaz és vallásos volt, várta Izrael vigaszát, és szent Lélek [nyugodott] rajta. (26) A szent Lélek [korábban] kijelentette neki, hogy nem látja meg a halált, amíg meg nem látja az Úr Messiását. (27) A Lélek ösztönzésére elment a templomba, és amikor szülei bevitték a gyermek Jézust, hogy megcselekedjék vele, amit a törvény szerinti szokás [megkívánt], (28) akkor karjaiba vette őt, és ezekkel a szavakkal áldotta Istent: (29) „Most bocsásd el szolgádat, Parancsolóm, szavad szerint békességben, (30) mert szemeim meglátták megmentésedet, (31) amelyet elkészítettél minden nép színe előtt; (32) világosság [az], kinyilatkoztatásul a [pogány] nemzeteknek, és dicsőségére népednek, Izraelnek.” (33) Apja és anyja csodálkozott a róla mondottakon. (34) Simeon megáldotta őket, és így szólt anyjához, Máriához: „Íme, ő sokak elesésének és talpra állásának [okául] rendeltetett Izraelben, és jelül, amelynek ellene mondanak (35) – sőt a saját lelkedet is kard járja majd át –, hogy így lelepleződjenek sok szív gondolatai.”
	(36) Volt [ott egy] Anna [nevű] prófétanő [is], Fánuél leánya Áser törzséből. Igen előrehaladott korú volt. Szüzessége után hét évig élt férjével, (37) aztán [mostanáig], nyolcvannégy éves koráig özvegy volt; nem távozott el a templomból, és éjjel-nappal böjtöléssel és imádsággal szolgálta Istent. (38) Ugyanebben az órában odament, magasztalta Istent, és beszélt róla mindazoknak, akik Jeruzsálem megváltására vártak.
	(39) Amikor mindent elvégeztek az Úr törvénye szerint, visszatértek Galileába, az ő városukba, Názáretbe. (40) A gyermek pedig növekedett, bölcsességgel betelve megerősödött, és Isten kegyelme volt rajta.
	(41) Szülei minden évben Jeruzsálembe mentek a pászka ünnepére. (42) Amikor [Jézus] tizenkét éves lett, [szintén] felmentek [Jeruzsálembe] az ünnepi szokás szerint; (43) miután leteltek az [ünnep]napok, [szülei] hazaindultak, [de] az ifjú Jézus ott maradt Jeruzsálemben, szülei pedig nem vették észre. (44) Mivel úgy vélték, hogy az úti társaságban van, elmentek egy napi járóföldre, s [akkor] mindenütt keresgélték a rokonok és az ismerősök között. (45) Minthogy nem találták meg, visszatértek Jeruzsálembe, és [ott] keresgélték mindenütt. (46) És történt, hogy három nap múltán megtalálták a templomban, amint a tanítók körében ült, és hol hallgatta, hol kérdezte őket. (47) Mindnyájan (akik hallották őt) ámulatba is estek értelmességén és feleletein. (48) Amikor [szülei] meglátták, megdöbbentek, és anyja így szólt hozzá: „Fiam, miért tetted ezt velünk? Nézd, apád meg én is gyötrődve keresünk!” (49) Erre így szólt hozzájuk: „Hogy-hogy kerestetek? Nem tudtátok, hogy nekem Atyám dolgaiban kell lennem?” (50) Ők azonban nem értették meg azt a beszédet, amelyet mondott nekik. (51) Aztán lement velük [Jeruzsálemből], és elment Názáretbe, és alávetettjük volt. Anyja a szívében őrizgette mindezeket a beszédeket, (52) Jézus pedig előrehaladt bölcsességben, életkorban, valamint az Isten és emberek előtti kedvességben.

3	(1) Tibériusz császár uralkodásának tizenötödik évében, amikor Júdea helytartója Poncius Pilátus volt, Galilea negyedes fejedelme Heródes, Iturea és Trakhonitisz tartományának negyedes fejedelme Fülöp, Abiliné negyedes fejedelme pedig Lüzániász, (2) Annás és Kaifás főpapok idejében történt, [hogy] a pusztában Isten szava [szólt] Jánoshoz, Zakariás fiához. (3) Ő pedig elment a Jordán egész környékére, és azt hirdette, hogy merítkezzenek alá, és változtassák meg gondolkodásukat és életüket, [s akkor Isten] megbocsátja bűneiket, (4) amint írva van Izajás próféta szavainak könyvében: „Kiáltó hangja [hallatszik] a pusztában: Készítsétek el az Úr útját, tegyétek egyenessé ösvényeit! (5) Minden völgyet töltsetek fel, minden hegyet és halmot tegyetek alacsonnyá, ami görbe, legyen egyenessé, ami göröngyös, legyen sima úttá, (6) és [így] minden test lássa meg Isten megmentő [tettét]!”
	(7) Így beszélt hát a tömeghez, amely kiment hozzá, hogy alámerítkezzék általa: „Viperák fajzatai, ki oktatott ki titeket arra, hogy elfussatok az elkövetkező harag elől? Teremjetek tehát az [új] gondolkodás- és életmódhoz méltó gyümölcsöket, (8) és ne kezdjétek el mondani magatokban: »Nekünk Ábrahám az atyánk«, mert mondom nektek, hogy képes az Isten ezekből a kövekből [is] gyermekeket támasztani Ábrahámnak. (9) A fejsze pedig már ott is van a fák gyökerén: [Isten] kivág, és tűzre vet minden olyan fát, amely nem terem jó gyümölcsöt.”
	(10) A tömeg erre megkérdezte: „Mit tegyünk tehát?” (11) Ő pedig ezt mondta nekik: „Akinek két ruhája van, adja át [az egyiket] annak, akinek [egy] sincs, és akinek van ennivalója, hasonlóan tegyen!” (12) Odamentek hozzá vámosok is, és így szóltak hozzá: „Mester, mit tegyünk?” (13) Ő pedig így szólt hozzájuk: „Ne hajtsatok be többet, mint amennyit megszabtak nektek!” (14) Megkérdezték őt a katonák is: „És mi mit tegyünk?” Azt mondta nekik: „Senkit se zsaroljatok meg, és [senkit] ne vádoljatok hamisan [nyereségvágyból], hanem elégedjetek meg a zsoldotokkal!”
	(15) Mivel pedig a nép feszülten várakozott, és valamennyien azt fontolgatták szívükben, hátha maga János a Messiás, (16) János megfelelt mindnyájuknak, mondván: „Én [a magam részéről] vízbe merítelek alá titeket, de eljön az, aki erősebb nálam, [és] akinek saruszíját megoldani nem vagyok elég [jó]: ő szent Lélekbe és tűzbe fog bemeríteni titeket; (17) [ő], akinek szórólapát van a kezében, hogy alaposan megtisztítsa szérűjét, és összegyűjtse magtárában a búzát, a pelyvát azonban olthatatlan tűzzel fogja elégetni.” (18) Bizony, még sok másra is buzdítva örömüzenetet hirdetett a népnek.
	(19) Heródes negyedes fejedelem azonban, akit [János] megfeddett testvérének felesége, Heródiás miatt, és minden gonoszság miatt, amit Heródes végbevitt, (20) mindezt megtetézte azzal, hogy Jánost börtönbe záratta.
	(21) Történt pedig, hogy amikor az egész nép alámerítkezett, Jézus is alámerítkezett; miközben imádkozott, megnyílt az ég, (22) és a szent Lélek testi alakban galambként leszállt rá, és hang [szólt] az égből: „Te vagy az én szeretett fiam, benned gyönyörködöm!”
	(23) Maga Jézus mintegy harminc esztendős volt, amikor elkezdte [nyilvános működését], [és] úgy tartották, hogy [egyik] fia volt Józsefnek, [ő pedig] Élié, (24) [akinek az ősei pedig] Mattát, Lévi, Melki, Jannáj, József, (25) Mattatiás, Ámosz, Náhum, Heszli, Naggai, (26) Mahat, Mattatiás, Simei, Jószék, Jóda, (27) Jóhánán, Résa, Zerubbábel, Sealtiél, Néri, (28) Melki, Addi, Kószám, Elmadám, Ér, (29) Jézus, Eliézer, Jórim, Mattát, Lévi, (30) Simeon, Júda, József, Jónám, Eljakim, (31) Melea, Menna, Mattáta, Nátán, Dávid, (32) Jessze, Óbed, Boáz, Szalmón, Nahsón, (33) Aminádáb, Admin, Arni, Eszróm, Fáresz, Júda, (34) Jákob, Izsák, Ábrahám, Táre, Náhor, (35) Szerúg, Ragau, Fálek, Eber, Szála, (36) Kainám, Arfaxád, Szém, Noé, Lámek, (37) Matuszála, Hénok, Járed, Maleleél, Kainám, (38) Enós, Szét, Ádám, Isten.

4	(1) Jézus pedig szent Lélekkel telten visszatért a Jordántól, és a Lélek negyven napon át ide-oda űzte őt a pusztában. (2) Eközben próbára tette az Ördög. Semmit sem evett azokban a napokban, de amikor azok véget értek, megéhezett. (3) Ekkor az Ördög így szólt hozzá: „Ha fia vagy Istennek, mondd ennek a kőnek, hogy váljék kenyérré!” (4) Jézus azonban megfelelt neki: „Írva van, hogy »nem csupán kenyérrel él az ember«.” (5) És felvitte őt (az Ördög) (egy magas hegyre), s egy szempillantás alatt megmutatta neki a lakott föld minden országát. (6) Majd így szólt hozzá az Ördög: „Neked adom mindezt a hatalmat és [ezeknek az országoknak a] dicsőségét, mert [Isten] nekem adta át, és annak adom, akinek csak akarom: ha tehát leborulsz előttem, tiéd lesz mindez.” (8) Jézus azonban megfelelt, és ezt mondta neki: „(Menj gyorsan mögém, Sátán!) Írva van: »Az Úr, a te Istened előtt borulj le, és egyedül neki szolgálj!«” (9) [Az Ördög] aztán elvitte őt Jeruzsálembe, odaállította a templom párkányára, és így szólt hozzá: „Ha fia vagy Istennek, vesd le magad innen! (10) Írva van ugyanis: »Angyalainak megparancsolja majd, hogy gondosan megőrizzenek téged«, (11) és »tenyerükön fognak hordozni téged, nehogy kőbe üssed lábadat«.” (12) Jézus azonban megfelelt neki, és így szólt: „[Az is] megmondatott [az Írásban]: »Ne tedd próbára az Urat, a te Istenedet!«” (13) Miután az Ördög minden próbatételt elvégzett, egy időre eltávozott tőle.
	(14) Jézus pedig a Lélek erejével [felruházva] visszatért Galileába, s az egész környéken elterjedt róla a hír. (15) Zsinagógáikban tanított, és mindenki dicsőítette.
	(16) Elment Názáretbe is, ahol felnevelkedett. Szombat napján szokása szerint bement a zsinagógába, és felállt, hogy felolvasson [az Írásból]. (17) Izajás próféta könyv[tekercs]ét adták oda neki. Amikor kinyitotta a könyv[tekercs]et, arra a helyre talált rá, ahol ez volt megírva: (18) „Az Úr Lelke [szállt le] rám, mivel felkent engem, hogy megvigyem az örömüzenetet a nyomorgóknak; elküldött engem, hogy (meggyógyítsam a megtört szívűeket), [követként] kihirdessem a szabadulást a raboknak, s az elvakítottaknak szemük felnyílását, szabadon bocsássam a meggyötörteket, (19) [és] [követként] kihirdessem az Úr kedves esztendejét.” (20) És összegöngyölte a könyv[tekercs]et, visszaadta a [zsinagóga]szolgának, és leült. A zsinagógában minden szem rászegeződött, (21) ő pedig így kezdett el beszélni hozzájuk: „Ma teljesedett be ez az írás a fületek hallatára.” (22) Mindnyájan tanúi voltak, és csodálkoztak a jóindulat szavain, amelyek szájából jöttek, és azt mondták: „Nemde József fia ez?!” (23) Erre [Jézus] ezt mondta nekik: „Bizonyára azt a közmondást mondjátok majd nekem: »Orvos, kezeld saját magadat!« Cselekedd itt, a hazádban is mindazt, ami – ahogy értesültünk róla – megtörtént Kafarnaumban!” (24) [Ő] viszont azt mondta: „Ámen, mondom nektek: Egyetlen próféta sem kedves a maga hazájában. (25) Az igazságnak megfelelően mondom azonban nektek: Sok özvegy volt Izraelben Illés napjaiban, amikor három évre és hat hónapra bezárult az ég, úgyhogy nagy éhínség lett [azon] az egész földön, (26) de közülük senkihez sem küldte el [Isten] Illést, kivéve azt az özvegyasszonyt, aki a Szidón [vidékén fekvő] Száreptában [élt]. (27) És sok leprás volt Izraelben Elizeus próféta [idejében], de senkit sem tisztított meg [Isten], kivéve a szír Námánt.” (28) Ezeket hallva, a zsinagógában valamennyien elteltek [izzó] haraggal, (29) felálltak, kiűzték őt a városból, annak a hegynek egyik meredélyéig, amelyen városuk épült, hogy letaszítsák, (30) ő azonban keresztülhaladt közöttük, és elment.
	(31) Lement Kafarnaumba, Galilea egyik városába, és szombatonkint tanította őket. (32) [Hallgatói] megdöbbentek tanításán, mert szavának hatalma volt.
	(33) Volt a zsinagógában egy meg nem tisztult démon szellemének hatása alatt álló ember, s [ez] nagy hangon felkiáltott: (34) „Hé! Mi közünk hozzád, nazarénus Jézus?! Azért jöttél, hogy elpusztíts minket? [Én átlátok rajtad, és] tudom, ki vagy [valójában], [te] Isten [látszólagos] Szentje!” (35) Jézus keményen rászólt: „Némulj el, és menj ki belőle!” Erre a démon odavetette középre [az embert], [és] kiment belőle anélkül, hogy kárt tett volna benne. (36) Mindenkit (nagy) borzadás fogott el, és így beszéltek egymás között: „Micsoda szó ez, hogy hatalommal és erővel parancsol a meg nem tisztult szellemeknek, és azok kimennek?!” (37) És a környék minden helységébe szétterjedt róla a szóbeszéd.
	(38) Miután felkerekedett a zsinagógából, bement Simon házába. Simon anyósát nagy láz gyötörte. Meg is kérdezték Jézust vele kapcsolatban. (39) [Jézus] odament, föléje [hajolt], keményen rászólt a lázra, s [az] elhagyta őt, [ő] pedig azonnal felkelt, és [fel]szolgált nekik.
	(40) Napnyugtakor aztán mindazok, akiknek különféle betegségektől elgyengült [hozzátartozóik] voltak, odavitték azokat hozzá, ő pedig mindegyikükre rátette a kezét, és [meg]gyógyította őket. (41) Sokakból [még a] démonok is kimentek, s közben így kiáltoztak: „Te vagy az Isten fia!” Keményen rájuk szólt, és nem hagyta beszélni őket, mert [azok] tudták, hogy ő a Messiás.
	(42) Amikor nappal lett, kiment, és elment egy puszta helyre, a tömegek viszont felkutatták, odamentek hozzá, és tartóztatták, hogy ne menjen el tőlük. (43) Ő viszont így szólt hozzájuk: „Más városokban is hirdetnem kell Isten országának örömüzenetét, mert evégett küldött engem [Isten].” (44) És hirdette [az örömüzenetet] zsidóföld zsinagógáiban.

5	(1) Történt pedig, hogy [egy alkalommal], amikor a tömeg körülvette, hogy Isten szavát hallgassa, [Jézus] a Genezáret-tó partján állt, (2) és meglátott két hajócskát, amelyek a tó[parton] álltak, a halászok viszont kiszálltak belőlük, és a hálókat mosták. (3) Beszállt az egyik hajóba, amely Simoné volt, és megkérte őt, hogy hajózzanak kissé [beljebb] a [száraz]földtől; akkor leült, és a hajóból tanította a tömegeket. (4) Miután abbahagyta a beszédet, így szólt Simonhoz: „Hajózz ki a mély [víz]re, és vessétek ki hálóitokat fogásra!” (5) Simon megfelelt [neki], és azt mondta: „Mester, egész éjjel bajlódtunk, és semmit sem fogtunk. A te beszédedre azonban kivetem a hálókat!” (6) Amikor ezt megtették, a halak oly nagy sokaságát kerítették be, hogy hálóik szakadoztak. (7) Intettek is a másik hajóban [lévő] társaiknak, hogy menjenek oda, és együtt lássanak hozzá [a hálók kivonásához]; oda is mentek, és megtöltötték mindkét hajót, úgyhogy azok süllyedeztek. (8) Amikor Simon Péter meglátta ezt, odavetette magát Jézus térdeihez, és így szólt: „Menj el tőlem, mert bűnös ember vagyok, Uram!” (9) Borzadás fogta el ugyanis őt és mindazokat, akik vele voltak, a [hatalmas] halfogás miatt, amelyet együtt végeztek el, (10) de hasonlóképpen Jakabot és Jánost, Zebedeus fiait is, akik Simonnal közösen [dolgoztak]. Jézus viszont így szólt Simonhoz: „Ne félj! Mostantól embereket fogsz élve elfogni!” (11) Ekkor kivonták a hajókat a [száraz]földre, mindent elhagytak, és követték őt.
	(12) Az is történt, hogy amikor az egyik városban volt, íme, egy leprával borított férfi meglátta Jézust, arcra borult [előtte], és így könyörgött hozzá: „Uram, ha akarnád, képes lennél megtisztítani engem!” (13) [Erre] kinyújtotta a kezét, megérintette őt, mondván: „Akarom, tisztulj meg!” Azonnal eltávozott tőle a lepra. (14) Ő maga viszont felszólította, hogy senkinek se szóljon: „Hanem menj el, mutasd meg magadat a papnak, és ajánld fel tisztulásodért [az áldozatot], amint Mózes elrendelte, [megtisztulásod] bizonyság[á]ul nekik!” (15) De annál jobban terjedt róla a szóbeszéd, úgyhogy nagy tömegek gyűltek össze, hogy hallgassák, és hogy kigyógyuljanak gyengeségeikből. (16) Ő viszont puszta helyekre vonult vissza, és imádkozott.
	(17) Az is történt egy napon, hogy miközben tanított, [és ott] ültek [azok a] farizeusok és törvénytanítók [is], akik Galilea és Júdea minden falujából, meg Jeruzsálemből jöttek el, az Úr ereje [arra indította Jézust], hogy gyógyítson. (18) És íme, férfiak hoztak hordágyon egy bénult embert, és igyekeztek bevinni, és eléje tenni őt. (19) Amikor a tömeg miatt nem találták meg a módját, hogyan vihetnék be, felmentek a ház [lapos] tetejére, és a cserepeken keresztül eresztették le a kis hordággyal együtt középre, Jézus elé. (20) Ő [pedig], látván bizalmukat, így szólt: „Ember, [Isten] megbocsátotta bűneidet!” (21) Az írástudók és a farizeusok erre elkezdték fontolgatni [a dolgot], és azt mondták: „Ki ez, aki [így] gyalázza [Istent]? [Mert] ki képes megbocsátani a bűnöket, ha nem egyedül Isten?” (22) Jézus azonban felismerte, miket fontolgatnak, [ezért] megfelelt nekik, és [ezekkel] a szavakkal [fordult] hozzájuk: „Miért fontolgatjátok [ezeket] szívetekben? (23) Mi könnyebb? Azt mondani: »[Isten] megbocsátotta neked bűneidet!«, vagy azt mondani: »Állj fel, és járkálj!«? (24) Hogy pedig megtudjátok, hogy az Emberfiának hatalma van a földön bűnök megbocsátására”, így szólt a bénához: „Neked [pedig azt] mondom, állj fel, fogd kis hordágyadat, és menj haza!” (25) [Ő] szemük láttára azonnal felkelt, fogta, amin feküdt, és Istent dicsőítve hazament. (26) Mindannyian önkívületbe estek, dicsőítették Istent, és félelemmel eltelve mondogatták: „Rendkívüli dolgokat láttunk ma!”
	(27) Ezután kiment, és meglátott egy Lévi nevű vámost, amint a vámszedőhelyen ült, és ezt mondta neki: „Kövess engem!” (28) [Az] mindent hátrahagyva felkelt, és követte őt. (29) Aztán a házában nagy vendégséget rendezett neki Lévi; nagy tömeg vámos és más [hasonló ember] ült velük asztalhoz. (30) A farizeusok és írástudóik zúgolódtak, és így szóltak tanítványaihoz: „Miért esztek és isztok a vámosokkal és bűnösökkel?” (31) Jézus megfelelt nekik, mondván: „Nem az egészségeseknek van szükségük orvosra, hanem azoknak, akik rosszul vannak. (32) Nem azért jöttem, hogy »igazságosakat« hívjak meg, hanem bűnösöket megtérésre.”
	(33) Azok viszont így szóltak hozzá: „[Keresztelő] János tanítványai sűrűn böjtölnek és végeznek könyörgéseket, ahogyan a farizeusok tanítványai is, akik viszont neked [lettek tanítványaid], esznek és isznak.” (34) Jézus viszont így szólt hozzájuk: „Vajon képesek vagytok-e böjtre fogni a násznépet, ha a vőlegény velük van a lakodalmas teremben? (35) Jönnek azonban olyan napok, amikor erővel elragadják tőlük a vőlegényt, akkor majd böjtölnek, azokban a napokban.”
	(36) Példázatot is mondott nekik: „Senki sem hasít ki új ruhából foltot, hogy rávarrja a régi ruhára; de ha mégis, akkor az újat is eltépi, és a régihez sem illik az újból való folt. (37) Senki sem tölt új bort régi tömlőkbe; de ha mégis, akkor az új bor szétszakítja a tömlőket, és maga [az új bor] is kiömlik, meg a tömlők is veszendőbe mennek. (38) Nem! Új bornak új tömlőkbe kell kerülnie! (39) Ám senki sem akar újat [inni], ha óbort ivott. Azt mondja ugyanis: »A régi jótékonyabb!«”

6	(1) Történt pedig egy szombaton, hogy bevetett földeken ment keresztül; tanítványai kalászokat tépdestek, és kezükkel elmorzsolva eszegették. (2) Némelyek a farizeusok közül ezt mondták: „Miért teszitek azt, amit szombaton nem szabad?” (3) Jézus megfelelt nekik: „Hát nem olvastátok, mit tett Dávid, amikor ő meg a vele lévők is megéheztek? (4) Hogyan ment be Isten házába, fogta és ette meg a [szent hely asztalára] kitett kenyereket, amelyeket csak a papoknak szabad megenniük, sőt a vele lévőknek is adott?” (5) Aztán ezt mondta nekik: „Ura a szombatnak az Emberfia.” 
	(6) Történt pedig egy másik szombaton, hogy bement a zsinagógába, és tanított. Volt ott egy jobb kezére béna ember. (7) Az írástudók és a farizeusok pedig figyelték őt, vajon gyógyít-e szombaton, hogy találjanak [valamit], amivel vádolhatják. (8) Ő azonban tudta, miket fontolgatnak, így szólt hát a béna kezű emberhez: „Kelj fel, és állj középre!” Az felkelt, és odaállt. (9) Jézus ekkor így szólt hozzájuk: „Kérdezem tőletek: Vajon megengedett [dolog]-e szombaton jót tenni vagy rosszat tenni, életet megmenteni vagy elveszejteni?” (10) Ekkor végignézett mindannyiukon, és ezt mondta [az embernek]: „Nyújtsd ki a kezedet!” Az megtette, és rendbe jött a keze. (11) Azok pedig megteltek esztelenséggel, és arról beszéltek egymás között, hogy mit tegyenek Jézussal.
	(12) Történt pedig azokban a napokban, hogy kiment egy hegyre imádkozni, és az egész éjszakát Istenhez imádkozással töltötte. (13) Amikor aztán nappal lett, odahívta magához tanítványait, és kiválasztott közülük tizenkettőt, akiket apostoloknak is elnevezett: (14) Simont, akit elnevezett Péternek is, aztán Andrást, a testvérét, továbbá Jakabot és Jánost, és Fülöpöt meg Bertalant, (15) Mátét meg Tamást, Jakabot, Alfeus fiát, meg a zelótának nevezett Simont, és Júdást, Jakab fiát, valamint a karióti férfit, Júdást, aki árulóvá lett.
	(17) Aztán lement velük, megállt egy sík helyen, s [vele] tanítványainak nagy tömege és nagy népsokaság egész Júdeából, Jeruzsálemből meg a tenger mellékéről, Tíruszból és Szidónból: (18) ők azért jöttek el, hogy hallgassák [Jézust], és meggyógyuljanak betegségeikből. Akiket meg nem tisztult szellemek zaklattak, meggyógyultak. (19) Az egész tömeg igyekezett megérinteni őt, mert erő jött ki belőle, és mindenkit egészségessé tett.
	(20) Ő maga akkor tanítványaira emelte tekintetét, és így szólt: „Szerencsések [vagytok ti], nyomorgók, mert számotokra van itt az Isten országa. (21) Szerencsések [vagytok ti], akik most éheztek, mert majd jóllakatnak titeket. Szerencsések vagytok ti, akik most sírtok, mert nevetni fogtok.   (22) Szerencsések vagytok, ha gyűlölnek titeket az emberek, és ha kiközösítenek titeket, szidalmaznak, és mint valami gonoszat, kiköpik a neveteket [e miatt] az »emberfia« miatt. (23) Örüljetek azon a napon, és vidáman ugrándozzatok, mert nézzétek csak, nagy »fizetséget« kaptok Istentől! Hiszen ugyanígy cselekedtek atyáik a prófétákkal.”
	(24) „Viszont jaj nektek, gazdagok, mert [már] megkaptátok a nektek járó vigasztalást! (25) Jaj nektek, akik most elteltetek, mert éhezni fogtok! Jaj nektek, akik most nevettek, mert bánkódni és sírni fogtok! (26) Jaj nektek, ha jókat mondanak rólatok az emberek mind! Hiszen ugyanígy cselekedtek atyáik az álprófétákkal.”
	(27) „Nektek azonban, akik hallgattok [engem], [azt] mondom: Szeressétek ellenségeiteket! Tegyetek jót azokkal, akik gyűlölnek titeket, (28) áldjátok azokat, akik átkoznak titeket, imádkozzatok azokért, akik gyötörnek titeket! (29) Aki megüti [egyik] arcodat, annak tartsd oda a másikat is, és aki elveszi felsőruhádat, attól ne tagadd meg alsóruhádat se!”
	(30) „Mindenkinek, aki kér tőled, adj, és aki elveszi tőled, ami a tiéd, attól ne követeld vissza!”
	(31) „Ahogyan akarjátok, hogy az emberek veletek cselekedjenek, úgy cselekedjetek velük (ti is)!”
	(32) „Ha [csak] azokat szeretitek, akik szeretnek titeket, miféle jóság [lakik] bennetek? Hiszen a bűnösök is szeretik azokat, akik szeretik őket! (33) És ha [csak] azokkal tesztek jót, akik jót tesznek veletek, miféle jóság [lakik] bennetek? Hiszen a bűnösök is ugyanezt teszik! (34) És ha [csak] azoknak adtok kölcsön [pénzt], akiktől remélitek, hogy meg is kapjátok, miféle jóság [lakik] bennetek? A bűnösök is kölcsönöznek a bűnösöknek, hogy (ugyanannyit) kapjanak vissza. (35) Inkább ellenségeiteket szeressétek, [velük] tegyetek jót, és [nekik] kölcsönözzetek, semmit sem remélve vissza: Akkor nagy lesz a »fizetségetek«, és a Magasságbeli fiai lesztek, mert ő jóságos a hálátlanok és gonoszok iránt [is]. (36) Váljatok [olyan] irgalmassá, mint amilyen irgalmas a ti Atyátok (is)!”
	(37) „Ne ítélkezzetek, hogy [Isten] se ítélkezzék rajtatok! Ne ítéljetek el [senkit], hogy [Isten] se ítéljen el titeket! Mentsetek fel [másokat], akkor [Isten] is fel fog menteni titeket! (38) Adjatok, akkor [Isten] is adni fog nektek: helyénvaló, megnyomott, megrázott, túláradó mértékkel mér majd öletekbe, mert amilyen mértékkel mértek, [olyan mértékkel] mér majd (vissza) nektek [Isten is]!”
	(39) De példázatot is mondott nekik: „Vajon képes-e vak vakot vezetni? Nemde mindketten gödörbe esnek majd?”
(40) „A tanítvány nincs a mester fölött; amikor pedig mindent elsajátított, mindenki olyan lesz, mint a mestere.”
(41) „Miért nézed a szálkát testvéred szemében? A gerendát pedig, amely a saját szemedben van, nem veszed észre? (42) Hogyan vagy képes azt mondani testvérednek: »Testvérem, hadd húzzam ki szemedből a szálkát!«, [holott] magad nem látod szemedben a gerendát? Te színész! Vesd ki előbb szemedből a gerendát, akkor majd [elég] tisztán látsz ahhoz, hogy kivedd testvéred szeméből a szálkát!” 
(43) „Mert nincs olyan jó fa, amely romlott gyümölcsöt teremne, továbbá nincs olyan rossz fa sem, amely jó gyümölcsöt teremne. (44) Mert mindegyik fát saját gyümölcséről lehet felismerni: ugyanis tövisbokorról nem szednek fügét, és csipkebokorról sem szüretelnek szőlőt.”
(45) „A jó ember szívének jó kincséből hozza elő a jót, a gonosz [ember] meg [szívének] gonosz [kincséből] hozza elő a gonoszat, mert [amint mondani szokás]: »Amitől csordultig van a szív, azt beszéli a száj.«”
(46) „Miért szólítotok így: »Uram, Uram!«, ha nem teszitek azt, amit mondok? (47) Megmutatom nektek, kihez hasonlít mindaz, aki hozzám jön, hallgatja szavaimat, és tettekre is váltja őket. (48) Ahhoz a házépítő emberhez hasonlít, aki leásott, vagyis mélyre hatolt, és kősziklára helyezte el az alapot. Amikor aztán áradás lett, az ár nekiverődött annak a háznak, de nem volt rá ereje, hogy megingassa, mivel jól volt megépítve. (49) Aki viszont meghallotta, de tettekre nem váltja, ahhoz a házépítő emberhez hasonlít, aki alap nélkül, a földre [építette] házát. Annak [is] nekiverődött az ár, és rögtön összedőlt, és nagy lett a romlása annak a háznak.”

7	(1) Miután minden beszédét bevégezte a nép füle hallatára, bement Kafarnaumba.
	(2) Egy bizonyos századosnak [az egyik] rabszolgája – aki becses volt számára – [nagyon] rosszul érezte magát, halálán volt. (3) Hallván Jézusról, [a százados] elküldte hozzá a júdeaiak véneit, és kérte, hogy menjen el, és mentse meg rabszolgáját. (4) Amikor aztán odaérkeztek Jézushoz, buzgón kérlelték, mondván: „Méltó arra, hogy megadd neki, (5) mert szereti nemzetünket, és ő építette nekünk a zsinagógát.” (6) Jézus velük ment. Amikor pedig már nem volt messze a háztól, a százados elküldte (hozzá) barátait, és ezt üzente neki: „Uram, ne fáradj, mert nem vagyok én elég [érdemes] arra, hogy betérj fedelem alá. (7) Ezért nem is tartottam magamat méltónak arra, hogy elmenjek hozzád; hanem mondd [csak] szóval, és gyógyuljon meg a gyermekem. (8) Hiszen én magam is hatalomnak alárendelt ember vagyok, [meg] alattam [is] vannak katonák, és [ha] azt mondom ennek: »Menj el!«, elmegy, vagy a másiknak: »Jöjj ide!«, idejön, vagy a rabszolgámnak: »Tedd meg ezt!«, megteszi.” (9) Amikor Jézus meghallotta ezeket [a szavakat], megcsodálta őt, és odafordulva az őt követő tömeghez, így szólt: „(Ámen), mondom nektek, még Izraelben sem találkoztam ilyen nagy bizalommal!” (10) Amikor a küldöttek visszatértek a házba, a rabszolgát egészségesen találták.
	(11) Mindjárt ezután történt, hogy elment egy Nain nevezetű városba, és vele mentek tanítványai (számosan), valamint nagy tömeg. (12) Amikor egészen közel ért a város kapujához, íme, kifelé hoztak egy elhunytat, anyjának egyetlen fiát. [Az anya] özvegy volt, és a városból nagy létszámú tömeg volt vele. (13) Amikor az Úr meglátta őt, megesett rajta a szíve, és így szólt hozzá: „Ne sírj!” (14) Majd odament, megérintette a [nyitott] koporsót, mire azok, akik vitték, megálltak. Aztán így szólt: „Ifjú, neked mondom, kelj fel!” (15) A halott felült, és elkezdett beszélni, és [az Úr] odaadta őt az anyjának. (16) Erre félelem fogott el mindenkit, és Istent dicsőítették, mondván: „Nagy próféta támadt körünkben!”, és: „Isten rátekintett az ő népére!” (17) És elterjedt róla ez a szóbeszéd egész Júdeában és mindenütt a környéken.
	(18) [Keresztelő] Jánosnak minderről megvitték a hírt tanítványai. János erre magához hívott tanítványai közül kettőt, (19) elküldte őket az Úrhoz, [és ezt] üzente: „Te vagy-e »az, aki [majd] eljön«, vagy mást várjunk?” (20) Amikor aztán megérkeztek hozzá a férfiak, ezt mondták: „Keresztelő János küldött el minket (hozzád) [ezzel az] üzenettel: „Te vagy-e »az, aki [majd] eljön«, vagy mást várjunk?” (21) Abban az órában sokakat gyógyított meg betegségekből, csapásokból és gonosz szellemektől, és sok vakot ajándékozott meg a látással. (22) Megfelelt nekik, és így szólt: „Menjetek el, és vigyétek meg a hírt Jánosnak arról, amit láttatok és hallottatok: vakok újra látnak, sánták járkálnak, leprások megtisztulnak, süketek hallanak, halottak talpra állnak, nyomorgóknak örömüzenet hirdettetik, (23) és [mondjátok meg azt is, hogy] jó annak, aki nem tántorul el tőlem.”
	(24) Miután János követei elmentek, [Jézus] így kezdett beszélni a tömegnek Jánosról: „Mi célból mentetek ki a pusztába? Azért, hogy megbámuljatok egy szél ingatta nádszálat? (25) Vagy mi célból mentetek ki? Azért, hogy puha ruházatba öltözött embert lássatok? Nézzétek csak! Akik pompás ruházatban [járnak] és fényűzésben élnek, királyi palotákban vannak. (26) Vagy mi célból mentetek ki? Azért, hogy prófétát lássatok? Igen, mondom nektek, prófétánál is nagyobbat [akartatok látni], (27) [mivel úgy véltétek:] »Ez az, akiről meg van írva: Íme, elküldöm előtted követemet, aki elkészíti majd utadat!« (28) Mondom nektek: Asszonyok szülöttei közül senki sem nagyobb Jánosnál, de aki a legkisebb Isten országában, nagyobb nála.”
	(29) Meghallgatta [Jánost] az egész nép és a vámosok is, és igazságosnak nyilvánították Istent azáltal, hogy alámeríttették magukat János alámerítésével. (30) A farizeusok és a törvénytudók viszont elvetették Isten rájuk vonatkozó szándékát azáltal, hogy nem meríttették alá magukat általa.
	(31) „Kihez hasonlítsam hát ennek a nemzedéknek a tagjait? Kihez is hasonlítanak? (32) Hasonlóak azokhoz a gyermekekhez, akik a piacon ülnek, és ezt kiáltják oda egymásnak: »[Lakodalmast] furulyáztunk nektek, de [ti] nem táncoltatok!« »Jajveszékeltünk, de [ti] nem sírtatok!« (33) Eljött ugyanis Keresztelő János, nem eszik kenyeret, és nem iszik bort, erre azt mondjátok: »Démon szállta meg!« (34) Eljött az emberfia, eszik és iszik, erre azt mondjátok: »Nézzétek csak! Falánk és iszákos ember, vámosok és bűnösök cimborája!« (35) A bölcsességet azonban minden gyermeke igazolta.”
	(36) Egy farizeus kérte őt, hogy egyék vele. Bement a farizeus házába, és asztalhoz ült. (37) És íme, egy asszony, aki bűnös [életet élt] a városban, megtudta, hogy asztalhoz telepedett a farizeus házában; alabástrom [edényben] illatos olajat hozott, (38) sírva megállt mögötte, a lábánál, könnyeivel kezdte öntözni a lábát, hajával letörölte, csókolgatta a lábát, és megkente az illatos olajjal. (39) Amikor meglátta ezt a farizeus, aki meghívta őt, így szólt magában: „Ha ez próféta volna, tudná, kicsoda és miféle ez az asszony, aki őt érinti; hogy bűnös.” (40) Ekkor Jézus megszólalt, és ezt mondta neki: „Simon, van valami mondanivalóm számodra.” Mire ő így szólt: „Mester, mondd!” (41) „Egy hitelezőnek két adósa volt. Az egyik ötszáz dénárral tartozott, a másik ötvennel. (42) Mivel nem volt miből megadniuk, mindkettőnek odaajándékozta. Mármost melyikük fogja jobban szeretni őt?” (43) Simon így felelt: „Feltételezem, hogy az, akinek többet ajándékozott oda.” [Jézus] pedig ezt mondta neki: „Helyesen ítéltél.” (44) Majd az asszony felé fordulva így beszélt Simonhoz: „Látod ezt az asszonyt? Bejöttem a házadba: nem adtál vizet a lábamra, ő viszont könnyeivel öntözte lábamat, és hajával törölte meg. (45) [Köszöntő] csókot sem adtál nekem, ő viszont, mióta bejöttem, nem hagyta abba lábam csókolgatását. (46) Olajjal sem kented meg a fejemet, ő viszont illatos olajjal kente meg a lábamat. (47) Ezért [azt] mondom neked: [Isten] megbocsátotta a sok bűnét, hiszen sok szeretetet [mutatott]. Akinek ellenben [Isten] keveset bocsát meg, az kevéssé szeret.” (48) Az asszonynak pedig ezt mondta: „[Isten] megbocsátotta a bűneidet.” (49) Erre a vele együtt asztalnál ülők elkezdték mondani egymás között: „Ki ez, hogy [még] bűnöket is megbocsát?!” (50) [Ő] azonban ezt mondta az asszonynak: „A bizalmad megmentett téged. Menj békével!”

8	(1) Ezt követően történt, hogy városról városra és faluról falura járt, és [követként] hirdette Isten országának örömüzenetét. Vele [volt] a Tizenkettő, (2) és néhány asszony, akik gonosz szellemektől [szabadultak meg] és [különféle] gyengeségekből gyógyultak meg: a magdalainak nevezett Mária, akiből hét démon ment ki, (3) Johanna, Kuzának, Heródes intézőjének felesége, Zsuzsanna és sokan mások, akik vagyonukból szolgáltak nekik.
(4) Amikor nagy tömeg jött össze, azokból is, akik városról városra odamentek hozzá, példázatban beszélt [hozzájuk]: (5) „Kiment a magvető, hogy elvesse magját. Miközben vetett, az egyik [mag] az útra esett, [ahol] széttaposták, és az (égi) madarak feleszegették. (6) A másik sziklára esett le, kinőtt, és elszáradt, mert nem volt nedvessége. (7) [Ismét] másik a tövisek közé esett, vele együtt kinőttek a tövisek [is], és elfojtották. (8) [Ismét] másik a jó földbe esett, felnőtt, és százszoros termést hozott.” Ezeket mondta, és így kiáltott: „Akinek füle van a hallásra, hallja meg!”
(9) Tanítványai megkérdezték őt, mi akarna lenni ez a példázat. (10) Ő pedig azt mondta: „Nektek megadta [Isten], hogy megismerjétek Isten (országának) titkait, a többieknek azonban példázatokban [hangzanak el], hogy bár látnak, ne lássanak, és bár hallanak, ne fogják fel.”
(11) A példázat [értelme] pedig ez: (12) „A mag Isten üzenete. Az útra esettek azok, akik meghallották, azután jön az Ördög, és kiveszi szívükből az üzenetet, hogy ne higgyenek, és [így] ne üdvözüljenek. (13) A sziklára [esettek] viszont azok, akik örömmel befogadják az üzenetet, amikor hallják, ám ezeknek nincs gyökerük; [ezek] azok, [akik] ideig-óráig hisznek, de a próbatétel idején eltávoznak. (14) Ami pedig a tövisek közé esett, ezek [azok], akik meghallották [az üzenetet], de míg útjukat járják, a vagyon [birtoklásából fakadó] gondok, a gazdagság és az élvezetek megfojtják őket, és nem jutnak el az érettségre. (15) Ami pedig a jó földben van, ezek azok, akik miután nemes és jó szívvel meghallgatták az üzenetet, ragaszkodnak hozzá, és állhatatossággal termést hoznak.”
(16) „A meggyújtott mécsest senki sem takarja le edénnyel, sem ágy alá nem teszi, hanem mécstartóra teszi, (hogy a belépők lássák a fényt).”
(17) „[Isten] ugyanis semmi [olya]t sem rejtett el, ami nem lesz majd nyilvánvaló, mint ahogy [semmi sem] lett elrejtve [Isten elől], ami ismertté ne válnék, és napvilágra ne jutna.”
(18) „Ügyeljetek tehát arra, hogyan hallgatjátok [Isten üzenetét]! Akinek ugyanis van, annak [Isten] még adni fog, akinek pedig nincs, attól [Isten] [még azt is] el fogja venni, amiről azt képzeli, hogy van neki.”
(19) Megérkezett hozzá anyja és fivérei, de a tömeg miatt nem tudtak találkozni vele. (20) Megmondták neki: „Anyád és fivéreid kinn állnak, és látni akarnak téged.” (21) Ő azonban így felelt nekik: „Az én anyám és az én fivéreim azok, akik meghallgatják, és tettekre váltják Isten üzenetét.”
(22) Történt egy napon: Hajóba szállt tanítványaival, és így szólt hozzájuk: „Menjünk át a tó túlsó partjára!” El is indultak. (23) Miközben hajóztak, [Jézus] elaludt. Akkor szélvihar zúdult le a tóra, egyre inkább megteltek [vízzel], úgyhogy veszélyben forogtak. (24) Odamentek hát hozzá, és felkeltették, mondván: „Rabbi, Rabbi, elveszünk!” Erre [teljesen] felébredt, keményen rászólt a szélre és a hullámzó vízre: azok lecsillapodtak, és csend lett. (25) Akkor ezt mondta nekik: „Hol van a bizalmatok?” Őket pedig félelem fogta el, elcsodálkoztak, és így szóltak egymáshoz: „Ugyan ki ez, hogy még a szeleknek és a víznek is parancsol, s azok engedelmeskednek neki?”
(26) Áthajóztak a gerázaiak vidékére, amely Galileával átellenben van. (27) Amikor kilépett a szárazföldre, a városból egy [olyan] ember jött szembe vele, akiben démonok voltak; [már] jó ideje nem vett fel ruhát, és nem házban tartózkodott, hanem a sírboltokban. (28) Amikor meglátta Jézust, felkiáltott, leborult eléje, és nagy hangon így szólt: „Mi közöm hozzád, Jézus, a legfőbb isten fia? Kérlek, ne kínozz engem!” (29) [Jézus] ugyanis felszólította a meg nem tisztult szellemet, hogy menjen ki az emberből; mert [már] hosszú ideje [erőszakkal] fogva tartotta, úgyhogy láncokkal és béklyókkal megbilincselve őrizték, de szétszakította a bilincseket, s a démon a pusztákba hajtotta őt. (30) Akkor Jézus megkérdezte tőle: „Mi a neved?” Ő pedig ezt mondta: „Légió” – mert sok démon ment bele; (31) és unszolták [Jézust], ne parancsolja meg nekik, hogy a feneketlen mélységbe távozzanak. (32) Ott a hegyoldalban jókora sertéskondát legeltettek, s [a démonok] megkérték [Jézust], engedje meg nekik, hogy azokba menjenek; erre megengedte nekik. (33) A démonok kijöttek hát az emberből, és belementek a disznókba, mire a konda a meredek parton át lerohant a tóba, és belefulladt. (34) Amikor legeltetőik meglátták, ami történt, elfutottak, és megvitték a hírt a városba és a tanyákra. (35) [Az emberek] pedig kijöttek, hogy meglássák, ami történt; odamentek Jézushoz, és megtalálták azt az embert, akiből kimentek a démonok: felöltözve és ép elmével ott ült Jézus lábainál; erre félelem fogta el őket. (36) Azok pedig, akik látták, hogyan menekült meg a démonok által megszállt [ember], hírül adták nekik [a történteket]. (37) Ekkor a gerázaiak környékéről [jött] egész sokaság megkérte őt, távozzék el tőlük, mert nagy félelem kerítette hatalmába őket. Ő pedig beszállt a hajóba, és visszafordult. (38) Az az ember azonban, akiből kimentek a démonok, kérlelte, [hadd] legyen vele, ő viszont elbocsátotta, mondván: (39) „Térj vissza a házadba, és beszéld el, mi mindent tett veled az Isten!” El is távozott, és egész városszerte [követként] hirdette, mi mindent tett vele Jézus.
(40) Amikor Jézus visszatért, a tömeg szívesen fogadta, mert mindnyájan várakoztak rá. (41) És íme, odament egy Jairus nevű férfi, aki a zsinagóga elöljárója volt. Leborult Jézus lábaihoz, és kérlelte, hogy menjen el a házába, (42) mert volt egy egyedüli – tizenkét éves – lánya, aki haldoklott. Míg úton volt oda, levegőhöz is alig jutott a [tolongó] tömeg miatt.
(43) Ekkor egy asszony, akinek [már] tizenkét éve vérfolyása volt, s akit – ([bár] egész vagyonát ráköltötte az orvosokra) – senkinek sem volt ereje meggyógyítani, (44) odament hátulról, megérintette ruhájának szegélyét, és azonnal elállt a vérfolyása. (45) Jézus ezt mondta: „Ki az, aki megérintett?” Amikor mindenki tagadta, Péter ezt mondta: „Mester, a tömeg szorongat és présel össze téged!” (46) Jézus azonban ezt mondta: „Valaki megérintett, én ugyanis észrevettem, hogy erő ment ki belőlem.” (47) Amikor az asszony látta, hogy nem maradhatott rejtve, remegve odament, leborult eléje, s az egész nép színe előtt elbeszélte, mi okból érintette meg őt, és hogyan gyógyult meg azonnal. (48) Ő pedig ezt mondta neki: „Leányom, a bizalmad mentett meg téged! Menj békével!”
(49) Még beszélt, amikor jött valaki a zsinagóga elöljárójá[nak házá]tól, és így szólt: „Halott [már] a lányod, ne zaklasd tovább a Mestert!” (50) Jézus azonban meghallotta [ezt], és így felelt neki: „Ne félj, csak bízzál [Istenben], és [akkor] meg fog menekülni!” (51) Amikor megérkezett a házba, senkinek sem engedte meg, hogy bemenjen vele, csak Péternek, Jakabnak és Jánosnak, meg a gyermek apjának és anyjának. (52) Mindenki sírt, és gyászolta [a lányt]. Ő azonban ezt mondta: „Ne sírjatok, nem halt meg, hanem alszik!” (53) Erre kinevették, mert tudták, hogy meghalt. (54) Ő azonban megragadta a [lány] kezét, és így kiáltott fel: „Gyermekem, ébredj föl!” (55) Erre visszatért a szelleme, és azonnal fölkelt. [Jézus] aztán elrendelte, hogy adjanak neki enni. (56) Szülei magukon kívül voltak, ő azonban felszólította őket, hogy senkinek se mondják el azt, ami történt.

9	(1) Összehívta a Tizenkettőt, erőt és hatalmat adott nekik minden démonon, valamint betegségek kezelésére, (2) és elküldte őket, hogy [követként] hirdessék Isten országát, és gyógyítsanak, (3) majd így szólt hozzájuk: „Semmit se vigyetek az útra, se vándorbotot, se tarisznyát, se kenyeret, se pénzt, se két-két [alsó]ruhátok ne legyen! (4) Ha bementek egy házba, maradjatok ott, és onnan induljatok [aztán] tovább! (5) Ahányszor csak nem fogadnak be titeket, menjetek el abból a városból, és rázzátok le a port lábatokról – tanúságtételül ellenük!” (6) El is mentek, faluról falura jártak, hirdették az örömüzenetet, és mindenütt kezelték [a betegeket].
(7) Heródes, a negyedes fejedelem meghallotta mindazt, amit történt, és zavarban volt, mivel egyesek azt mondták, hogy János támadt fel a halottak közül, (8) mások viszont azt, hogy Illés jelent meg, ismét mások pedig, hogy a régi próféták egyike támadt fel. (9) Heródes azonban azt mondta: „Én magam fejeztettem le Jánost. De ki ez, akiről ilyeneket hallok?” És látni akarta őt.
(10) Amikor az apostolok visszatértek, elbeszélték [Jézusnak] mindazt, amit tettek. Ő maga mellé vette őket, és egyedül velük visszavonult egy Betszaida nevű város felé. (11) A tömeg azonban megtudta ezt, és követte. Szívesen fogadta őket, beszélt nekik Isten országáról, és gyógyította a kezelésre szorulókat.
(12) A nap azonban már kezdett estébe hajlani, odament hát hozzá a Tizenkettő, és ezt mondták neki: „Küldd el a tömeget, hogy elmenvén a környező falvakba és tanyákra, megszálljanak, és élelmet találjanak, mivel itt puszta helyen vagyunk!” (13) [Ő] viszont így szólt hozzájuk: „Adjatok nekik enni ti [magatok]!” Ők erre ezt mondták: „Nekünk nincs többünk, mint öt kenyerünk és két halunk, hacsak el nem megyünk mi [magunk], és nem vásárolunk ennek az egész tömegnek ennivalót.” (14) Mintegy ötezer férfi volt ugyanis [jelen]. Akkor így szólt tanítványaihoz: „Telepítsétek le őket mintegy ötvenes csoportokban!” (15) Így is tettek, és mindnyájan letelepedtek. (16) Ekkor [kezébe] vette az öt kenyeret és a két halat, feltekintett az égre, megáldotta azokat, majd széttörte, és a tanítványoknak adta, hogy tegyék oda a tömeg elé. (17b) Oda is vitték nekik a széttördelt darabok bőségét, tizenkét hordeszközzel. (17a) Mindnyájan ettek, és jóllaktak.
(18) Történt, hogy amikor egymagában imádkozott, vele voltak a tanítványok, és megkérdezte őket: „Mit mond a tömeg, ki vagyok én?” (19) Ők így válaszoltak: „[Azt, hogy] Keresztelő János, mások meg, [hogy] Illés, [ismét] mások pedig, [hogy] a régi próféták egyike támadt fel.” (20) Mire azt mondta: „De ti, mit mondotok [ti], ki vagyok én?” Péter így válaszolt: „[Azt, hogy] Isten messiása.” (21) Erre keményen rájuk szólt, és felszólította őket, hogy senkinek se beszéljenek erről, (22) mondván: „Az emberfiának sokat kell szenvednie, mint alkalmatlannak el kell vettetnie a vének, a főpapok és az írástudók által, és meg kell öletnie, és a harmadik napon [újból] talpra kell állnia.”
(23) Így szólt mindenkihez: „Ha valaki utánam akar jönni, tagadja meg önmagát, (és vegye föl keresztgerendáját) (napról napra), és [úgy] kövessen. (24) Aki ugyanis meg akarja menteni életét, tönkre fogja tenni, aki viszont értem tönkreteszi életét, meg fogja menteni azt. (25) Mi hasznát veszi ugyanis az ember, ha megnyeri az egész világot, önmagát viszont tönkreteszi, vagy kárt szenved. (26) Aki ugyanis szégyell engem és az én szavaimat, azt az Emberfia is szégyellni fogja, amikor eljön a maga, az Atya és a szent angyalok dicsőségében. (27) Ahogy igaz, úgy mondom nektek: Vannak olyanok az éppen itt állók között, akik semmiképp sem ízlelik meg a halált addig, amíg meg nem látják Isten országát.”
(28) Történt pedig e szavak [elmondása] után mintegy nyolc nappal, [hogy] magához vette Pétert, Jakabot és Jánost, és felment a hegyre imádkozni. (29) Miközben imádkozott, arckifejezése más lett, ruházata pedig villámló fehérré [vált]. (30) És íme, két férfi beszélgetett vele: Mózes és Illés; (31) dicsőségben jelentek meg, és [Jézus] elmeneteléről beszéltek, amelyet Jeruzsálemben kellett [nemsokára] beteljesítenie. (32) Péterre és a vele lévőkre álmosság nehezedett, de miután [ismét] éberré váltak, meglátták [Jézus] dicsőségét és azt a két férfit, akik [ott] álltak vele együtt. (33) És amikor azok elválóban voltak tőle, történt, hogy Péter így szólt Jézushoz: „Rabbi, [pont] jó, hogy itt vagyunk! Majd csinálunk három sátrat, egyet neked, egyet Mózesnek és egyet Illésnek!” Nem tudta, mit beszél. (34) Miközben azonban ezeket mondta, felhő támadt, és beárnyékolta azokat; amikor pedig bementek a felhőbe, félelem fogta el [őket]. (35) A felhőből aztán hang [szólt], és ezt mondta: „Ez az én kiválasztott fiam! Őrá hallgassatok!” (36) És miközben a hang [elhangzott], Jézust egyedül találták. Ők el is némultak, és azokban a napokban senkinek semmit nem adtak hírül arról, amit láttak. 
(37) Történt pedig a következő napon, [hogy] amikor lejöttek a hegyről, nagy tömeg ment eléje. (38) Egyszer csak egy férfi felkiáltott a tömegből: „Rabbi, kérlek, tekints rá a fiamra, mert egyetlen [gyermekem], (39) és íme, [időnkint] egy szellem kaparintja meg, és hirtelen kiáltozik, ide-oda rángatja őt, miközben habzik [a szája], és [csak] nagy nehezen távozik tőle, [teljesen] összetörve őt. (40) Megkértem tanítványaidat, hogy űzzék ki, de nem voltak képesek rá.” (41) Jézus így válaszolt: „Ó, [ti Istenbe vetett] bizalom nélküli és elfajult nemzedék [vagytok]! Hát meddig legyek még veletek, és viseljelek el titeket? Vezesd ide a fiadat!” (42) Még ment feléje, amikor leteperte és össze-vissza rángatta őt a démon. Akkor Jézus keményen rászólt a meg nem tisztult szellemre, és meggyógyította a gyermeket, majd visszaadta őt apjának. (43) Mindnyájan megdöbbentek Isten nagyságán. Miközben mindenki elcsodálkozott mindazon, amit tett, [ő így] szólt tanítványaihoz:
(44) „Vegyétek fületekbe ti ezeket a szavakat! Az embernek ugyanis, és így nekem is számolnom kell azzal, hogy [Isten] emberek kezének szolgáltat ki.”  (45) Ők azonban nem értették ezt a beszédet, ugyanis [Isten] elrejtette előlük [az értelmét], hogy ne fogják fel, [de] féltek is megkérdezni őt erről a beszédről.
(46) Vitatkozás ütötte fel a fejét közöttük [arról, hogy] feltehetőleg ki a legnagyobb közöttük. (47) Jézus azonban, minthogy ismerte szívük gondolatát, [kézen] fogott egy kisgyereket, odaállította maga mellé, (48) és ezt mondta nekik: „Ha valaki az én kedvemért befogadja ezt a kisgyereket, engem fogad be; ha pedig valaki befogad engem, azt fogadja be, aki engem elküldött; mert aki mindannyiotok között a legkisebbként áll itt, az (a) legnagyobb.”
(49) Erre megszólalt János: „Rabbi, láttunk valakit, aki rád hivatkozva űz ki démonokat, igyekeztünk tehát útját állni [tevékenységének], mert nem követ velünk [téged].” (50) Jézus azonban így szólt hozzájuk: „Ne álljátok útját, mert aki nincs ellenetek, értetek van.”
(51) Amikor betelt az ideje, hogy felemeltessék, ő maga megkeményítette arcát, és elhatározta, hogy Jeruzsálembe megy.
(52) El is küldött követeket maga előtt. [Ők] útra keltek, és bementek a szamaritánusok egyik falujába, hogy [szállást] készítsenek neki. (53) De nem fogadták be őket, mert Jeruzsálembe tartott. (54) Amikor Jakab és János [nevű] tanítványai ezt látták, így szóltak: „Uram, akarod-e, hogy azt mondjuk: »Tűz szálljon le az égből, és pusztítsa el őket!«, (ahogyan Illés is tette)?” (55) Ő azonban megfordult, keményen rájuk szólt, (és ezt mondta: „Nem tudjátok, miféle szellem [hatása alatt álltok]! (56) Az emberfia ugyanis nem azért jött, hogy elpusztítsa [az] emberek életét, hanem hogy megmentse azt.”) És elindultak egy másik faluba.
(57) Amint mentek az úton, valaki így szólt hozzá: „Követni foglak téged, akárhová mész [is], (uram)!” (58) Jézus azonban ezt mondta neki: „A rókáknak barlangjuk van, az ég madarainak fészkük, de az emberfiának nincs hol lehajtania fejét.” (59) Egy másikhoz így szólt: „Kövess engem!” Ám az ezt mondta: „(Uram), engedd meg, hogy előbb elmenjek, és eltemessem apámat!” (60) Ő azonban azt mondta neki: „Hagyd a halottakra, hogy eltemessék halottaikat! Te pedig menj el, és hirdesd mindenütt Isten országát!” (61) Ismét más valaki ezt mondta: „Követni foglak, uram! Előbb azonban engedd meg, hogy búcsút vegyek házam népétől!” (62) Jézus azonban így szólt hozzá: „Aki kezét az eke [szarvára] teszi, s közben hátratekint, nem alkalmas Isten országára.”

10	(1) Ezek után az Úr kijelölt másik hetven(két) [tanítványt], és elküldte őket kettesével maga előtt mindazon városokba és helyekre, ahová személyesen szándékozott [hamarosan] menni. (2) Így szólt hozzájuk: „Az aratnivaló ugyan sok, a munkás azonban kevés: Kérjétek tehát az aratás Urát, hogy küldjön munkásokat aratásába! (3) Menjetek el [gyorsan]! Nézzétek csak! Úgy küldelek el titeket, mint »bárányokat farkasok belsejében«. (4) Ne cipeljetek erszényt, se tarisznyát, se szandált, és senkit se köszöntsetek az út mentén! (5) Ha bementek egy házba, először ezt mondjátok: »Békesség [legyen] e háznak!« (6) És ha a békesség fia [lakik] ott, békességetek meg fog nyugodni rajta, ellenkező esetben visszatér majd rátok. (7) Maradjatok ugyanabban a házban, s azt egyétek és igyátok, amijük van: a munkás ugyanis méltó a bérére. Ne járjatok házról házra! (8) Ha bementek egy városba, és befogadnak titeket, egyétek, amit elétek tesznek, (9) segítsetek az ottani gyengélkedőkön, és mondjátok nekik: »Elérkezett (hozzátok) Isten országa!« (10) De ha bementek egy városba, és nem fogadnak be titeket, menjetek ki annak [széles] útjaira, és mondjátok meg: (11) »Lerázzuk nektek még a port is, amely városotokban a lábunkhoz tapadt, mindazonáltal tudjátok meg, hogy elérkezett Isten országa!«”
(12) „Mondom nektek, hogy Szodomának elviselhetőbb lesz [a sorsa] azon a napon, mint annak a városnak. (13) Jaj neked, Koradzin! Jaj neked, Betszaida! Mert ha Tíruszban és Szidónban történtek volna azok erőtettek, amelyek nálatok történtek, zsákruhát [öltve] és hamuban ülve régen megtértek volna. (14) Mindazonáltal Tírusznak és Szidónnak elviselhetőbb lesz [a sorsa] az ítéleten, mint nektek. (15) És te, Kafarnaum! Vajon az égig fogsz felmagasztaltatni? Az alvilágig fogsz leszállni!”
(16) „Aki rátok hallgat, énrám hallgat. Aki titeket elvet, engem vet el, aki pedig elvet engem, azt veti el, aki engem elküldött.”
(17) A hetven(két) [tanítvány] örömmel tért vissza, és így szóltak: „Uram, ha rád hivatkozunk, még a démonok is engedelmeskednek nekünk!” (18) Ő azonban ezt mondta nekik: „Láttam a Sátánt, amint villámként leesett az égből. (19) Nézzétek csak! Átadtam nektek a hatalmat, hogy kígyók és skorpiók fölött járjatok, és [a hatalmat] az ellenség minden erejével szemben, úgyhogy semmi sem fog ártani nektek. (20) Mindazonáltal ne annak örüljetek, hogy a szellemek engedelmeskednek nektek; örüljetek viszont [annak], hogy nevetek fel van írva az égben!”
(21) Ugyanabban az órában [Jézus] a (szent) Lélek hatására felujjongott, és ezt mondta: „Magasztallak téged, Atyám, ég (és föld) Ura, mivel elrejtetted ezeket a »bölcsek és értelmesek« elől, az »éretleneknek« azonban feltártad! Valóban [jó], Atyám, [hogy] így határoztál jóakaratodban!” (22) (Majd odafordult tanítványaihoz, és ezt mondta:) „Mindent az én Atyám adott át nekem, ezért senki sem ismeri, ki a fiú, csak az Atya, és ki az Atya, csak a fiú, és akinek a fiú adott esetben fel akarja tárni.”
(23) Majd odafordult tanítványaihoz, és (külön nekik) ezt mondta: „Szerencsések azok a szemek, amelyek látják, amit ti láttok! (24) Mert mondom nektek: Sok próféta és király akarta meglátni azt, amit ti láttok, de nem látták meg, és meghallani azt, amit ti hallotok, de nem hallották meg.”
(25) És íme, előállt egy törvénytudó, és így vizsgáztatta őt: „Rabbi, mit tegyek, hogy örök életet örököljek?” (26) [Jézus] ezt mondta neki: „Mi van megírva a törvényben? Hogyan olvasod?” (27) Az pedig így válaszolt: „[Bizonyára] szeretni fogod az Urat, a te Istenedet, teljes szíveddel, teljes lényeddel, teljes erőddel (és teljes gondolkodásoddal), embertársadat pedig, mint önmagadat!” (28) Erre [Jézus] ezt mondta neki: „Helyesen feleltél. Tedd ezt, és élni fogsz!”
(29) Ő azonban igazolni akarta magát, ezért így szólt Jézushoz: „De ki az én társam?” (30) Jézus a szavába vágott, és ezt mondta: „Egy ember Jeruzsálemből Jerikóba ment le, de rablók kezébe esett; azok levetkőztették, ütlegekkel halmozták el, majd elmentek, s otthagyták félholtan. (31) Úgy esett a dolog, hogy egy pap ment lefelé azon az úton; amikor meglátta, áttért [az út túloldalára], és elment mellette. (32) Hasonlóképpen egy levita is odaért ahhoz a helyhez; amikor meglátta, áttért [az út túloldalára], és elment mellette. (33) Egy szamaritánus pedig, aki [épp] úton volt, [szintén] odaért hozzá; amikor meglátta, megesett rajta a szíve; (34) odament, bort és olajat öntött sebeire, és bekötözte azokat, majd ráültette [a sebesültet] saját teherhordó állatára, elvitte egy vendégfogadóba, és ápolta őt. (35) Másnap elővett két dénárt, odaadta a vendégfogadósnak, és így szólt: »Ápold őt, és ha valamit még ráköltesz, én fogom megadni neked, amikor újra erre járok!« (36) Hogy tűnik neked? E három közül melyik lett embertársa annak, aki a rablók kezébe esett?” (37) [A törvénytudó] azt mondta: „Aki megtette vele az irgalmasságot.” Erre [Jézus] ezt mondta neki: „Menj, és te [magad] (is) tégy hasonlóan!”
(38) Amikor úton voltak, bement egy faluba. Egy Márta nevű asszony látta vendégül; (39) ennek volt egy Mária nevű testvére, aki az Úr lábához is odaült, és [kitartóan] hallgatta szavát, (40) Márta viszont [csak] a sokféle szolgálattal foglalatoskodott túlbuzgón. Odalépett hát [Jézushoz], és így szólt: „Uram, nem törődöl azzal, hogy a testvérem cserbenhagyott, és egyedül [kell] kiszolgálnom [titeket]? Mondd meg hát neki, hogy legyen segítségemre!” (41) Az Úr azonban így válaszolt neki: „Márta, Márta, sok minden aggaszt és tesz zaklatottá téged, (42) pedig kevésre van szükség, vagy [csak] egyre. Mária ugyanis a jobbik részt választotta, s az nem vétetik el tőle.”

11	(1) Történt, hogy [Jézus] egy bizonyos helyen imádkozott. Amikor abbahagyta, egyik tanítványa így szólt hozzá: „Uram, taníts meg minket imádkozni, ahogyan János is megtanította tanítványait!” (2) Ekkor ezt mondta nekik: „Amikor imádkoztok, [így] beszéljetek: ABBA, szenteltessék meg a neved, jöjjön el az országod! (3) Egy napra való kenyerünket add meg nekünk napról napra! (4) Engedd el bűneinket, mert mi magunk is elengedjük mindenkinek, [amivel] tartozik nekünk. [Ha lehet], ne vigyél bele minket próbatételbe!”
(5) [Majd] így szólt hozzájuk: „[El tudjátok képzelni, hogy ha] valakinek közületek van egy barátja, és elmegy hozzá az éjszaka közepén, és azt mondja neki: »Barátom, adj kölcsön nekem három kenyeret, (6) mivel beállított hozzám egy úton lévő barátom, és nincs mit elébe tennem!«, (7) akkor az [majd] így felel: »Ne fárassz! Már [rég] bereteszeltük az ajtót, és gyermekeim itt vannak velem a fekhelyen: Nem tudok felkelni, hogy odaadjam neked.«? (8) Mondom nektek: Ha nem fog is felkelni, hogy odaadja neki azért, mert a barátja, hát azért, nehogy szégyenben maradjon, feláll, hogy odaadja, amire szüksége van.”
	(9) „Én is azt mondom nektek: Kérjetek, és [Isten] adni fog nektek! Keressetek, és találni fogtok! Zörgessetek, és [Isten] majd [ajtót] nyit nektek! (10) Ugyanis mindenki, aki kér, kap, aki keres, talál, s a zörgetőnek megnyílik [az ajtó]. (11) [El tudjátok képzelni, hogy ha] közületek valamelyik apától halat kér a fia, akkor hal helyett kígyót fog neki átadni? (12) Vagy ha tojást kér, skorpiót fog átadni neki? (13) Ha tehát ti, [bár] rosszak vagytok, tudtok jó adományokat adni gyermekeiteknek, mennyivel inkább ad majd a mennyei Atya szent Lelket azoknak, akik kérik tőle.”
	(14) [Éppen] egy néma démont űzött ki, s történt, hogy amikor kiment a démon, a néma megszólalt. A tömeg elcsodálkozott. (15) Közülük egyesek azonban ezt mondták: „Belzebúbnak, a démonok fejedelmének segítségével űzi ki a démonokat.” (16) Mások viszont próbára téve őt, az égből való csodajelet követeltek tőle. (17) [Jézus] azonban ismerte gondolataikat, ezért így szólt hozzájuk: „Minden olyan ország, amely meghasonlik önmagával, pusztává lesz, és ház házra dől [benne]. (18a) Ha pedig a Sátán meghasonlik önmagával, hogyan maradhat fenn az országa?”
(18b) „Mert [hiszen] azt mondjátok, hogy Belzebúb segítségével űzöm ki a démonokat. (19) De ha én Belzebúb segítségével űzöm ki a démonokat, a ti fiaitok kinek a segítségével űzik ki? Ezért ők lesznek bíráitok.” 
(20) „Ha viszont én Isten ujjával űzöm ki a démonokat, akkor [már] el [is] jutott hozzátok Isten országa.”
	(21) „Ha az erős felfegyverzetten őrzi a maga udvar[házát], békében van a vagyona. (22) Ha azonban nála erősebb [valaki] támad rá, és legyőzi őt, akkor elveszi fegyverzetét, amelyben bízott, és szétosztja annak zsákmányát.”
	(23) „Aki nincs velem, az ellenem van, ugyanis aki nem gyűjt velem, az szétszór.”
	(24) „Ha a meg nem tisztult szellem kimegy az emberből, víztelen helyeket jár be keresztül-kasul, mert megnyugvásra törekszik, de nem talál; akkor azt mondja: »Visszatérek házamba, ahonnan kijöttem.« (25) S amikor megérkezik, kisöpörve és feldíszítve találja. (26) Akkor útra kel, maga mellé vesz hét másik, nála rosszabb szellemet, bemennek, és ott laknak: annak az embernek a végső állapota pedig rosszabb lesz az elsőnél.”
	(27) Történt, hogy miközben ezeket mondta, egy asszony a tömegből felemelte a hangját, és így szólt hozzá: „Szerencsés a méh, amely hordozott, és a mellek, amelyeket szoptál!” (28) Ő azonban azt mondta: „Nem! Inkább azok a szerencsések, akik hallják és követik Isten szavát.”
	(29) Amikor tömeg tódult össze, így kezdett el beszélni: „Ez a nemzedék rossz nemzedék, [mert] [csoda]jelet követel. De [Isten] nem fog [csoda]jelet adni neki, hacsak nem Jónás (próféta) jelét. (30) Ahogyan ugyanis Jónás jellé lett a niniveiek számára, úgy lesz az emberfia (is) [jel] e nemzedék számára. (31) Dél királynőjét [Isten] talpra fogja állítani (az ítéletkor) e nemzedék férfiaival [együtt], és [Dél királynője] el fogja ítélni őket, mert [ő] eljött a föld legtávolabb eső végéből, hogy meghallgassa Salamon bölcsességét, de íme, Salamonnál több van itt! (32) [A] ninivei férfiak felkelnek majd az ítéletkor ezzel a nemzedékkel [együtt], és el fogják ítélni azt, mert [ők] [már] Jónás prédikációjára megváltoztatták gondolkodásukat és életüket; de íme, Jónásnál több van itt!”
	(33) „Senki, aki lámpást gyújtott, nem teszi rejtett zugba, sem a véka alá, hanem a mécstartóra, hogy akik bemennek, lássák a fényt.”
	(34) „A test[ed] fényforrása a szemed. Ha a szemed egyszerű, akkor az egész tested is fényes [lesz]; de ha [a szemed] rossz, akkor tested is sötét [lesz]. (35) Ellenőrizd tehát, vajon a benned lévő fény nem sötétség-e! (36) Ha tehát tested egészen fényes, és nincs [már] olyan része, amely sötét, akkor olyan fényes lesz az egész, mint amikor a fényforrás [mintegy] villámfénybe állít téged.”
	(37) Amikor beszélt, egy farizeus kérte, hogy étkezzék nála. Bement, és asztalhoz telepedett. (38) A farizeus azonban elcsodálkozott, amikor meglátta, hogy étkezés előtt nem végezte el előbb a [szertartásos] mosakodást. (39) Az Úr azonban így szólt hozzá: „Mármost ti, a farizeusok, a pohár és a tál külsejét tisztogatjátok, belsőtök azonban tele van rablás[vággyal] és gonoszsággal. (40) Esztelenek! Nem az alkotta meg a belsőt is, aki a külsőt megalkotta? (41) Inkább adjátok oda a benne lévőket [irgalmas] adományként, és íme, [rögtön] minden tiszta [lesz] számotokra.”
	(42) „De jaj nektek, a farizeusoknak, mert tizedet adtok [ugyan] mentából, kaporból és minden zöldségféléből, viszont kikerülitek Isten ítéletét és szeretetét; az [utóbbiakat] meg kellene tenni, amazokat pedig nem kellene elhanyagolni! (43) Jaj nektek, a farizeusoknak, mert szeretitek az első székeket a zsinagógákban, meg a piactéri köszöntéseket! (44) Jaj nektek, mert olyanok vagytok, mint a felismerhetetlen sírok: az emberek nem is tudják, hogy fölöttük járkálnak!”
	(45) Erre egy törvénytudó így felelt neki: „Mester, ha ilyeneket mondasz, minket is sértegetsz!” (46) Ő azonban ezt mondta: „Nektek, a törvénytudóknak is jaj, mert nehezen hordozható terhekkel terhelitek meg az embereket, de magatok egyetlen ujjatokkal sem érintitek a terheket! (47) Jaj nektek, mert a prófétáknak síremlékeket építetek, pedig atyáitok ölték meg őket, (48) így hát tanúi vagytok annak, hogy ti is helyeslitek atyáitok tetteit, mert azok megölték őket, ti pedig (síremlékeket) építetek (nekik)! (49) Ezért mondta Isten bölcsessége is: »Prófétákat és apostolokat küldök el hozzájuk, és közülük [némelyeket] megölnek és üldöznek majd, (50) hogy [Isten által] számon kéressék ettől a nemzedéktől minden próféta vére, amelyet a világ megalapítása óta kiontottak, (51) Ábel vérétől [annak a] Zakariásnak a véréig, akit az áldozati oltár és a [templom]épület között veszejtettek el.« Igen, mondom nektek, számon kéretik majd ettől a nemzedéktől. (52) Jaj nektek, a törvénytudóknak, mert elvettétek a megismerés kulcsát: magatok nem mentetek be, a bemenni [akarók] elől pedig elálltátok az utat.”
	(53) Amikor kiment onnan, az írástudók és a farizeusok elkezdték hevesen támadni és több dologról faggatni őt, (54) ily módon állítva neki csapdát, hogy elkapjanak valamit a szavaiból (és vádat emelhessenek ellene).
	
12	(1) Miközben megszámlálhatatlan sokaság gyülekezett össze, úgyhogy egymást taposták, [így] kezdett el beszélni tanítványaihoz: „Mindenekelőtt óvakodjatok a farizeusok kovászától, a színészkedéstől!”
(2) „[Isten] semmit sem rejtett el, amit ne tárna majd fel, és nincs olyan [Isten elől] elrejtett dolog, amely ismertté ne válnék majd [Isten számára].” (3) „Ezért mindazt, amit a sötétségben mondtatok el, a fényben fogják hallani, s amit fülbe [súgva] mondtatok ki a kamrában, a háztetőkről fogják kihirdetni.”
(4) „Mondom azonban nektek, barátaimnak: Ne féljetek azoktól, akik megölik a testet, de aztán [semmi] többet nem képesek megtenni! (5) De mindjárt megmutatom nektek, kitől féljetek: Attól féljetek, akinek, miután megölt, hatalma van arra, hogy a gehennába hajítson [titeket]! Igen, mondom nektek, tőle féljetek! (6) Nemde öt verebecskét pár fillérért árulnak? De azért Isten egyikükről sem feledkezik meg. (7) Nektek pedig még a fejetek hajszálait is mind számon tartja! Ne féljetek! Ti az összes verebecskéknél többet értek [számára].”
(8) „Mondom nektek: Mindazt, aki megvall engem az emberek előtt, az Emberfia is meg fogja vallani Isten angyalai előtt. (9) Aki pedig megtagad engem az emberek előtt, azt [Isten] meg fogja tagadni [az ő] angyalai előtt.”
(10) „Mindannak, aki az emberfia ellen emel szót , [Isten] meg fog bocsátani; de aki a szent Lelket gyalázza, annak [Isten] nem fog megbocsátani.”
(11) „Ha bevezetnek titeket a zsinagógákba, a fejedelmek és a hatóságok elé, ne tépelődjetek [amiatt], hogyan védekezzetek, vagy mit mondjatok, (12) a szent Lélek ugyanis majd megtanít titeket abban az órában [arra], mit kell mondani.”
(13) Valaki a tömegből így szólt [Jézushoz]: „Mester, mondd meg a testvéremnek, hogy ossza meg velem az örökséget!” (14) Ő azonban ezt mondta neki: „Ember, ki tett engem bíróvá (vagy osztóvá) köztetek?”
(15) Aztán ezt mondta nekik: „Vigyázzatok! Őrizkedjetek a [minél] többet birtokolni akarás minden [fajtájától], mert az élet nem abban áll, hogy valaki bővében van az anyagi javaknak!” (16) Példázatot is mondott nekik: „Egy gazdag embernek jól termett a földje. (17) Fontolgatta hát magában [a dolgot], mondván: »Mit tegyek? Mert nincs hová összegyűjtenem a termésemet.« (18) Majd így szólt: »Ezt fogom tenni: Lebontom csűreimet, nagyobbakat építek, és oda gyűjtöm össze minden gabonámat és javaimat. (19) Aztán azt mondom magamnak: Jóember! Sok javad van eltéve sok évre! Pihenj meg, egyél, igyál, vigadozzál!« (20) Isten azonban ezt mondta neki: »Ostoba! [Isten] még ez éjjel visszaköveteli tőled az életedet. Kié lesz [mind]az, amit elkészítettél?« (21) Így [jár az], aki [anyagi javakat] halmoz fel magának, ahelyett hogy Isten [mércéje] szerint lenne gazdag.”
(22) Akkor így szólt tanítványaihoz: „Ezért mondom nektek: Ne tépelődjetek az életetek miatt, [hogy] mit egyetek, se a testetek miatt, [hogy] mibe öltözködjetek, (23) az élet ugyanis több az ételnél, s a test a ruházatnál! (24) Figyeljétek meg a hollókat! Sem nem vetnek, sem nem aratnak, sem kamrájuk, sem csűrjük nincsen, Isten mégis táplálja őket. Mennyivel többet értek ti a madaraknál! (25) Ki az közületek, aki képes akár csak egy arasznyival is megtoldani a létezését azáltal, hogy tépelődik? (26) Ha tehát a legcsekélyebbre sem vagytok képesek, miért tépelődtök a többi miatt? (27) Figyeljétek meg a liliomokat! Sem nem fonnak, sem nem szőnek! De azt mondom nektek: Salamon minden pompájában sem volt úgy felöltözve, mint egy ezek közül. (28) Ám ha Isten ilyen [előkelően] öltözteti a füvet, amely ma a mezőn áll, holnap meg kemencébe vetik, mennyivel inkább titeket, csekély bizalmúak!”
(29) „Ti ne azt kutassátok, mit egyetek, vagy mit igyatok, és ne legyetek felfuvalkodottak: (30) mindezekért ugyanis a világ [pogány] nemzetei törik magukat! A ti Atyátok viszont tudja, hogy szükségetek van ezekre. (31) [Ehelyett] inkább az Ő országára [irányuljon] törekvésetek, s [akkor] (mind)ezeket [Isten] majd hozzáadja nektek.”
(32) „Kicsi nyájacska, ne félj, mert Atyátok jónak találta, hogy nektek adja az országot!”
(33b) „Készítsetek magatoknak olyan pénztartókat, amelyek nem öregednek el, maradandó kincset Istennél, ahol tolvaj nem jut közelébe, és moly sem teszi tönkre! (34) »Ahol a kincsetek, ott lesz a szívetek is.« (33a) Adjátok el birtokotokat, s [az árát] adjátok oda [irgalmas] adomány[ként a szegényeknek]!”
(35) „Legyetek munkaruhában, mécsesetek égjen, (36) ti pedig [legyetek] hasonlóak azokhoz az emberekhez, akik urukat várják, mikor tér vissza a lakodalomból, hogy amikor megérkezik és zörget, tüstént megnyissák neki [a kaput]. (37) Szerencsések azok a rabszolgák, akiket résen állva talál az úr, amikor megérkezik. Ámen, mondom nektek: Munkaruhát ölt, asztalhoz telepíti őket, odamegy és felszolgál nekik. (38) És ha [esetleg csak] a második vagy harmadik őrváltáskor érkezik, és így találja őket, [milyen] szerencsések!”
(39) „Ezt pedig jegyezzétek meg: Ha a házigazda tudná, melyik órában jön a tolvaj, (résen állna, és) nem hagyná, hogy betörjön a házába. (40) Ti is legyetek felkészültek, mert az Emberfia abban az órában jön, amelyikben nem feltételezitek!”
(41) Ekkor Péter így szólt: „Uram, [csak] ránk vonatkozóan mondod ezt a példázatot, vagy mindenkire vonatkozóan is?” (42) Az Úr ezt mondta: „Ki tehát a hűséges és okos intéző, akit az úr a szolgaszemélyzet fölé fog rendelni, hogy a megfelelő időben kiadja [nekik] élelemadagjukat? (43) Szerencsés az a rabszolga, akit az úr ebben a tevékenységben talál, amikor megérkezik. (44) Ahogy igaz, úgy mondom nektek: Minden vagyona fölé fogja rendelni. (45) De ha az a rabszolga azt mondja szívében: »Uram késlekedik jövetelével«, és elkezdi verni a szolgákat és szolgálólányokat, és [elkezd] enni-inni meg részegeskedni – (46) megérkezik majd annak a rabszolgának az ura azon a napon, amelyen nem várja, és abban az órában, amelyről nem tud, kettévágatja őt, és a hűtlenek sorsában részesíti.” (47) „Az a rabszolga, aki ismerte ura akaratát, de mégsem tett előkészületeket, és nem cselekedett akarata szerint, sok verést kap majd; (48) aki azonban nem ismerte, de verésre méltó [dolgokat] tett, kevés verést fog kapni. Mindattól, akinek [Isten] sokat adott, sokat fog követelni, és akire [Isten] sokat bízott rá, attól többet fog megkívánni.”
(49) „Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak az országban, és mennyire szeretném, ha már égne! (50) De alámerítéssel kell alámeríttetnem, és mennyire szorongok, amíg be nem teljesedik!”
(51) „Úgy vélitek, azért jöttem el, hogy békét adjak az országnak? Mondom nektek, nem! Hanem hogy szakadást. (52) Mostantól fogva ugyanis, [ha] öten lesznek egy házban, meghasonlanak majd: három kettő ellen, és kettő három ellen [lesz]. (53) Meghasonlik majd apa a fiúval, és fiú az apával, anya a lánnyal, és lány az anyával, anyós a menyével, és meny az anyósával.”
(54) Így szólt azonban a tömeghez is: „Amikor látjátok, hogy felhő támad nyugatról, rögtön azt mondjátok: »Eső jön!«, és úgy [is] történik. (55) És amikor (látjátok), hogy déli szél fúj, azt mondjátok: »Tikkasztó hőség lesz!«, és [úgy] történik. (56) [Ti] színészek! A föld és az ég arculatának megítéléséhez értetek. Hát ennek a [kedvező] időnek a megítéléséhez hogy-hogy nem értetek?”
(57) „Miért nem ítélitek magatoktól azt is, mi a helyes [Isten szemében]?”
(58) „Így hát, ha ellenfeleddel az elöljáróhoz mész, [még] útközben fáradozzál azon, hogy [végleg] megszabadulj tőle, nehogy a bíróhoz hurcoljon téged, a bíró meg átadjon a fegyőrnek, a fegyőr pedig börtönbe vessen. (59) Mondom neked: Semmiképp ki nem jössz onnan, amíg az utolsó fillért is meg nem adod!”

13	(1) Abban az időben jelen voltak ott némelyek, akik hírt hoztak neki azokról a galileaiakról, akiknek a vérét Pilátus egybemosta áldozati állataik [vérével]. (2) [Jézus] megfelelt nekik, mondván: „[Ti azt] gondoljátok, hogy ezek a galileaiak bűnösebbek voltak az összes [többi] galileainál, minthogy ilyeneket szenvedtek el. (3) Mondom nektek: Semmiképpen! De ha meg nem tértek, valamennyien hasonlóan fogtok elveszni. (4) Vagy [azt] gondoljátok, hogy az a tizennyolc, akire rádőlt a torony Siloámban, és megölte őket, vétkesebb volt minden [más] embernél, aki Jeruzsálemben lakik? (5) Mondom nektek: Semmiképpen! De ha meg nem tértek, ugyanígy fogtok elveszni valamennyien.”
(6) Aztán ezt a példázatot mondta: „Valakinek volt egy fügefája a szőlőjébe ültetve. Odament, gyümölcsöt keresett rajta, de nem talált. (7) Erre megmondta a vincellérnek: »Íme, három éve járok ide, [és] keresek gyümölcsöt ezen a fügefán, de nem találok. Vágd ki! Minek tegye még használhatatlanná is a földet?« (8) Az megfelelt neki, és így szólt: »Uram, hagyd meg [még] ebben az évben is, amíg körös-körül megkapálom és megtrágyázom, (9) és ha jövőre gyümölcsöt terem…[akkor jó]. Ha azonban mégsem, majd kivágod.«”
(10) Valamelyik szombaton az egyik zsinagógában tanított. (11) És íme, [volt ott] egy asszony, aki[ben] tizennyolc éve a gyengeség szelleme [lakott], és [ezért] meggörnyedt, és nem tudott teljesen felegyenesedni. (12) Amikor Jézus meglátta őt, odahívta, és így szólt hozzá: „Asszony, [Isten] feloldotta gyengeségedet.” (13) Ezzel rátette kezét [az asszonyra], aki azonnal felegyenesedett, és dicsőítette Istent. (14) Ekkor megszólalt a zsinagóga elöljárója – bosszankodván azon, hogy Jézus szombaton gyógyított –, és ezt mondta a tömegnek: „Hat nap van a munkára, tehát azokon gyertek gyógyíttatni magatokat, ne pedig a szombat napján!” (15) Az Úr azonban megfelelt neki, és így szólt: „[Ti] színészek! Nem oldja-e el mindegyikőtök szombaton [is] ökrét vagy szamarát a jászoltól, és nem vezeti-e ki itatni? (16) Ennek [az asszonynak] viszont, akit a Sátán immár tizennyolc év óta megkötözött, Ábrahám leánya lévén nem kellett-e [Isten által] feloldatnia ettől a bilincstől a szombat napján [is]?” (17) Miután ezeket mondta, ellenfelei mind szégyellték magukat, az egész tömeg pedig örült mindazoknak a dicsőséges dolgoknak, amelyek általa történtek.
(18) Továbbá így beszélt: „Mihez hasonló az Isten országa? Mihez hasonlítsam? (19) Úgy áll vele a dolog, mint a mustármaggal, amelyet egy ember fogott, és elvetett a kertjében, és [az] felnőtt, és (nagy) fává lett, és az ég madarai fészket raktak ágain.” (20) És ismét így szólt: „Mihez hasonlítsam Isten országát? (21) Úgy áll vele a dolog, mint a kovásszal, amelyet egy asszony fogott, elrejtett három mércényi lisztbe, míg végül az egész átkovászosodott.”
(22) Keresztülment városokon és falvakon, és tanított, [így] folytatva a menetelést Jeruzsálem felé.
(23) Valaki ezt mondta neki: „Uram, vajon [csak] kevesen vannak-e, akik megmenekülnek?” Ő azonban ezt mondta nekik: (24) „Vívjatok élet-halál harcot [azért], hogy bemehessetek a szűk ajtón, mert – mondom nektek –, sokan törekszenek majd [másképp] bemenni, de nem fog sikerülni [nekik].”
(25) „Ha aztán a házigazda fölkelt, és bezárta az ajtót, kinn fogtok állni, és elkezdtek zörgetni az ajtón, mondván: »Uram, nyiss meg nekünk!« Ő így felel majd nektek: »Nem ismerlek titeket, [nem tudom], honnan vagytok.« (26) Ti akkor mondani kezditek: »Szemed előtt ettünk és ittunk, és útjainkon tanítottál.« (27) Ő [ismét] ezt mondja majd nektek: »Nem tudom, honnan vagytok: Távozzatok el tőlem mind, akik az igaztalanság munkásai vagytok!« (28) Sírás és fogcsikorgatás lesz ott, amikor látni fogjátok Ábrahámot, Izsákot, Jákobot és az összes prófétákat Isten országában, magatokat pedig kívülre hajítva. (29) És jönnek majd keletről és nyugatról, északról és délről, és [asztalhoz] telepednek Isten országában. (30) És íme, vannak olyan utolsók, akik elsők lesznek, és vannak olyan elsők, akik utolsók lesznek.”
(31) Abban az órában odament hozzá néhány farizeus, és ezt mondták neki: „Távozz el, és menj innen, mert Heródes meg akar ölni téged!” (32) Ő ezt mondta: „Menjetek el, és mondjátok meg annak a rókának: »Íme, démonokat űzök ki és gyógyításokat végzek ma és holnap, és a harmadik (napon) leszek készen. (33) Viszont ma és holnap és a következő napon úton kell lennem [Jeruzsálem felé], mert megengedhetetlen, hogy próféta Jeruzsálemen kívül vesszen el.«”
(34) „Jeruzsálem, Jeruzsálem, [te], aki megölöd a prófétákat, és megkövezed a hozzád küldötteket! Hányszor akartam összegyűjteni gyermekeidet, ahogyan a tyúk [gyűjti] szárnyai alá csibéit, de [ti] nem akartátok. (35) Íme, elhagyatik nektek a házatok. És mondom nektek, semmiképp nem láttok engem, amíg el nem jön [az idő], amikor azt mondjátok: »Áldott, aki eljön az Úr nevében!«”
14	(1) Történt, hogy amikor szombaton elment ebédelni (a) farizeusok egyik elöljárójának házába, és azok figyelték őt, (2) egyszer csak egy vízkóros ember [került] elébe. (3) Ekkor Jézus megfelelt [nekik], és így szólt a törvénytudókhoz és farizeusokhoz: „Megengedett [dolog]-e szombaton gyógykezelést [végezni], vagy nem?” (4) Azok hallgattak. Erre [kézen] fogta [a vízkórost], meggyógyította, és elbocsátotta. (5) Majd azt mondta nekik: „Ki az közületek, aki szombat napján [is] azonnal ki nem húzza fiát vagy [akár csak] ökrét, ha az kútba esik?” (6) És nem volt erejük [ahhoz], hogy ellenválaszt adjanak erre.
(7) A meghívottaknak pedig példabeszédet mondott, mivel élesen felfigyelt arra, hogyan válogatják a főhelyeket. Így szólt hozzájuk: (8) „Ha valaki vendégségbe hív, ne telepedj a főhelyre, mert esetleg (nálad) becsesebbet [is] meghívott az illető, (9) és odamegy az, aki téged is, őt is meghívott, és így szól majd hozzád: »Add át a helyet ennek!« Akkor aztán kezded szégyenkezve elfoglalni az utolsó helyet. (10) Hanem ha meghívnak, menj el, és telepedj le az utolsó helyre, hogy amikor belép az, aki meghívott, így szól[jon] majd hozzád: »Barátom, eredj előrébb, följebb!« Akkor dicsőséged lesz mindazok előtt, akik veled együtt telepedtek [asztalhoz]. (11) Mert mindazt, aki megmagasítja magát, [Isten] meg fogja alacsonyítani, viszont aki megalacsonyítja magát, azt [Isten] meg fogja magasítani.”
(12) Aztán szólt ahhoz is, aki meghívta: „Ha ebédet vagy vacsorát rendezel, ne barátaidat hívd meg, se testvéreidet, se rokonaidat, se gazdag szomszédaidat, különben ők is visszahívnak, és ellenadományban lesz részed. (13) Ha vendégséget rendezel, inkább a nyomorgókat, nyomorékokat, sántákat, vakokat hívd, (14) és [akkor] szerencsés leszel, mert nem tudnak ellenadományban részesíteni; viszont [Isten] ellenadományban részesít majd téged az igazak feltámadásakor.”
(15) Meghallván ezt az asztaltársak egyike, így szólt [Jézushoz]: „Szerencsés, aki Isten országában fog ebédelni!” (16) Ő viszont azt mondta neki: „Egy ember nagy vacsorát rendezett, és sokakat meghívott. (17) Aztán a vacsora órájában elküldte rabszolgáját, hogy mondja meg a meghívottaknak: »Gyertek, mert most készült el (minden)!« (18) Erre elkezdtek egyszerre mentegetőzni: Az első azt mondta neki: »Nemrég vásároltam meg egy szántóföldet, és kénytelen vagyok kimenni, hogy megnézzem. Kérlek, ments ki engem!« (19) Egy másik ezt mondta: »Nemrég vásároltam meg öt iga ökröt, és elmegyek, hogy kipróbáljam őket. Kérlek, ments ki engem!« (20) Ismét másik azt mondta: »Nemrég nősültem meg, és emiatt nem tudok elmenni.« (21) Amikor a rabszolga visszaérkezett, hírül adta ezeket urának. A házigazda ekkor megharagudott, és így szólt rabszolgájához: »Menj ki gyorsan a város [széles] útjaira és [kereszt]utcáira, és vezesd be ide a nyomorgókat és a nyomorékokat és a vakokat és a sántákat!« (22) Azután azt mondta a rabszolga: »Uram, megtörtént, amit megparancsoltál, és még van hely.« (23) Erre az úr így szólt a rabszolgához: »Menj ki az országutakra és a sövényekhez, és nógass [mindenkit] az eljövetelre, hogy megteljék a házam! (24) Mert mondom nektek, hogy azok közül a meghívott férfiak közül senki sem fog részt venni vacsorámon.«”
(25) Nagy tömeg ment vele, s ő [feléjük] fordulva így szólt hozzájuk: (26) „Ha valaki hozzám jön, és nem gyűlöli apját és anyját, feleségét és gyermekeit, fivéreit és nővéreit, és még saját életét is, nem lehet a tanítványom. (27) Aki nem hordozza a maga keresztgerendáját, és nem [így] jön utánam, nem lehet a tanítványom.”
(28) „Mert ki az közületek, aki ha tornyot akar építeni, nem ül le előbb, s nem számítja ki a költséget, hogy telik-e neki a befejezésig? (29) Nehogy aztán, ha lerakta az alapot, de [az építkezést] véghez vinni nem volt ereje, mindenki, aki [ezt] észreveszi, gúnyolni kezdje, (30) mondván: »Ez az ember elkezdett építkezni, de nem volt ereje véghezvinni!« (31) Vagy ki az a király, aki hadba vonul egy másik király ellen anélkül, hogy előbb leülne, és [hadi]tanácsot tartana, vajon képes-e tízezer [harcosával] szembeszállni azzal, aki húszezerrel jön ellene? (32) Ha pedig mégsem, akkor követséget küld, amikor amaz még távol van, és meghódol neki.”
(33) „Így tehát mindaz, aki közületek búcsút nem mond minden vagyonának, nem lehet a tanítványom.”
(34) „(Tehát) jó a só, de ha [még] a só is ízetlenné válik, mivel fogják megfűszerezni? (35) Sem fűszernek, sem trágyának nem alkalmas: kidobják. Akinek van füle a hallásra, hallja meg!”

15	(1) A vámosok és a bűnösök valamennyien [állandóan] közeledtek [Jézushoz], hogy hallgassák őt. (2) A farizeusok és az írástudók ellenben nagyon zúgolódtak; azt mondták: „Ez jó fogadtatásban részesít bűnösöket, és együtt eszik velük.”
(3) Erre ezt a példázatot mondta nekik: (4) „[El tudjátok képzelni, hogy ha] közületek egy embernek száz juha van, és elveszít közülük egyet, nem hagyja ott a kilencvenkilencet a pusztában, és nem megy az elveszett után, amíg meg nem találja? (5) És ha megtalálta, örvendezve a vállára veszi, (6) és hazamenvén, összehívja barátait és szomszédait, és azt mondja nekik: »Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett juhomat!« (7) Mondom nektek, a mennyben ugyanígy nagyobb öröm lesz  egy megtérő bűnös miatt, mint kilencvenkilenc »igaz« miatt, akiknek nincs szükségük megtérésre. (8) Vagy ki az az asszony, akinek ha tíz drachmája van, és elveszít egy drachmát, nem gyújt mécsest, nem söpri ki a házat, és nem keresi gondosan, amíg meg nem találja? (9) És ha megtalálta, összehívja barátnőit és szomszédasszonyait, és azt mondja: »Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett drachmát!« (10) Mondom nektek, ugyanígy örülnek [majd] Isten angyalai egy megtérő bűnösnek.”
(11) Ezt mondta: „Egy embernek két fia volt. (12) A fiatalabbik így szólt az apához: »Apám, add ki nekem a vagyon rám eső részét!« Ő pedig megosztotta köztük a [megélhetést szolgáló] javakat. (13) Néhány nap múltán a fiatalabbik fiú mindent összeszedett, elutazott egy távoli vidékre, és ott önsorsrontó életmóddal eltékozolta vagyonát. (14) Miután mindenét elköltötte, hatalmas éhínség lett szerte azon a vidéken, s ő elkezdett nélkülözni. (15) Elment hát, és beállt annak a vidéknek az egyik polgárához, s [az] kiküldte őt a mezőire disznókat legeltetni. (16) Szívesen megtöltötte volna gyomrát [csak] azzal [is], amit a disznók ettek, de senki sem adott neki. (17) Akkor magába szállt, és így szólt: »Apámnak hány bérese bővelkedik kenyérben, én pedig itt pusztulok éhen! (18) Felkelek, elmegyek apámhoz, és ezt mondom majd neki: Apám, bűnt követtem el az ég ellen és ellened, (19) többé nem érdemlem meg, hogy fiadnak hívjanak; tégy engem a béreseid közül eggyé!« (20) Felkelt hát, és elment apjához. Még messze volt onnan, amikor apja meglátta őt, és megesett rajta a szíve, és elébe futott, nyakába borult, és összecsókolgatta. (21) Ekkor a fiú azt mondta neki: »Apám, bűnt követtem el az ég ellen és ellened, többé nem érdemlem meg, hogy fiadnak hívjanak…« (22) Az apa azonban így szólt rabszolgáihoz: »Gyorsan! Hozzátok elő a legjobb ruhát, és adjátok rá, és húzzatok gyűrűt az ujjára, és sarut a lábára, (23) és vezessétek elő a hizlalt borjút, vágjátok le, és együnk [és] vigadjunk, (24) mert ez az én fiam halott volt, de újból életre kelt, elveszett volt, de rátaláltunk!« És elkezdtek vigadni. – (25) Az idősebbik fia pedig a mezőn volt, és amikor hazajövet közeledett a házhoz, meghallotta [a] zene és [a] körtánc [hangjait]. (26) Odahívta az egyik legényt, és érdeklődött, mit jelentsen ez. (27) Az pedig ezt mondta neki: »A testvéred jött meg, és apád levágatta a hizlalt borjút, mert egészségesen kapta vissza őt.« (28) Erre [az idősebbik fiú] megharagudott, és nem akart bemenni. Apja azonban kiment, és kérlelte. (29) Ő azonban megfelelt, és ezt mondta apjának: »Nézd, annyi éve végzek neked rabszolgamunkát, és soha nem szegtem meg a parancsodat, de nekem soha nem adtál egy kecskét [sem], hogy a barátaimmal vigadjak. (30) De most, amikor ez a te fiad, aki a te vagyonodat szajhákkal élte fel, megjött, levágattad neki a hizlalt borjút.« (31) Ő azonban azt mondta neki: »Gyermekem, te mindenkor velem vagy, és minden, ami az enyém, a tiéd [is]. (32) De [most] vigadnod és örülnöd kellene, mert ez a te testvéred halott volt, de (újból) életre kelt, elveszett [volt], de rátaláltunk.«”

16	(1) Tanítványaihoz is szólt: „Volt egy gazdag ember, akinek volt egy intézője, és ezt bevádolták nála [azzal], hogy tékozolja a vagyonát. (2) Hívatta, és ezt mondta neki: »Mit hallok rólad? Számolj el vagyonkezeléseddel, mert nem végezheted többé a vagyonkezelést.« (3) Az intéző erre ezt mondta magában: »Mit tegyek [most], hogy uram elveszi tőlem a vagyonkezelést? Kapálni nincs erőm, koldulni szégyellek. (4) Tudom [már], mit tegyek, hogy amikor eltávolítanak a vagyonkezelésből, befogadjanak házukba [az emberek].« (5) Egyenként magához hívatta urának adósait. Az elsőhöz így szólt: »Mennyivel tartozol uramnak?« (6) Az meg így szólt: »Száz hordó olajjal.« Mire ő azt mondta neki: »Vedd [át] az adósleveledet, ülj le, és írj gyorsan ötvenet!« (7) Aztán egy másiknak ezt mondta: »Hát te mennyivel tartozol?« Az meg így szólt: »Száz zsák búzával.« Azt mondta neki: »Vedd [át] az adósleveledet, és írj nyolcvanat!« (8) És az úr megdicsérte az igaztalan intézőt, mivel okosan járt el. Mert e világ fiai okosabbak a maguk nemében, mint a világosság fiai. (9) Én is mondom nektek: Szerezzetek magatoknak barátokat az igaztalan mammonnal, hogy amikor megszűnik, befogadjanak titeket az örök sátrakba.”
(10) „Aki megbízható a legkisebb [dologban], az megbízható a nagyban is, aki viszont igaztalan a legkisebben, az igaztalan a nagyban is. (11) Ha tehát az igaztalan mammont illetően nem bizonyultatok megbízhatónak, az igazi [értéket] ki fogja rátok bízni? (12) És ha a máséban nem bizonyultatok megbízhatónak, a tiéteket ki fogja nektek adni?”
(13) „Egyetlen szolga sem képes két úrnak szolgálni: ugyanis vagy gyűlölni fogja az egyiket, és szeretni a másikat, vagy ragaszkodni fog az egyikhez, és meg fogja vetni a másikat. Nem vagytok képesek Istent [is] szolgálni, meg a mammont [is].”
(14) Hallották mindezt a farizeusok, akik pénzkedvelőek voltak, és fintorgatták az orrukat. (15) Ezt mondta nekik: „Ti igazaknak állítjátok be magatokat az emberek előtt, Isten azonban ismeri szíveteket; mert ami az emberek [szemében] magas[ztos], az Isten [mércéje szerint] utálatos.”
(16) „A törvény és a próféták [csak] Jánosig [voltak érvényben]. Attól kezdve Isten országa hirdettetik örömüzenetként , de [mégis] minden [törvénytudó] erőszakosan lép föl ellene. (17) [Azt mondják ugyanis:] »Könnyebben múlik el az ég és a föld, mint hogy [csak] egy vonás [is] elvesszen a törvényből.« (18) Mindaz, aki elbocsátja feleségét, és másik [nőt] vesz feleségül, házasságot tör, és aki férjétől elbocsátott [nőt] vesz feleségül, házasságot tör.”
(19) „Volt egy gazdag ember. Bíborba és nagyon finom lenvászonba öltözött, és naponta fényűzően vigadozott. (20) Volt egy Lázár nevű nyomorgó is. Fekélyekkel borítottan [ott] feküdt [a gazdag] kapuja előtt, (21) és szívesen jóllakott volna [csak] azzal [is], amit a gazdag asztaláról a földre dobtak, de [ráadásul még] a kutyák is odamentek, és nyalogatták fekélyeit. (22) Történt pedig, hogy meghalt a nyomorgó, s az angyalok elvitték Ábrahám kebelére. Meghalt aztán a gazdag is, és eltemették. (23) Amikor a holtak országában kínok között felemelte szemét, messziről meglátta Ábrahámot, és Lázárt Ábrahám kebelén. – (24) Felkiáltott, és ezt mondta: »Atyám, Ábrahám, könyörülj rajtam, és küldd el Lázárt, hogy [csak] mártsa vízbe ujja hegyét, és hűtse le nyelvemet, mert szenvedek e lángban.« (25) Ábrahám azonban azt mondta: »Gyermekem, emlékezzél meg arról, hogy életedben megkaptad javaidat, hasonlóan Lázár is a rosszat: őt most itt vigasztalják, te viszont szenvedsz. (26) Mindemellett köztünk és köztetek nagy szakadék van, hogy akik át akarnak menni innen hozzátok, ne legyenek képesek rá, se onnan hozzánk át ne keljenek.« (27) Erre [a gazdag] azt mondta: »Akkor hát arra kérlek, atyám, hogy küldd el őt apám házába. (28) Van ugyanis öt testvérem; nyomatékosan tegyen nekik tanúságot, nehogy ők is ide kerüljenek, a kínok e helyére.« (29) Ábrahám azonban azt mondta: »Ott van nekik Mózes és a próféták, hallgassanak azokra!« (30) Ő azonban azt mondta: »Nem [úgy van az], atyám, Ábrahám! Hanem ha valaki a halottaktól megy el hozzájuk, [akkor] meg fognak térni.« (31) [Ábrahám] azonban azt mondta neki: »Ha Mózesre és a prófétákra nem hallgatnak, akkor az sem győzi meg őket, ha valaki feltámad a halottak közül.«”

17	(1) Aztán így szólt tanítványaihoz: „Lehetetlen, hogy [Isten útjától való] eltántorítások ne történjenek, de jaj annak, aki által történik. (2) Előnyösebb lenne neki, ha malomkövet kötnének a nyakába, és a tengerbe taszítanák, mint hogy egyet is eltántorítson [Isten útjától] e kicsik közül. (3a) Vigyázzatok magatokra!”
(3b) „Ha testvéred bűnt követ el, erélyesen figyelmeztesd őt, és ha megtér, bocsáss meg neki ! (4) És ha naponta hétszer követ el bűnt ellened, de hétszer fordul (hozzád), mondván: »Megtérek!«, [bizonyára] meg fogsz bocsátani neki.”
(5) Az apostolok ezt mondták az Úrnak: „Növeld [Istenbe vetett] bizalmunkat!” (6) Az Úr pedig azt mondta: „Ha [csak akkora] [Istenbe vetett] bizalmatok lenne, mint a mustármag, [akkor] azt mondanátok ennek az eperfának: »Szakadj ki gyökerestül, és ültesd át magad a tengerbe!«, s az engedelmeskednék nektek.”
(7) „Ki az közületek, aki azt mondja szántó-vető vagy legeltető rabszolgájának, amikor az bejön a mezőről: »Azonnal gyere, és telepedj asztalhoz!«, (8) és nem azt mondja inkább neki: »Készíts (nekem) valamit vacsorára, gyűrd fel a ruhádat, és szolgálj ki engem, amíg eszem és iszom, és azután eszel és iszol te!«? (9) Talán hálás lesz a rabszolgának, hogy megtette [mindazt], amit megparancsolt [neki]? (10) Így ti is, ha megtettetek mindent, amit [Isten] megparancsolt nektek, mondjátok ezt: »Átlagos rabszolgák vagyunk. [Csak azt] tettük meg, amivel tartoztunk.«”
(11) Történt, hogy amikor Jeruzsálembe menet áthaladt Szamarián és Galileán, (12) és bement egy faluba, szembejött (vele) tíz leprás férfi, megálltak távol, (13) és emelt hangon így szóltak: „Jézus, mester, könyörülj rajtunk!” (14) Ahogy meglátta őket, ezt mondta nekik: „Menjetek el, és mutassátok meg magatokat a papoknak!” És történt, hogy miközben odafelé mentek, megtisztultak. (15) Egyikük azonban, látván, hogy meggyógyult, Istent hangosan dicsérve visszatért, (16) arcra borult [Jézus] lábai előtt, és hálálkodott neki. És ez [az ember] szamaritánus volt. (17) Akkor Jézus megszólalt, és ezt mondta: „Nemde tízen tisztultak meg? Hol van a kilenc? (18) Nem akadt [más], aki visszatért volna, hogy megadja a dicsőséget Istennek, csak ez az idegen származású?” (19) Azután ezt mondta neki: „Kelj föl, és menj, a bizalmad megmentett téged.”
(20) Amikor a farizeusok megkérdezték tőle, mikor jön el Isten országa, így válaszolt nekik: „Isten országa nem kiszámítható módon jön el, (21) és azt sem fogják mondani: »Íme, itt!« vagy »Ott [van]!«, mert íme, Isten országa rajtatok fordul!”
(22) A tanítványoknak pedig ezt mondta: „Jönnek majd olyan napok, amikor szívesen meglátnátok az Emberfiának [csak] egy napját [is], de nem fogjátok látni. (23) És azt fogják mondani nektek: »Íme, ott [van]! Íme, itt [van]!« Ne menjetek oda, és ne is fussatok utána! (24) Amint ugyanis a felvillanó villámlás az ég egyik [tájától] a másikig világít, olyan lesz az Emberfia az ő napján. (25) Előbb azonban sokat kell szenvednie, és e nemzedéknek el kell vetnie őt. (26) És amint Noé napjaiban történt, úgy lesz az Emberfia napjaiban is: (27) ettek-ittak, nősültek, férjhez mentek, addig a napig, amelyen Noé bement a bárkába, és eljött az özönvíz, és elveszejtett mindenkit. (28) Hasonlóan, amint Lót napjaiban történt: ettek-ittak, adtak-vettek, ültettek, építettek, (29) de amelyik napon Lót kiment Szodomából, tűz és kén esett az égből, és elveszejtett mindenkit. (30) Ugyanígy lesz azon a napon, amelyen [Isten] feltárja az Emberfiát. (31) Ha valaki azon a napon a háztetőn lesz, holmija pedig a házban, ne menjen le, hogy elvigye! Hasonlóan, aki a mezőn van, ne térjen vissza! (32) Emlékezzetek Lót feleségére! (33) Aki arra törekszik, hogy megtartsa a maga számára az életét, tönkre fogja tenni, aki viszont tönkreteszi, az életre fogja támasztani. (34) Mondom nektek: Azon az éjszakán ketten lesznek egy ágyban, az egyiket fölveszik majd, a másikat otthagyják. (35) Két asszony őröl majd ugyanott, az egyiket fölveszik, a másikat otthagyják. (36) (Ketten lesznek a mezőn, az egyiket fölveszik, a másikat otthagyják.)” (37) Erre megszólaltak [a tanítványok], és azt mondták: „Hol, uram?” Ő pedig azt mondta nekik: „Ahol a holttest, ott gyűlnek össze a keselyűk is.”

18	(1) Példázatot mondott nekik arról, hogy mindenkor imádkozniuk kell, és nem kell belefáradniuk. (2) Ezt mondta: „Volt egy városban egy bíró, aki Istent nem félte, emberrel nem törődött. (3) Volt pedig abban a városban egy özvegyasszony [is], aki [ismételten] elment hozzá, és azt mondta: »Szolgáltass nekem igazságot ellenfelemmel szemben!« (4) [A bíró] egy ideig vonakodott, de azután ezt mondta magában: »Ha Istent nem félem és emberrel nem törődöm is, (5) hát azért, mivel fáraszt engem ez az özvegyasszony [itt], igazságot szolgáltatok neki, nehogy [állandó] jövetelével [lassanként] teljesen kimerítsen.«”
(6) Az Úr [aztán] ezt mondta: „Halljátok meg, mit mondott az igaztalan bíró! (7) És Isten ne szolgáltatna igazságot választottainak, ő, aki türelmesen meghallgatja őket, amikor éjjel-nappal hozzá kiáltanak? (8a) Mondom nektek, váratlanul igazságot szolgáltat majd nekik. (8b) Mindazonáltal amikor eljön az Emberfia, vajon talál-e majd hűséget a földön?”
(9) Egyeseknek pedig, akik azt képzelték magukról, hogy ők igazak, és a többieket semmibe vették, a következő példázatot mondta: (10) „Két ember ment fel a templomba imádkozni: Az egyik farizeus [volt], a másik vámos. (11) A farizeus [szembeötlően] megállt, és így imádkozott: »Istenem, hálát adok neked [azért], hogy nem vagyok olyan, mint a többi ember: zsivány, csaló, házasságtörő – vagy mint ez a vámos is… (12) [Hálát adok azért is, hogy] hetente kétszer böjtölök, és tizedet adok mindenből, amit szerzek.« (13) A vámos viszont távol állt, szemét sem merte az égre emelni, hanem a mellét verte, és így szólt: »Istenem, engesztelődj meg irántam, bűnös iránt.« (14a) Mondom nektek: Emez úgy ment le a házába, hogy Istennek tetszővé vált, a másik nem. (14b) Mert mindazt, aki megmagasítja magát, [Isten] meg fogja alacsonyítani, viszont aki megalacsonyítja magát, azt [Isten] meg fogja magasítani.”
(15) Odavitték hozzá a csecsemőket is, hogy érintse meg őket. Amikor a tanítványok ezt meglátták, keményen rájuk szóltak, (16) de Jézus odahívta őket, és így szólt: „Hagyjátok, hogy a gyermekek hozzám jöjjenek, és ne álljátok útjukat, mert az ilyenek számára van [itt] Isten országa. (17) Ámen, mondom nektek, aki nem gyermekként fogadja Isten országát, semmiképp be nem megy oda.”
(18) És megkérdezte tőle egy elöljáró, és így szólt: „Jó rabbi, mit tegyek, hogy örök életet örököljek?” (19) Jézus azonban ezt mondta neki: „Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak egy valaki: Isten. (20) A parancsokat ismered: Ne törj házasságot, ne ölj, ne lopj, hamis tanúságot ne tégy, tiszteld apádat és anyádat!” (21) Ő viszont azt mondta: „Ezeket mind megtartottam ifjúkorom óta.” (22) Amikor Jézus [ezt] meghallotta, így szólt hozzá: „Még szűkében vagy valaminek: Add el mindazt, amit birtokolsz, és oszd szét (a) szegényeknek – így kincset birtokolsz majd Istennél! Aztán [gyere] ide hozzám, [és] kövess engem!” (23) Ő pedig meghallván ezeket, nagyon szomorú lett, ugyanis igen gazdag volt.
(24) Amikor Jézus meglátta őt, ezt mondta: „Milyen nehezen fognak bemenni Isten országába azok, akik vagyont birtokolnak. (25) Könnyebb ugyanis a tevének bemennie a tű fokán, mint a gazdagnak bemennie Isten országába.” (26) Akik meghallották, erre ezt mondták: „És ki képes [akkor] megmenekülni?” (27) Ő pedig azt mondta: „Ami embereknek lehetetlen, Istennek lehetséges.”
(28) Akkor azt mondta Péter: „Nézd csak! Mi elhagytuk a tulajdonunkat, és követtünk téged.” (29) Ő pedig ezt mondta nekik: „Ámen, mondom nektek: Senki sem hagyta el házát vagy feleségét vagy testvéreit vagy szüleit vagy gyermekeit Isten országáért, (30) hogy ne kapta volna meg a sokszorosát ebben a [kedvező] korban, az eljövendő korszakban pedig örök életet.”
(31) [Jézus] maga mellé vette a Tizenkettőt, és így szólt hozzájuk: „Nézzétek csak, [most] felmegyünk Jeruzsálembe, és [ott] [Isten] beteljesít mindent, amit a próféták megírtak az emberfiáról: (32) kiszolgáltattatik majd a [pogány] nemzeteknek, és kigúnyolják, dölyfösen bánnak vele, leköpdösik, (33) és miután megkorbácsolták, meg fogják ölni, de harmadnapon [újból] talpra fog állni.” (34) Ők azonban semmit nem fogtak fel ebből, és e beszéd [értelmét] [Isten] elrejtette előlük, és nem értették a mondottakat.
(35) Történt pedig, hogy amikor Jerikóhoz közeledett, egy vak üldögélt az út mentén, és kéregetett. (36) Meghallván, hogy tömeg vonul el arra, érdeklődött, mit [jelentsen] ez. (37) Megmondták neki, hogy a názáreti Jézus megy arra. (38) Erre felkiáltott, mondván: „Jézus, Dávid fia, könyörülj rajtam!” (39) Akik elöl mentek, keményen rászóltak, hogy némuljon el, ő azonban annál jobban kiáltozott: „Dávid fia, könyörülj rajtam!” (40) Jézus ekkor megállt, és meghagyta, hogy vezessék hozzá. Amikor pedig [a vak] a közelébe ért, megkérdezte őt: (41) „Mit akarsz? Mit tegyek veled?” Ő azt mondta: „Uram, hogy megint lássak!” (42) Jézus erre azt mondta neki: „Láss megint! A bizalmad megmentett téged.” (43) És azonnal megint látott, és Istent dicsőítve követte őt. Az egész nép pedig, amikor meglátta [ezt], megadta a dicséretet Istennek.

19	(1) Bement Jerikóba, és áthaladt rajta. (2) És íme, egy Zakeusnak nevezett férfi, aki a vámosok feje volt, és gazdag is, (3) igyekezett meglátni Jézust, hogy ki [és miféle] lehet, a tömeg miatt azonban nem volt képes [rá], mert kis termetű volt. (4) [Ezért] előrefutott, és felmászott egy eperfügefára, hogy meglássa őt, mert arra kellett áthaladnia. (5) Amikor Jézus odaért arra a helyre, feltekintett, és ezt mondta neki: „Zakeus, sietve szállj le, mert ma a te házadban kell megszállnom!” (6) [Ő] sietve leszállt, és örömmel vendégül látta. (7) És amikor [ezt] meglátták, mind nagyon zúgolódtak, mondván: „Bűnös emberhez ment be, hogy megszálljon [nála]!” (9) [Erre] Jézus ezt mondta rá vonatkozóan: „Ma jött el a megmentés [napja] e ház számára, mivelhogy ő is Ábrahám fia. (10) Az emberfia ugyanis azért jött el, hogy felkutassa és megmentse az elveszett[ek]et.” (8) Zakeus pedig előállt, és ezt mondta az Úrnak: „Nézd, vagyonom felét, uram, a szegényeknek adom, és ha valakitől kizsaroltam valamit, négyszeresét adom vissza.”
(11) Míg azok ezeket hallgatták, [Jézus] egy példázatot fűzött hozzá, mivel közel volt Jeruzsálemhez, és azok úgy vélték, azonnal meg fog nyilvánulni Isten országa. (12) Ezt mondta tehát: „Egy előkelő származású ember elutazott egy távoli országba, hogy királyi méltóságot szerezzen magának, és aztán visszatérjen. (13) [Magához] hívta hát tíz rabszolgáját, átadott nekik tíz mínát, és ezt mondta nekik: »Üzleteljetek vele, amíg megjövök!« (14) Polgártársai azonban gyűlölték őt, és követséget küldtek utána, mondván: »Nem akarjuk, hogy ez legyen a király rajtunk.« (15) És történt, hogy amikor a királyi méltóság megszerzése után újból visszatért, magához hívatta azokat a rabszolgákat, akiknek előzőleg a pénzt adta, hogy megtudja, ki milyen nyereségre tett szert üzletelésével. (16) Megjelent az első, és ezt mondta: »Uram, mínád [még] tíz mínát szerzett hozzá.« (17) Ezt mondta neki: »Jól van hát, jó rabszolgám! Mivel hű voltál a kevésben, legyen hatalmad tíz városon!« (18) Megjött a második, és ezt mondta: »A mínád, uram, [további] öt mínát jövedelmezett.« (19) Ennek is ezt mondta: »Te is légy föléje [rendelve] öt városnak!« (20) Megjött a harmadik is, és ezt mondta: »Uram, itt van a mínád, amelyet egy kendőben őrizve tartottam, (21) ugyanis féltem tőled, mert szigorú ember vagy: leemeled, amit nem fektettél be, és learatod, amit nem vetettél el.« (22) Azt mondta neki: »Saját szavaid alapján ítéllek meg, rossz rabszolgám! [Eleve] tudtad, hogy én szigorú ember vagyok, és leemelem, amit nem fektettem be, és learatom, amit nem vetettem el. (23) Akkor miért nem adtad oda pénzemet a banknak? Én pedig, amikor megjöttem, kamatostul hajtottam [volna] be.« (24) Azután ezt mondta a mellette állóknak: »Vegyétek [csak] el tőle a mínát, és adjátok [csak] oda annak, akinek tíz mínája van!« (25) [Azok] ezt mondták neki: »Uram, [már] tíz mínája van!« (26) »Mondom nektek, hogy mindenkinek, akinek van, még adatik majd, akinek pedig nincs, [attól] [még az] is elvétetik majd, amije van. (27) Egyébként azokat az ellenségeimet, akik nem akarták, hogy királlyá legyek rajtuk, vezessétek [csak] ide, és mészároljátok [csak] le őket a szemem láttára!«”
(28) Miután ezeket elmondta, [Jézus] tovább haladt, Jeruzsálembe menve fel.
(29) És történt, hogy amikor megközelítette Betfagét és Betániát, az Olajfákról nevezett hegyet, elküldött kettőt a tanítványok közül, (30) mondván: „Menjetek el a szemközti faluba! Bemenve találtok majd egy megkötött szamárcsikót, amelyen még soha senki ember nem ült. Oldjátok el, és vezessétek [ide]! (31) Ha pedig valaki kérdezi tőletek: »Miért oldjátok el?«, így szóljatok: »Mert az ur[á]nak szüksége van rá.«” (32) Amikor a küldöttek elmentek, úgy találták, ahogyan megmondta nekik. (33) Miközben eloldották a szamárcsikót, annak urai ezt mondták nekik: „Miért oldjátok el a szamárcsikót?” (34) Ők pedig azt mondták: „Mert az ur[á]nak szüksége van rá.” (35) És elvezették azt Jézushoz, majd rávetvén felsőruháikat a szamárcsikóra, ráültették Jézust. (36) Miközben ment, felsőruháikat szórták le az útra. (37) Amikor pedig már közeledett az Olajfák-hegyének lejtőjéhez, a tanítványok egész sokasága elkezdte örvendezve, nagy hangon dicsérni Istent mindazokért az erőtettekért, amelyeket láttak, (38) mondván: „Áldott [legyen], aki jön, a király, az Úr nevében! A mennyben békesség, és dicsőség a magasságban!”
(39) Ekkor néhány farizeus így szólt hozzá a tömegből: „Mester, szólj rá keményen a tanítványaidra!” (40) Ő megfelelt nekik: „Mondom nektek, ha ezek hallgatni fognak, a kövek kiáltanak majd.”
(41) Amikor megközelítette, és meglátta a várost, megsiratta, (42) és így szólt: „Bár felismerted volna te is ezen a napon a békesség feltételeit! Most azonban el lettek rejtve szemeid elől. (43) Mert [olyan] napok jönnek majd rád, amikor ostromsáncot emelnek ellened ellenségeid, és körülvesznek, és mindenfelől szorongatnak, (44) és a földdel tesznek egyenlővé téged és benned [lakó] gyermekeidet, és nem hagynak követ kövön benned, mivel nem ismerted fel meglátogatásod [kedvező] idejét.”
(45) Bement a templomba, és elkezdte kiutasítani azokat, akik eladtak (46) mondván nekik: „Meg van írva: »És lesz az én házam a kérés / az imádkozás háza«, ti viszont terroristák búvóhelyévé tettétek.”
(47) Naponta tanított a templomban. A főpapok és az írástudók keresték [a módját], hogyan pusztíthatnák el őt, meg a nép vezetői [is], (48) de nem találták, mit tehetnének, ugyanis az egész nép rajta csüngött, s [úgy] hallgatta.

20	(1) Történt az egyik napon, hogy amikor a templomban tanította a népet, és hirdette az örömüzenetet, odaléptek hozzá a főpapok és az írástudók a vénekkel együtt, (2) és így szóltak hozzá: „Mondd meg nekünk: Milyen hatalommal teszed ezeket? Vagy ki az, aki megadta neked ezt a hatalmat?” (3) [Ő] megfelelt, és ezt mondta nekik: „Én is kérdezlek titeket. [Nevezzetek meg] ésszerű indokot, és mondjátok meg nekem: (4) [A] János által [végzett] alámerítés Istentől [való] volt-e, vagy emberektől?” (5) Erre megfontolták maguk között [a dolgot], és így szóltak [egymás között]: „Ha azt mondanánk: Istentől, azt fogja mondani: Miért nem ajándékoztátok meg bizalmatokkal? (6) Ha pedig azt mondjuk: emberektől, az egész nép megkövez minket, mert meg van győződve arról, hogy János próféta volt.” (7) [Ezért] így feleltek: „Nem [lehet] tudni, honnan.” (8) Ekkor Jézus ezt mondta nekik: „[Akkor] én magam sem mondom meg nektek, milyen hatalommal teszem ezeket.”
(9) [Akkor] elkezdte mondani a népnek ezt a példázatot: „Egy ember szőlőskertet ültetett, majd bérbe adta parasztoknak, és hosszú időre külföldre utazott. (10) A megfelelő időben elküldött egy szolgát a parasztokhoz, hogy megadják neki a szőlőskert terméséből [a köteles részt]. (11) A parasztok azonban megverték, és üres [kézzel] visszaküldték. Erre újra kezdte, és elküldött egy másik szolgát, de azok azt is megverték és meggyalázták, és üres [kézzel] küldték vissza. (12) Erre újra kezdte, és elküldött egy harmadikat, de azok azt is megsebesítették, és kidobták [a szőlőből]. (13) A szőlőskert ura ekkor ezt mondta: »Mit tegyek? Elküldöm szeretett fiamat: őt talán tiszteletben fogják tartani.« (14) Amikor meglátták őt a parasztok, így tanakodtak egymás között: »Ez az örökös! Öljük meg, hogy miénk legyen az örökség!« (15) És kidobták őt a szőlőskertből, és megölték. Mit tesz hát majd velük a szőlőskert ura? (16) Elmegy, és elpusztítja ezeket a parasztokat, és másoknak adja a szőlőskertet.” Amikor meghallották, ezt mondták: „Szó se legyen róla!” (17) Ő pedig rájuk nézett, és ezt mondta: „Mit [jelent] hát az, ami [így] van megírva: »Az a kő, amelyet a házépítők [megvizsgáltak, és mint alkalmatlant] elvetettek, az lett sarokkővé«? (18) Mindenki, aki erre a kőre esik, szétzúzódik, akire pedig ráesik, azt összemorzsolja.”
(19) Az írástudók és a főpapok igyekeztek [már] abban az órában rátenni a kezüket, de féltek a néptől – felismerték ugyanis, hogy rájuk utalva mondta ezt a példázatot.
(20) Megfigyeltették [Jézust], [oly módon, hogy] leskelődőket küldtek ki, akik igazaknak tettették magukat, hogy megfogják [valamelyik] szaván, és aztán átadhassák őt a helytartó hatóságának és hatalmának. (21) Megkérdezték tehát tőle: „Mester, tudjuk, hogy helyesen beszélsz és tanítasz, és nem vagy személyválogató, hanem az igazságnak megfelelően tanítod Isten útját. (22) Szabad adót adni a császárnak, vagy nem?” (23) [Jézus] azonban észrevette ravaszkodásukat, és ezt mondta nekik: (24) „Mutassatok meg nekem egy dénárt! Kinek a képét és feliratát [viseli]?” Azok pedig azt mondták: „A császárét.” (25) Mire ő ezt mondta nekik: „Akkor adjátok meg a császárnak, ami megilleti a császárt, viszont [adjátok meg] Istennek, ami megilleti Istent!” (26) Nem volt erejük ahhoz, hogy megfogják beszédében a nép előtt, és elcsodálkozván feleletén, elnémultak.
(27) Odament hozzá néhány szadduceus is, akik kétségbe vonják az [újra]felébresztést, és megkérdezték tőle: (28) „Mester, Mózes azt írta nekünk: »Ha meghal valakinek a testvére, akinek volt felesége, de gyermeke nem, akkor vegye el a testvére az asszonyt, és támasszon utódot testvérének.« (29) Nos, volt hét testvér. Az első feleséget vett, [aztán] gyermektelenül halt meg. (30) A második is, (31) meg a harmadik is elvette [az asszonyt], ugyanígy [a többi is] a hétből; nem hagytak hátra gyermeket, és meghaltak. (32) Végül meghalt az asszony is. (33) Az [újra]felébresztéskor mármost melyiküké lesz az asszony, mert hiszen [mind] a hétnek felesége volt?” (34) Jézus ezt mondta nekik: „Ennek a világnak a fiai nősülnek, és férjhez mennek, (35) de akiket [Isten] méltónak ítélt arra, hogy részesüljenek abban a [másik] korszakban és a halottak közül való [újra]felébresztésben, azok sem nem nősülnek, sem férjhez nem mennek, (36) mert meg sem halhatnak többé, hiszen hasonlóak az angyalokhoz, és Isten fiai, mivel az [újra]felébresztés fiai. (37) Hogy pedig [Isten] [újra] felébreszti a halottakat, [azt] Mózes is feltárta a csipkebokor [történetében], amikor »Ábrahám Istenének és Izsák Istenének és Jákob Istenének« mondja az Urat. (38) [Ő] nem a halottak, hanem az élők számára [való] Isten, számára ugyanis mindenki élő.” (39) Erre megszólalt néhány írástudó, és ezt mondta: „Mester, jól beszéltél.” (40) Ugyanis többé semmit nem mertek kérdezni tőle.
(41) [Jézus] azonban ezt mondta nekik: „Hogyan mond[hat]ják [az emberek], hogy a Messiás Dávid fia? (42) Hiszen maga Dávid mondja a Zsoltárok könyvében: »Így szólt az Úr az én uramhoz: Ülj a jobb kezem felől, (43) amíg ellenségeidet lábaid zsámolyává teszem.« (44) Tehát Dávid nevezi őt »úrnak« – de [akkor] hogyan fia neki?”
(45) Az egész nép [füle] hallatára ezt mondta tanítványainak: (46) „Óvakodjatok azoktól az írástudóktól, akik szívesen járkálnak talárban, és kedvelik a köszöntéseket a piacon, és az első helyeket a zsinagógában, meg a díszhelyeket a vendégségeken.”
(47) „Azoknak, akik felélik az özvegyasszonyok házát, és [cserébe] színlelésből hosszasan imádkoznak, súlyosabb megítélésben lesz részük.”

21	(1) Amikor feltekintett, meglátta, hogy a gazdagok [hogyan] dobják adományaikat a perselybe. (2) Meglátott azonban egy szűkölködő özvegyasszonyt is, aki két leptont dobott be. (3) Akkor ezt mondta: „Igazán mondom nektek: Ez a szegény özvegyasszony többet dobott be mindenkinél: (4) amazok ugyanis mind a fölöslegükből dobtak be az adományok közé, ő azonban nélkülözéséből egész vagyonát, amije volt, bedobta.”
(5) Amikor egyesek azt mondták a templomról, hogy [milyen] szép kövek és fogadalmi ajándékok ékesítik, így szólt: (6) „Ezeket nézegetitek? Jönnek majd olyan napok, amikor nem hagyatik majd kő kövön, amely majd le ne romboltatna.”
(7) Erre megkérdezték tőle: „Mester, mikor lesz hát ez, és mi [lesz] a jele, hogy ez megtörténik?”
(8) Ő pedig azt mondta: „Ügyeljetek arra, hogy meg ne tévesszenek titeket! Sokan jönnek majd ugyanis rám hivatkozva, és azt mondják: »Én vagyok!«, meg azt: »Elérkezett a [kedvező] idő!« Ne menjetek utánuk! (9) Amikor pedig háborúkról és lázadásokról hallotok, ne rémüljetek meg! Ennek ugyanis előbb meg kell történnie, de nem rögtön jön el a vég.”
(10) Akkor így szólt hozzájuk: „Nemzet nemzet ellen, és ország ország ellen támad majd. (11) Nagy földrengések is lesznek, meg éhínségek és járványok itt is, ott is, meg félelmetes dolgok, és nagy jelek az égből.”
(12)  „Mindezek előtt azonban letartóztatnak, és üldözni fognak titeket, [oly módon, hogy] kiszolgáltatnak titeket a zsinagógáknak és börtönöknek, királyok és helytartók elé hurcolnak az én nevem miatt. (13) Ez alkalom lesz számotokra, hogy tanúságot tegyetek. (14) Szánjátok el hát magatokat szívetekben, hogy nem fontolgatjátok előre, hogyan fogtok védekezni [a bíróság előtt], (15) ugyanis én adok majd nektek szájat és [olyan] bölcsességet, amelynek nem lesz képes ellenállni vagy ellene mondani egyetlen ellenfeletek sem. (16) Kiszolgáltatnak majd titeket szüleitek és testvéreitek is, és rokonaitok meg barátaitok is, és némelyeket közületek meg fognak ölni. (17) Mindenféle [ember] gyűlöl majd titeket miattam, (18) de semmiképpen sem vész el egy hajszál sem a fejetekről. (19) Állhatatosságotokkal fogjátok megnyerni életeteket.”
(20) „Amikor pedig meglátjátok, hogy Jeruzsálemet hadseregek veszik körül, akkor tudjátok meg, hogy elérkezett elpusztításának [órája]! (21) Akkor, akik Júdeában lesznek, meneküljenek a hegyekbe, és akik benne vannak, távozzanak belőle, és akik a mezőn vannak, ne menjenek be, (22) mert az igazságszolgáltatás napjai azok, hogy beteljesedjék mindaz, ami meg van írva. (23) Jaj a várandós és a szoptató asszonyoknak azokban a napokban, mert nagy nyomorúság lesz az országban, és harag ezen a népen, (24) és el fognak esni a kard élétől, és fogságba viszik majd őket minden nemzet közé, és Jeruzsálemet nemzetek tapossák lábbal, amíg be nem teljesedik [a] népek [kedvező] ideje.”
(25) „És jelek lesznek a napban és a holdban és a csillagokban, és a földön a nemzetek tanácstalan szorongása a tenger zúgása és morajlása miatt, (26) miközben az emberek kilehelik lelküket a félelemtől és azoknak [a dolgoknak] a várásától, amik eljönnek a földkerekségre, ugyanis az egek erői megrendülnek majd. (27) És akkor meg fogják látni az Emberfiát, [aki] eljön felhőben, erővel és nagy dicsőséggel. (28) Amikor pedig ezek kezdődnek megtörténni, egyenesedjetek fel, és emeljétek fel fejeteket, mert közeledik megváltásotok!”
(29) És mondott nekik egy példázatot: „Nézzétek meg a fügefát és az összes fákat! (30) Amikor már kihajtanak, és ti látjátok [ezt], magatoktól [is] tudjátok, hogy már közel van a nyár. (31) Ugyanígy [vagytok ezzel] ti is: Amikor látjátok ezeket megtörténni, tudjátok meg, hogy közel van az Isten országa (32) Ámen, mondom nektek: Nem múlik el ez a nemzedék, amíg minden meg nem történik. (33) Az ég és a föld elmúlik, az én szavaim azonban nem múlnak el.”
(34) „Vigyázzatok magatokra, nehogy elnehezedjék a szívetek mámortól, részegségtől és a vagyon gondjaitól, és váratlanul meglepjen titeket az a nap, (35) mint [valami] csapda: mert rá fog törni mindazokra, akik az egész föld színén laknak. (36) Legyetek éberek [tehát] minden időben, és könyörögjetek, hogy legyen erőtök elmenekülni mindezektől, amik történni fognak, és megállni az Emberfia előtt!”
(37) Napközben a templomban tanított, az éjszakákat azonban [Jeruzsálemből] kijárva, a szabadban töltötte, az Olajfákról elnevezett hegyen. (38) Az egész nép [már] kora reggel felkereste őt a templomban, hogy hallgassa.

22	(1) Közeledett a kovásztalan [kenyerek] ünnepe, amelyet pászkának neveztek. (2) A főpapok és az írástudók keresték [a módját], hogyan pusztítsák el [Jézust], ugyanis féltek a néptől.
(3) A Sátán pedig bement a karióti férfinak nevezett Júdásba, aki a Tizenkettőhöz tartozott. (4) [Ő] elment, és megbeszélte a főpapokkal és a [templomőrség] parancsnokaival, hogyan szolgáltassa ki őt nekik. (5) [Azok] megörültek [a dolognak], és megegyeztek, hogy pénzt adnak neki. (6) [Ő] beleegyezett, és kereste az alkalmas időpontot arra, hogy a tömeg [jelenléte] nélkül kiszolgáltassa őt nekik.
(7) Aztán eljött a kovásztalan [kenyerek ünnepének] napja, amikor fel kellett áldozni a pászka[bárányt]. (8) [Jézus] elküldte Pétert és Jánost, mondván: „Menjetek el, és készítsétek el nekünk a pászka[bárányt], hogy megegyük!” (9) Ők pedig ezt mondták neki: „[Mit] akarsz, hol készítsük el?” (10) Ő pedig ezt mondta nekik: „Íme, amikor beértek a városba, össze fogtok találkozni egy vizeskorsót cipelő emberrel. Kövessétek őt abba a házba, amelybe bemegy, (11) és mondjátok a ház gazdájának: »[Ezt] üzeni neked a Mester: Hol van [az] a szállás, ahol tanítványaimmal megehetem a pászka[bárányt]?« (12) Az majd mutat nektek egy nagy, párnákkal kirakott emeleti szobát: ott készítsétek el!” (13) Erre elmentek, és [mindent] megtaláltak, ahogy megmondta nekik, és elkészítették a pászka[bárányt].
(14) Amikor eljött az óra, asztalhoz telepedett, és az apostolok [is] vele. (15) Akkor így szólt hozzájuk: „Vágyva-vágytam [arra], hogy megegyem veletek ezt a pászka[bárányt], mielőtt szenvedek! (16) Mondom nektek ugyanis, hogy semmiképp nem eszem ezt (többé), amíg be nem teljesedik [az értelme] Isten országában.”
(17) Ezzel átvette a poharat, és miután hálát adott, ezt mondta: „Vegyétek ezt, és osszátok el magatok között! (18) Mondom nektek ugyanis, hogy mostantól semmiképp nem iszom a szőlőtő terméséből, amíg el nem jön Isten országa.”
(19) [Ezután kezébe] vett [egy darab] kenyeret, és miután hálát adott, megtörte, és odaadta nekik, mondván: „Ez vagyok én, értetek adva [Istentől]. Ezt tegyétek az én emlékezetemre!” (20) Miután megvacsoráztak, ugyanígy [vette] a poharat is, mondván: „Ez a pohár az új szövetség az én véremben, amely értetek ontatik ki [Isten által].”
(21) „Egyébként annak a keze, aki kiszolgáltat engem, velem van az asztalon; (22) mert az emberfia elmegy ugyan, amint [ezt Isten] meghatározta [számára], mindazonáltal jaj annak az embernek, aki kiszolgáltatja őt.” (23) Erre azok elkezdtek egymással vitázni arról, vajon ki az közülük, aki ezt meg fogja tenni.
(24) Versengés is támadt köztük [amiatt], vajon melyikük számít a legnagyobbnak. (27) [Erre Jézus így szólt:] „Végtére is ki a nagyobb? Aki az asztalnál ül, vagy aki felszolgál? Hát nem az, aki az asztalnál ül? Én azonban [olyan] vagyok közöttetek, mint aki felszolgál. (28) Ti viszont? [Ti] mindvégig kitartottatok velem próbatételeimben?? (29) És én királyi uralmat hagyok rátok?? Ahogyan Atyám hagyott rám?? (30) Hogy asztalomnál egyetek és igyatok »az én országomban«?? És majd trónon ülve ítélitek Izrael tizenkét törzsét??” (25) [Aztán] pedig azt mondta nekik: „A [pogány] nemzeteken uralkodnak királyaik, és akiknek hatalmuk van rajtuk, jótevőknek hívatják magukat. (26) Ti azonban ne így [cselekedjetek]! Ellenkezőleg! Aki köztetek a legnagyobb, legyen olyan, mint a legfiatalabb, és aki a vezető, [legyen] olyan, mint aki felszolgál!”
(31) (Az Úr pedig azt mondta:) „Simon, Simon! Nézd, a Sátán kikért titeket, hogy megrostáljon, mint a búzát [szokás]; (32) én azonban könyörögtem érted, hogy [Istenbe vetett] bizalmad meg ne szűnjék, és te, miután egykor megtértél, [majd] erősítsd meg testvéreidet.”
(33) Ő azonban azt mondta neki: „Uram, veled kész vagyok börtönbe is, halálba is menni.” (34) [Jézus] viszont azt mondta: „Mondom neked, Péter: Nem fog kiáltani ma a kakas, amíg háromszor le nem tagadod, hogy ismersz engem.”
(35) És azt mondta nekik: „Amikor elküldtelek titeket erszény és tarisznya és szandál nélkül, volt-e hiányotok valamiben?” Ők pedig azt mondták: „Semmiben!” (36) Erre azt mondta nekik: „Most viszont, akinek van erszénye, vegye elő?? Hasonlóképpen a tarisznyát is?? És akinek nincs tőre, adja el felsőruháját, és vásároljon?? (37) Mondom nektek ugyanis, hogy be kell teljesednie rajtam az Írás ezen szavának: »És törvényszegők közé számították.« Ami (ugyanis) rólam [szól], az be is teljesedik.” (38) Ők pedig azt mondták: „Uram, nézd, van itt két tőr!” Ő pedig azt mondta nekik: „Elég!”
(39) Miután kiment, szokása szerint az Olajfák-hegyére ment, és tanítványai is követték őt. (40) Amikor a [megszokott] helyre értek, azt mondta nekik: „Imádkozzatok, hogy le ne gyűrjön titeket a próbatétel!” (41) Ő maga eltávolodott tőlük, nagyjából egy kőhajításnyira, letérdelt, és így imádkozott: (42) „Atyám, ha akarod, vedd el tőlem ezt a poharat! Mindazonáltal ne az én akaratom, hanem a tied valósuljon meg!” (43) (Megjelent neki egy angyal az égből, és erőt öntött belé. (44) Halálos küzdelembe esett, de még megfeszítettebben imádkozott, és izzadsága olyan lett, mintha vércseppek hullottak volna a földre.) (45) Miután felkelt az imádkozásból, (és) odament a tanítványokhoz, a szomorúságtól alva találta őket, (46) és ezt mondta nekik: „Miért alusztok? Álljatok fel, és imádkozzatok, hogy le ne gyűrjön titeket a próbatétel!”
(47) Még beszélt, amikor íme, tömeg [érkezett], és az, akit Júdásnak hívtak, a Tizenkettő egyike haladt az élen, és megközelítette Jézust, hogy megcsókolja. (48) Jézus azonban azt mondta neki: „Júdás, csókkal szolgáltatod ki az emberfiát?” (49) Amikor a körülötte lévők meglátták, hogy mi készül, így szóltak: „Uram, odavágjunk-e tőrrel?” (50) Közülük az egyik rá is vágott a főpap rabszolgájára, és levágta a jobb fülét. (51) Jézus azonban megfelelt [nekik], és azt mondta: „Hagyjátok itt abba!” És megérintve a fület, meggyógyította őt. (52) Jézus aztán így szólt a hozzá érkezett főpapokhoz, a templom[őrség] parancsnokaihoz és a vénekhez: „Mint [valami] terrorista ellen, [úgy] vonultatok ki tőrökkel és dorongokkal. (53) Amikor naponta veletek voltam a templomban, nem fogtatok el. De ez a ti órátok: a sötétség hatalmá[nak érvényesülése].”
(54) Erre lefogták őt, elvezették, és bevitték a főpap házába, Péter pedig messziről követte. (55) Amikor tüzet raktak az udvar közepén, és körülülték, Péter [is] közöttük ült. (56) Meglátta egy szolgálólány, amint [a tűz] világosságában ült, rámeresztette a szemét, és ezt mondta: „Ez is vele volt.” (57) Ő azonban letagadta, mondván: „Nem ismerem őt, asszony!” (58) Rövid [idő] múltán más látta meg, és [így] szólt: „Te is közülük való vagy!” Péter azonban [így] szólt: „Ember, nem vagyok!” (59) Nagyjából egy óra múlva másvalaki erősködött, mondván: „Valóban, ez is vele volt, mert Galileából való!” (60) Erre Péter azt mondta: „Ember, nem tudom, mit beszélsz!” És azonnal, miközben még beszélt, megszólalt a kakas. (61) Akkor az Úr megfordult, és rátekintett Péterre, és Péternek eszébe jutott az Úr kijelentése, amit neki mondott: „Mielőtt a kakas ma kiált, háromszor tagadsz meg engem.” (62) (Kiment, és keserves sírásra fakadt.)
(63) Azok a férfiak, akik őrizték [Jézust], gúnyolták és verték, (64) majd betakarták, és ezt kérdezgették: „Prófétálj! Ki ütött meg?” (65) És sok más [isten]gyalázó dolgot mondtak ellene.
(66) Amint nappal lett, összegyűlt a nép véneinek [testülete], főpapok is, meg írástudók is, és Főtanácsuk elé vezették őt, (67) és ezt mondták: „Ha te vagy a Messiás, mondd meg nekünk!” [Ő] azonban azt mondta nekik: „Ha mondanék nektek [valamit], semmiképp nem hinnétek [nekem], (68) ha pedig [én] kérdeznék, semmiképp nem felelnétek. (69) Mostantól azonban az emberfia Isten erejének jobbján fog ülni.” (70) Ekkor mindnyájan azt mondták: „Tehát te Isten fia vagy?” Mire ő így szólt hozzájuk: „Ti mondjátok, hogy én [az] vagyok.” (71) Azok pedig azt mondták: „Mi szükségünk van még tanúvallomásra? Hiszen magunk hallottuk a [saját] szájából!”

23	(1) Felkelt az egész sokaságuk, és elvezették őt Pilátushoz. (2) [Ott] elkezdték vádolni, mondván: „Úgy találtuk, hogy ez félrevezeti nemzetünket, útját állja annak, hogy adót fizessünk a császárnak, és azt mondja, hogy ő messiás, [vagyis] király. (3) Pilátus megkérdezte tőle: „Te vagy a zsidók királya?” Ő azonban megfelelt neki, mondván: „[Ezt] te mondod.” (4) Pilátus erre így szólt a főpapokhoz és a tömegekhez: „Nem találok ebben az emberben semmi alapot [a vádoláshoz].” (5) Ők azonban tovább erősködtek, és azt mondták: „Tanításával fellázítja a népet egész zsidóföldön, Galileától kezdve idáig.”
(6) Amikor Pilátus meghallotta ezt, megkérdezte, vajon galileai-e [ez] az ember, (7) és amikor megtudta, hogy Heródes fennhatósága alá tartozik, visszaküldte Heródeshez, aki ezekben a napokban szintén Jeruzsálemben volt. (8) Amikor aztán Heródes meglátta Jézust, nagyon megörült, ugyanis jó ideje szerette volna meglátni, mivel (sokat) hallott róla, és azt remélte, hogy megláthat valami általa történt [csoda]jelet. (9) Sok szóval kérdezgette, ő azonban semmit sem felelt neki. (10) Ott álltak a főpapok és az írástudók, és hevesen vádolták. (11) Heródes erre katonai kíséretével együtt megvetően bánt vele, kigúnyolta, fényes ruhába öltöztette, és visszaküldte Pilátusnak. (12) Heródes és Pilátus pedig egymás barátai lettek ezen a napon; előzőleg ugyanis ellenséges [viszonyban] voltak egymással. (13) Pilátus pedig összehívta a főpapokat, az elöljárókat és a népet, (14) és így szólt hozzájuk: „Idehoztátok nekem ezt az embert mint olyat, aki elfordítja a népet [a császártól], és íme, én szemetek láttára hallgattam ki, és nem találtam benne semmi alapját [annak], amivel vádoljátok. (15) De Heródes sem, hiszen visszaküldte hozzánk. És íme, semmi olyat nem tett, ami méltó lenne a halálra. (16) Megfenyítem tehát, és szabadon engedem.”
(17) (Ünnepenként kénytelen volt szabadon engedni egy [foglyot].) (18) Erre valamennyien felkiáltottak: „Vidd el ezt [innen]! Engedd szabadon nekünk Barabbást!” (19) Ezt a városban történt zendülés és gyilkosság miatt vetették börtönbe. (20) Pilátus ekkor ismét szólt hozzájuk, mert szerette volna szabadon engedni Jézust. (21) Ők azonban [azt] kiáltozták: „Feszítsd meg, feszítsd meg őt!” (22) Ő azonban harmadszor [is] ezt mondta nekik: „De hát mi rosszat tett ez? Nem találtam benne semmit, ami halál[büntetésre adna] okot. Megfenyítem tehát, és szabadon engedem.” (23) Ők azonban nagy hangon ostromolták, és követelték, hogy feszíttesse meg [Jézust]. (24) Pilátus erre úgy határozott, hogy legyen meg a követelésük. (25) Szabadon engedte azt, akit zendülés és gyilkosság miatt vetettek börtönbe – akit követeltek –, Jézust pedig kiszolgáltatta akaratuknak.
(26) Amikor elvezették, megragadtak egy bizonyos cirénei Simont, aki a mezőről jött, és rátették a keresztet, hogy vigye Jézus után. (27) Nagy népsokaság követte, meg asszonyok, akik gyászolták és siratták őt. (28) Jézus azonban hátrafordult hozzájuk, és ezt mondta: „Jeruzsálem leányai, ne miattam sírjatok! Sírjatok inkább magatok miatt és gyermekeitek miatt!  (29) Mert íme, olyan napok jönnek, amikor azt mondják majd: »Szerencsések a meddők; azok az anyaméhek, amelyek nem szültek, és azok az emlők, amelyek nem szoptattak!« (30) Akkor majd kezdik mondani a hegyeknek: »Essetek ránk!« És a domboknak: »Takarjatok el minket!« (31) Mert ha [már] a nedvdús fával ezeket teszik, mi történik [majd] a szárazzal?” (32) Vittek másokat is, két gonosztevőt, hogy vele együtt kivégezzék [őket].
(33) Amikor kiértek arra a helyre, amelyet Koponyahelynek hívtak, ott keresztre feszítették őt és a gonosztevőket, az egyiket jobb felől, a másikat bal felől. (34) (Jézus pedig így szólt: „Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit tesznek!”) Ruháit [úgy] osztották szét, [hogy] sorsot vetettek [rájuk].
(35) Ott állt a nép, és nézelődött. Az elöljárók pedig fintorgatták az orrukat, és azt mondták: „Másokat megmentett! Mentse meg önmagát, ha ez az Isten Messiása, a Kiválasztott!” (36) Kigúnyolták a katonák is, [oly módon, hogy] odamentek, ecetet vittek oda neki, (37) és ezt mondták: „Ha te vagy a zsidók királya, mentsd meg magadat!” (38) Volt egy felirat is fölötte: A ZSIDÓK KIRÁLYA EZ.
(39) A megfeszített gonosztevők közül is az egyik gyalázta őt, mondván: „Nemde te vagy a Messiás? [Akkor] mentsd meg magadat és minket [is]!” (40) A másik azonban megfelelt neki; keményen rászólt, és ezt mondta: „[Még] te sem félsz az Istentől, holott ugyanazon ítélet [nehezedik] rád? (41) Mi igazságosan [szenvedünk] ugyan, mert azt kapjuk, amit tetteink megérdemelnek; de ez semmi helytelent nem tett.” (42) Majd azt mondta: „Jézus, emlékezzél meg rólam, amikor eljössz királyi uralmaddal!” (43) Erre [ő] azt mondta neki: „Ámen, neked mondom, ma velem leszel a Paradicsomban.”
(44) Már a hatodik óra körül járt, amikor sötétség lett az egész földön a kilencedik óráig, (45) mivel a nap [fénye] megszűnt; a szentély függönye középen kettéhasadt; (46) [ekkor] Jézus nagy kiáltással így kiáltott: „Atyám, a te kezedbe teszem le [a] Lelkemet!” Miután pedig ezt mondta, kilehelt.
(47) Amikor a százados látta, mi történt, dicsőítette Istent, mondván: „Valóban igaz volt ez az ember!” (48) És az egész tömeg, amely erre a látványosságra gyűlt össze, miután végigszemlélte a történteket, mellét verve visszafordult [a városba]. (49) Távolabb ott álltak ismerősei mind, és azok az asszonyok, akik őt követve vele jöttek Galileából, és látták ezeket.
(50) És íme, egy József nevezetű férfi, a Főtanács tagja, jó és igaz férfi – (51) ez nem helyeselte amazok szándékát és eljárását – Arimateából, a júdeaiak [egyik] városából, aki várta Isten országát: (52) ez odament Pilátushoz, és elkérte Jézus testét, (53) aztán levette [a keresztről], becsavarta azt egy vászonlepelbe, és elhelyezte őt egy kőbe vágott sírboltban, amelyben [még] soha senki nem feküdt. (54) Előkészület napja volt, és [már] felfénylett a szombat. (55) Csatlakoztak hozzá, és követték azok az asszonyok, akik [Jézussal] együtt jöttek Galileából, megszemlélték a sírboltot, és hogy miképpen helyezték el a testét, (56) majd visszafordultak, és illatszereket és olajokat készítettek elő. Szombaton azonban megpihentek a parancsolat szerint.

24	(1) A hét első napján a kora reggeli szürkületben [az asszonyok] elmentek a sírbolthoz, és elvitték az illatszereket, amelyeket előkészítettek. (2) A követ azonban a sírtól elhengerítve találták, (3) amikor pedig bementek, nem találták meg az Úr Jézus testét. (4) És történt, hogy miközben zavarban voltak emiatt, íme, két férfi lépett oda hozzájuk villogó ruhában. (5) Amikor azonban félelem kerítette hatalmába őket, és a föld felé fordították arcukat, [azok] ezt mondták nekik: „Miért keresitek az élőt a halottak között? (6) (Nincs itt, hanem [Isten] fölébresztette.) Emlékezzetek vissza, hogyan beszélt nektek, amikor még Galileában volt, (7) mondván: »Az emberfiának bűnös emberek kezébe kell adatnia, keresztre kell feszíttetnie, és a harmadik napon talpra kell állnia.«” (8) [Ekkor] visszaemlékeztek szavaira, (9) [majd] visszafordultak a sírtól, és hírül adták mindezeket a Tizenegynek és az összes többieknek. (10) A magdalai Mária, Johanna és Jakab Máriája, és a többi velük lévő [asszony] volt ez. [Ők] mondták ezeket az apostoloknak. (11) De számukra afféle üres fecsegésnek tűntek ezek a szavak, és nem hittek nekik. (12) (Péter azonban felkelt, elfutott a sírhoz, és amikor lehajolt, csak a [pólyázó] vászonszalagokat látta, és hazament, csodálkozva a történteken.)
(13) És íme, ketten közülük [még] azon a napon egy Jeruzsálemtől hatvan stádiumnyi távolságban lévő, Emmausz nevű faluba mentek, (14) és mindezekről az eseményekről beszélgettek egymással. (15) És történt, hogy miközben beszélgettek és vitáztak, maga Jézus ért közelükbe, és velük együtt ment [tovább], (16) de [valami] akadályozta a szemüket abban, hogy felismerjék. (17) Ő pedig így szólt hozzájuk: „Mik ezek a szavak, amiket jártatokban egymással váltotok?” Komor tekintettel megálltak. (18) Egyikük, a Kleofás nevű megfelelt neki, és ezt mondta: „Te vagy az egyetlen a Jeruzsálemben időzők közül, aki nem tudtad meg, mi történt ott ezekben a napokban?” (19) Erre azt mondta nekik: „[Ugyan] mi?” Ők pedig azt mondták neki: „Ami a nazarénus Jézussal [történt], aki tettben és szóban [egyaránt] [nagy] erejű prófétai férfiú volt Isten és az egész nép szemében: (20) hogy miként szolgáltatták ki őt főpapjaink és elöljáróink halálos ítéletre, és miként feszítették keresztre. (21) Pedig mi abban reménykedtünk, hogy ő az, aki meg fogja váltani Izraelt. De hát ráadásul már harmadik napja is van, mióta ezek történtek. (22) De néhány közülünk való asszony is megdöbbentett minket. Miután kora reggel a sírnál voltak, (23) és nem találták meg a testét, eljöttek, és elmondták, hogy [még] látomást is láttak angyalokról, akik azt mondták, hogy él. (24) El is mentek néhányan a velünk lévők közül a sírhoz, és úgy találták, ahogyan az asszonyok is mondták, őt azonban nem látták.” (25) Ekkor ő így szólt hozzájuk: „Ó, [ti] esztelenek, és rest szívűek elhinni mindazt, amit megmondtak a próféták! (26) Nemde ezeket kellett elszenvednie a Messiásnak, és [ily módon] bemennie dicsőségébe?” (27) És elkezdve Mózestől és az összes prófétáktól, az összes írásokban megmagyarázta nekik azt, ami róla [szól].
(28) Elérkeztek ahhoz a faluhoz, ahová mentek, ő pedig úgy tett, mintha messzebbre menne. (29) Erre erőltették, mondván: „Maradj velünk, mert esteledik, s a nap már bealkonyult!” Ekkor bement, hogy velük maradjon. (30) És történt, hogy amikor asztalhoz telepedett velük, kezébe vette a kenyeret, elmondta [fölötte] az áldást, megtörte, és átnyújtotta nekik. (31) [Isten] pedig megnyitotta szemüket, és felismerték, [de] aztán láthatatlanná vált számukra. (32) Akkor ezt mondták egymásnak: „Nemde lángolt a szívünk, amikor beszélt nekünk az úton, amikor feltárta nekünk az Írásokat!?” (33) Még abban az órában felkeltek, és visszafordultak Jeruzsálembe. [Ott] egybegyűlve találták a Tizenegyet és a velük lévőket, (34) [akik] azt mondták: „[Isten] valóban felébresztette az Urat, és megmutatta Simonnak!” (35) Ők is kifejtették az úton történteket, és [hogy] miképpen ismerték fel [őt] a kenyér megtöréséről.
(36) Miközben ezeket beszélték, ő [maga] állt meg közöttük, (és így szólt hozzájuk: „Békesség nektek! Én vagyok, ne féljetek!”). (37) Erre megrémültek, és félelem kerítette hatalmába őket, és úgy vélték, hogy szellemet látnak. (38) Ekkor azt mondta nekik: „Mit vagytok megrettenve, és miért támadnak ellenvetések szívetekben? (39) Nézzétek meg a kezeimet és a lábaimat, hogy [megbizonyosodjatok:] én magam vagyok az. Tapintsatok meg, és nézzétek meg, hogy egy szellemnek nincs húsa és csontja, amint látjátok, hogy nekem van.” (40) (S miután ezt mondta, megmutatta nekik kezeit és lábait.) (41) És miközben még hitetlenkedtek az örömtől, és csodálkoztak, ezt mondta nekik: „Van itt valami ennivalótok?” (42) Erre ők átnyújtottak neki egy darab sült halat (és [egy darabot] a lépes mézből). (43) Fogta, és a szemük láttára megette.
(44) Aztán így szólt hozzájuk: „Ezek azok a szavak, amelyeket elmondtam nektek, amikor még veletek voltam, hogy be kell teljesednie mindennek, amit megírtak rólam Mózes törvényében, a próféták (könyveiben) és a zsoltárokban.” (45) Akkor megnyitotta értelmüket, hogy megértsék az Írásokat, (46) és ezt mondta nekik: „Meg van írva, hogy így szenved a Messiás, és a harmadik napon talpra áll (a halottak közül), (47) és az ő nevében minden nemzetnek – Jeruzsálemtől kezdve – hirdetik, hogy térjenek meg, [és így elnyerjék] a bűnök bocsánatát. (48) Ti vagytok a tanúi ezeknek. (49) És íme, én elküldöm rátok Atyám ígéretét, ti pedig üljetek meg a városban, amíg [Isten] fel nem ruház titeket erővel a magasságból.”
(50) Majd kivezette őket Betánia tájékáig, és kezeit felemelve megáldotta őket. (51) És történt, hogy miközben megáldotta őket, eltávolodott tőlük, (és felvitetett a mennybe). (52) Ők pedig (miután [az Istennek kijáró hódolattal] leborultak előtte), nagy örömmel fordultak vissza Jeruzsálembe, (53) mindenkor a templomban voltak, és [ott] Istent áldották. (Ámen.)

FÜGGELÉK

János és Jézus

Keresztelő János és Jézus viszonyának problémája sokrétű. A kifejtésben öt réteget veszünk majd szemügyre, itt a bevezetésben azonban csak arra szeretnénk rámutatni, hogy amikor erről beszélünk, akkor az általunk teljes bizonyossággal és világossággal nem ismert (s talán soha meg sem ismerhető) egykori valóság és az evangélisták többé-kevésbé világosan felismerhető teológiai fikciói között mozgunk: azt próbáljuk megfogalmazni, hogyan is történhettek a dolgok valójában, azaz reális hipotézist igyekszünk alkotni, jobbára mellőzve a bonyolult szövegértelmezési – exegetikai – munka folyamatát (amiből egyébként kiderülhetne, hogy egy-egy szöveget miért sorolunk egyik vagy másik kategóriába, miért ilyen vagy olyan értelmezést adunk neki), s csak e munkafolyamat (pillanatnyi) végeredményét közöljük.
1. Keresztelő János önértelmezése. – János igehirdetésének tartalma hatalmas apokaliptikus látomás volt: Isten, a haragos bíró megelégelte népének (az emberiségnek?) bűneit, elhatározta magát a végső bosszúra és rendcsinálásra, s a végrehajtás is küszöbön áll: a fejszét már a fák gyökerére tette, hogy kivágjon minden olyan fát, amely jó gyümölcsöt nem terem, és kezében van már szórólapátja, hogy megtisztítsa szérűjét: búzáját csűrbe gyűjti, a pelyvát soha ki nem alvó tűzben égeti el; mindettől csak az menekülhet meg, aki jó gyümölcsöket terem, megvallja bűneit, és bűnbánata jeléül alámerítkezik nála a Jordán vizében (Mt 3,5-12; Mk 1,4).
János e haragos Bíró-Isten és az Általa tervezett apokaliptikus végmegoldás előfutárának, útkészítőjének tartotta magát (Jn 1,23: „Én a pusztában kiáltónak szava vagyok. Egyengessétek az Úr útját”, vö. Mk 1,2), s úgy vélte, hogy ő, aki csak vízbe meríti az embereket, arra sem méltó, hogy lehajoljon, és megoldja a saruszíját annak, aki majd utána jön, aki erősebb, hatalmasabb nála, és aki majd (az isteni ítélet) tűz(é)be meríti bele az embereket (Mk 1,7; Mt 3,11; Lk 3,16; Jn 1,26-27).
2. Jézus önértelmezése. – Négy rövid mondatban csak a lényeg: a) Nem tartotta magát Messiásnak. Amikor Péter ezt vallja róla, szigorúan megtiltja tanítványainak, hogy ezt híreszteljék róla (Mk 8,30-31). Föltárva a zsoltárszöveg belső ellentmondását, kimutatja, hogy a „Lélekben szóló” Dávid tévedett, és nem létezik semmiféle Messiás (Mt 22,41-46)! A főpap kérdésére, ő-e a Messiás, azt feleli: „Te mondtad”, ami annyit tesz: „Ez a te véleményed. Én azt mondom...” (Mk 14,62). – b) Nem tartotta magát Istennek (Mk 10,18-ban így szól a gazdag ifjúhoz: „Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak egyedül Isten”). – Ezekkel szemben: c) „Emberfiának” tartotta magát, azaz egyszerű, normális embernek, aki eszik és iszik (Mt 11,19), akinek nincs hová lehajtania a fejét (Mt 8,20), aki azért jött, hogy keresse és megmentse, ami elveszett (Lk 19,10), s aki nem uralkodik, csak szolgál (Mk 10, 44). – d) „Isten fiának” vagy „a” fiúnak tartotta magát, azaz: Istenhez tartozónak, Isten képviselőjének, követének (Mk 12,6), aki tudja, milyen az Isten (Mt 11,27), akinek viselkedése olyan, mint Istené (Mt 5,45: „Így lesztek fiai...”), s akiben ezért Istennek kedve telik (Mk 1,11).
3. Keresztelő János véleménye Jézusról. – Gyakorlatilag lehetetlen megmondani, kinek-minek tartotta János Jézust, mert nincs hozzá fogódzópontunk, különösen János és Jézus találkozásának időpontjára nézve: legfeljebb azt feltételezhette Jézusról, hogy a bűnbánók egyike; még a legvégén, halála előtt is csak a bizonytalanságát tudjuk megragadni: „Te vagy-e az eljövendő, vagy mást várjunk?” – kérdezteti börtönéből (Mt 11,3; Lk 7,19). Ez a kérdés azonban közvetett tagadást takar, hiszen azt mutatja, hogy János még a börtönben is a sokak által vágyva vágyott „igazi Messiásra” várakozott, aki dávidi harcossággal kiszabadítja Izraelt a rómaiak (őt pedig Heródes) kezéből, azaz nem tartotta Jézust a Messiásnak!
Megerősíti ezt az eredményünket, ha helytálló az az értelmezés, amelyet annak a minősítésnek adhatunk, amellyel János nagyon korán illette Jézust: „Isten báránya”. Feltételezhető, hogy eredetileg akkor mondta ezt rá, amikor Jézus elvált tőle, kicsit élesebben: hátat fordított neki (Jn 1,36). János, aki prófétaként minden bizonnyal mélységesen meg volt győződve istenképének tévedhetetlenségéről, érezve-látva korábbi követőjének, Jézusnak az elfordulását, azt vár(hat)ta, hogy Istennek szánt áldozati bárányként le fogják ölni Jézust, hiszen biztos, hogy az igazságos Bíró soha ki nem alvó tűzben fogja sütögetni mindazon bűnösöket, akik megvetik az ő (János) megmentő alámerítését.
4. Jézus véleménye Keresztelő Jánosról.  – Jézus kezdetben szimpatizált, sőt azonosult János istenképével és apokaliptikus teológiájával, és elfogadta az alámerítéssel történő rituális megtisztulást: ezért meríttette alá magát Jánossal a Jordánban (Mk 1,9).
Az alámerítéskor szerzett istenélménye, istentapasztalata (Mk 1,10-11), valamint az azt követő pusztai számvetés (Mk 1,12-13; Mt 4,1-11; Lk 4,1-12) nyomán megváltozott a véleménye („teológiája”), és szakított János elveivel és gyakorlatával: nem tért vissza hozzá, hanem új utakra lépett.
Érdekes bizonysága lehet ennek a fordulatnak Jn 3,25. Miért olyan fontos az evangélista számára betoldani, hogy vita támadt János tanítványai és egy meg nem nevezett „zsidó” között az alámerítés értelméről és hatásáról? Valószínűleg azért, mert – immár – maga Jézus vitatta az alámerítés szükségességét, hiszen később azt fogja tanítani (Mk 7,18-23), hogy csak a belső szándék, a szív milyensége teszi az embert tisztává vagy tisztátalanná. Egyébként: a h kódex „zsidó” helyett „Jézus”-t olvas ezen helyen...
Mindazonáltal Jézus továbbra is elismerte egykori mestere érdemeit: méltányolta, hogy János az igazságosság útjára akarta vezetni kortársait (Mt 21,32), noha ő maga már túllépett azon; dicsérte állhatatosságát és aszketikus keménységét, melyet Isten(nek a saját módján felfogott) ügyéért vállalt (Mt 11,7-8.18), és arra a következtetésre jutott, hogy „asszonyok szülöttei között nem támadt nagyobb Jánosnál” (ez persze emfatikus keleti beszédmód, nem értendő szó szerint). Nem vitatta el János prófétai mivoltát (Mt 11,9a; Lk 7,26a) – de hogy „prófétánál is többre” tartotta volna, ez a gondolat a fordítók tévedésén nyugszik csupán, akik a tárgyesetet alanyesetként értelmezik (Mt 11,9b; Lk 7,26b).
Elismerése azonban nem akadályozta meg Jézust abban, hogy ki ne jelölje a saját mércéje szerint János helyét: „Aki Isten országában a legkisebb, az nagyobb nála” (Mt 11,11). Jézus szerint tehát János kívül volt az Isten országán, bár kívül a legnagyobb; de a belül lévők közül a legkisebb is nagyobb nála! Mi magyarázza ezt a kemény véleményt? Egyszerű: Jézus a feltételek és korlátok nélküli szeretet országát hirdette, ezt nevezte „Isten országának”. A fiúságra magát méltatlannak nevező „tékozló fiú” (Lk 15,19.21) vagy a magát bűnösnek tartó, irgalomért esdeklő vámos (Lk 18,12) a szeretet e mágneses terén belül mozog; az aszkéta, ám bosszút és erőszakot hirdető (Mt 3,7; Lk 3,7) János kívül marad rajta: kívül, a korrekt igazságosság világában (vö. Mt 21,32).
Ezen általános véleményét Jézus több más nyilatkozatával is igazolta: Elutasította János böjtölési gyakorlatát (Mk 2,18-19a), amely mögött az a gondolat húzódott meg, hogy engesztelni kell az igazságos Istent. Továbbá elvetette annak az Illés prófétának a szellemét, aki lemészároltatta a Baál-papokat (1Kir 18,20-40), és úgy látta, ez a szellem támadt föl Jánosban, aki szintén erőszakkal akart „helyreállítani minden régit” (Mt 17,10-13; 11,13). Meglehet, Jánost is besorolta azok közé, akik erőszakosan lépnek föl Isten országa ellen, és elragadják azt a néptől (Mt 11,12). Az azonban biztos, hogy Jánost a „benne megbotránkozók”, vagyis az őt elutasítók közé sorolta (Mt 11,6; Lk 7,23), és világosan kimondta: „A törvény és a próféták Jánosig tartottak; attól kezdve Isten országa hirdettetik jó hírként” (Lk 16,16).
Jézus mindezek ellenére nem kiáltotta ki magát győztesnek Jánossal szemben. Szerényen és józanul megállapította: a gyümölcsök mutatják meg, melyik út a „bölcs” (Mt 11,19; Lk 7,35), hiszen gyümölcseikről ismerszenek meg a próféták (Mt 7,16), és nem a kortársak szeszélyei (Mt 11,16-17) vagy teológiai divatok döntenek érvényességükről.
5. Az evangélisták véleménye Keresztelő János és Jézus viszonyáról. – Az a kép, amely általánosan él a keresztényekben János és Jézus viszonyáról, az evangélisták teológiai fikcióinak eredménye. A fentiek ugyanis azt mutatják, hogy egy nagyon rövid (a Jézus alámerítését megelőző) időt leszámítva János és Jézus „szemben állt” egymással, teljesen ellentétes „teológiai irányzatot” képviselt. Az evangélisták azonban ezt a képet szinte a felismerhetetlenségig eltorzították, sőt ellenkezőjére fordították.
Egyrészt harmonizálták, „szinkronba hozták” Jánost és Jézust: Márk azzal, hogy a Jézus által megvalósítandó „Szentlélekbe merítést” adja János szájába, meg sem említve a (valóban Keresztelő János-i) „tűzbe merítést” (1,8). Lukács enyhébben, a tűz mellett említve a Szentlelket (3,16). Máté azzal, hogy szó szerint ugyanazzal a mondattal foglalja össze János és Jézus tanításának lényegét: „Térjetek meg, mert elközelgett a Mennyek országa” (3,2; 4,17). János is a legteljesebb összhang képét kelti a vőlegény és barátja képével (3,29).
Másrészt, ezen az összhangon belül, Jézust fokozatosan egyre inkább fölébe helyezték Jánosnak: Márknál (ebben a szűkebb összefüggésben) ez még alig jelenik meg: a (Mátétól ismert) Keresztelő János-i igehirdetés lényegét Jézusnál így toldja meg: „és higgyetek az üdvösség jó hírében” (1,15). – Máté úgy állítja be a dolgot, mintha épp Jánosnak lett volna igénye Jézus által alámerítődni, s csak Jézus energikus intésére lett volna hajlandó alámeríteni őt (3,14-15), ami képtelenség, hiszen János még a börtönben is kétségbe vonta, hogy egyáltalán Isten küldte-e Jézust (Mt 11,3). – Lukács már egyenesen grandiózus tablót fest: a „felülmúló párhuzamosság” sémájával mutatja be János és Jézus születésének hírül adását, majd születésük történetét, s e kétszer két pillért diadalívként köti össze Mária látogatása Erzsébetnél, közelebbről a Magnificat: Lukács beállítása szerint János anyja meddő, angyali híradás nyomán mégis fiút szül (1,5-25), Jézus anyja pedig egyenesen szűzként szül fiút, szintén angyali híradás nyomán (1,26-38), a fiúk közül az egyik a Magasságbeli prófétája (1,57-80, konkrétan a 76. v.), a másik viszont már csaknem a Magasságbeli maga: Üdvözítő, Messiás és Úr (2,1-20, konkrétan a 11. v.), a középső történet pedig (1,39-56) egyszerre fejezi ki a párhuzamosságban rejlő harmóniát (a két várandós nő találkozása, ld. festészet) és a felülmúlás motívumát (1,43: „Uram anyja jön hozzám”). – János (a maga krisztológiájának megfelelően) még magasabbra, sőt a lehető legmagasabbra vonja az ívet: nála Jézus a világ bűneit elvevő „Isten báránya” (1,29), „Isten Fia” (1,34), maga az isteni Logosz (1,1), aki azonos Istennel (1,2), ettől azonban ábrázolásában még tökéletes az összhang Keresztelő János és Jézus között (1,6-8; 1,26-34; 3,28-30).
Harmadrészt – ami immár egészen konkrétan János és Jézus viszonyát illeti – az evangélisták (ószövetségi minták alapján) megteremtették az (azóta közkeletű és általánosan elfogadott) „előfutár-sémát”, nevezetesen hogy János Jézus előfutára, útkészítője. Mindhárom szinoptikusnál megtalálható ez az elképzelés (Mk 1,2; Mt 11,10; Lk 7,27 – ezenkívül Lukácsnál még egy másik összefüggésben is: 1,76), s mindhárman egy Malakiástól vett idézettel (3,1) fogalmazzák meg azt: „Íme, elküldöm előtted követemet (angelosz!), hogy előkészítse előtted az utat.”
Csakhogy van itt egy „kis” turpisság; (pre)koncepciójuk érdekében az evangélisták kétszeresen is megváltoztatták az idézet eredeti szövegét: annak főmondatában nincs benne az „előtted”, mellékmondatában pedig „előtted” helyett „előttem” áll. Micsoda különbség! Az eredeti értelme az, hogy Jahve elküldi követét (aki egyébként Mal 3,23 szerint Illés próféta), hogy elkészítse számára (!), a Bíró-Isten számára az utat – az evangélisták által konstruált értelemben viszont Isten Keresztelő Jánost küldi (aki a visszatért Illésnek számít, vö. Mt 11,13; 17,10-13), hogy elkészítse az utat Jézus számára... Íme, egy nagy hatású kis krisztológiai csavarás... Az alkalmazás abszurditása egyébként is nyilvánvaló lesz, ha elolvassuk a teljes Malakiás-kontextust (3,1-5): „Nézzétek, elküldöm követemet, hogy előkészítse előttem az utat. Hamarosan belép szentélyébe az Úr... Lám, már jön is!... De ki fogja tudni elviselni jövetele napját? És ki maradhat állva, amikor megjelenik? Mert olyan, mint az olvasztók tüze és a ványolók lúgja. Leül, mint az ezüstolvasztó és tisztító mester... Elmegyek hozzátok és ítéletet tartok...” Ez lenne érvényes Jézusra?
Ugyanilyen, bár kisebb súlyú csavarással még egyszer találkozunk a szinoptikus evangélisták Keresztelő Jánosról szóló történetében: mindhárman megváltoztatják az idézett izajási mondat tagolását, feltételezhetően azért, hogy hihetőbbé tegyék a prófécia és annak „beteljesedése” közötti összefüggést, így aztán az „Egy hang kiált: Készítsetek utat a pusztában az Úrnak!” (Iz 40,3) helyett azt olvashatjuk: „Egy hang kiált a pusztában: Készítsetek utat az Úrnak!” (Mk 1,3; Mt 3,3; Lk 3,4).
Ezt a „hibát” egyébként Lukács az 1,76-ban is elkövette, csak „pontatlanul”, ismét elárulva krisztológiai tendenciózusságát: „az Úr, a Magasságbeli útjának előkészítése” helyett ugyanis mondanivalójának megfelelően „a Messiás útjának előkészítését” kellett volna írnia...
János aztán nem körülményeskedik utalásokkal és idézetekkel, hanem minden teketóriázás nélkül szájába adja Keresztelő Jánosnak a séma klasszikus megfogalmazását: „Én nem vagyok a Messiás, hanem csak előfutára” (3,28).

A fentiek nyilvánvalóvá tehetik, hogy János és Jézus – tűz és víz, föld és ég. János (minden nagysága ellenére) mindenestül a zsidóság világán belül mozog, Jézus viszont (minden zsidó gyökere ellenére) kilépett abból, és átlépett Isten világába, a kivételek és feltételek nélküli szeretet vidékére. És mindaz, aki az igazságosság talaján állva akarja berendezni az életet (a sajátját, a másokét, a társadalomét), ugyanúgy kívül van Isten országán, mint Keresztelő János – hacsak meg nem tér...

* * *

Ha lényegileg helytálló az, amit a fentiekben elmondtunk, akkor joggal vetődik fel a kérdés: Mi az oka annak, hogy az evangélisták (nyilván a már rendelkezésükre álló szóbeli igehirdetés alapján) úgy állítják be János és Jézus viszonyát, ahogyan?
Adhatunk erre néhány „felszíni” magyarázatot. Például: alapjában nem értették a lényeget (többek között, hogy Jézus számára nem a saját személye volt fontos, hanem az „ügy”, Isten országa), de lenyűgözte őket Jézus nagysága, és ezt valahogyan ki „kellett” fejezniük; félreértettek egyes kijelentéseket („Isten báránya”, „prófétánál is nagyobbat”); vagy mondhatnánk azt is: az első keresztény nemzedékek, s bennük az evangélisták csak azokkal a fogalmakkal és gondolkodási sémákkal ragadhatták meg a Jézus-jelenséget, amelyek zsidó, illetve görög (hellenista) múltjuk, hitük, világnézetük, műveltségük alapján rendelkezésükre álltak; de hivatkozhatnánk egyszerűen az általános vallástörténeti folyamat, a legendaképződés érvényesülésére, amelynek során egyre jobban fölfújják a dolgokat.
Mindezek mögött azonban meghúzódik egy mélyebb ok: Az első keresztény nemzedékekben senki sem akadt, aki képes lett volna fölfedezni a Jézus-jelenség és a jézusi üzenet radikális újdonságát és eredetiségét, s ezzel együtt azt is, hogy a Jézus-jelenség lényegét lehetetlen a régi fogalmakkal és sémákkal kifejezni; ezzel szemben a „Krisztus-eseményt” azokra a vallási alapkérdésekre adott válaszként értelmezték, amelyek évszázadok óta foglalkoztatták – a zsidóságot. Ez a válasz pedig egy mondatban így hangzik: Jézus a megígért Messiás. Ennek a válasznak a jegyében aztán kisajátították a zsidó üdvtörténetet és szent írásokat, persze átértelmezve őket – ld. Malakiás... – és beléjük vetítve saját Krisztus-értelmezésüket; így keletkeztek például a „Jézusra vonatkozó” „jövendölések”...
De miért nem akadt senki, aki képes lett volna fölfedezni Jézus radikális újdonságát? Hatalmas műveltségre, netán zsenialitásra lett volna szükség hozzá? Talán más az igazi gyökere. Az, hogy az első keresztényeknek nem volt valódi önazonosság-tudatuk, és voltaképpen csak „jobb zsidóknak” tartották magukat (a Jézusban mint Messiásban nem hívő zsidóknál), következésképpen lényegileg meg is maradtak a zsidó hagyományvonalban és gondolkodásmódban.

Számottevően azonban azóta sem változott a helyzet: a „keresztény” teológia és gyakorlat mindmáig legjobb esetben is egy „jobb kiadású” zsidó, mondhatnánk úgy is, „ószövetségi” teológia és gyakorlat, középpontjában a vér általi megváltással és a Tízparancsolattal...

Megelőlegezett szeretet
(Jn 7,53–8,11)

Az ebben a történetben leírt esemény minden valószínűség szerint Jézus működésének utolsó napjaira (legfeljebb heteire) esik, amikor egyrészt Lukács szerint (21,37) napközben a Templomban tanított, éjszaka azonban kiment az Olajfák hegyére (Márk-Máté: Betániába), és ott tartózkodott, másrészt élete már közvetlen veszélyben forgott (ezért is ment ki az Olajfák hegyére?); ezt a helyzetet Lukács már a 19,47-48-ban így foglalja össze: „Naponta tanított a templomban. A főpapok és az írástudók keresték a módját, hogyan pusztíthatnák el őt…”
Az egyik kora reggel, amikor ismét megjelent a Templomban (Lk 21,38 és Jn 8,2 szinte szó szerint megegyezik), „a farizeusok és írástudók egy házasságtörésen ért asszonyt vittek oda, és középre állították”. Az „erkölcs őrei” feltehetően szokásos szimatoló körútjukról tértek vissza zsákmányukkal: magánházaknál és nyilvános szórakozóhelyeken egyaránt tevékenykedtek.
Közlik Jézussal a tagadhatatlan tényállást, majd azt, hogy Mózes törvénye mit rendel az ilyen esetre (ti. halálbüntetést – 5Móz 22,22 –, ami gyakorlatilag a megkövezés volt), és megkérdezik a népszerű rabbit, akiről közismert irgalmassága és a bűnösök iránti szeretete, mi az ő véleménye. Az evangélium szerint „ezzel próbára akarták tenni, hogy aztán bevádolhassák”; az utolsó napok légkörében ez nagyon is lehetséges, mégsem szükségszerű feltételezni: elég, ha azt gondoljuk, hogy tisztességes és ügybuzgó, de engedelmes teológusok voltak, már ti. Mózesnak akartak engedelmeskedni (hiszen arra hivatkoznak, hogy „Mózes azt parancsolja a törvényben...” – amelyet hitük szerint mintegy Isten diktált neki).
Mindazonáltal kérdésük sokszorosan rafinált – és életveszélyes (akárcsak az a kérdés volt, szabad-e adót fizetni a császárnak, Lk 20,22): Jézus négyszeresen kínos helyzetbe kerül. Ha megengedi a megkövezést, akkor (1) szembekerül Róma törvényével, amellyel a kivégzések jogát magának tartotta fenn, (2) pusztulni hagyja az asszonyt és (3) szembekerül saját elveivel is; ha megtiltja a megkövezést, akkor (4) szembekerül Mózes törvényével, amely Isten törvényének számított. Ezek közül az 1-es és a 4-es szembekerülés mint lázadónak, illetve törvényszegőnek az életét veszélyezteti! Olyan választ kellene tehát adnia, amely egyszerre felel meg mind a négy, egymást kizáró követelménynek. Abszolút képtelenség, gondoljuk.
Lehet, hogy egy pillanatig Jézus is habozott, és ezért „hajolt le és kezdett ujjával írni a földön”. Talán időt akart nyerni a gondolkodásra. De ez nem valószínű, hiszen az adózás kérdésekor is tesz egy látszólag időhúzó gesztust („Hozzatok nekem egy dénárt!”), pedig valójában már tudja, miért kéreti oda a pénzt. Ebben az esetben viszont eleve azért hajolt le, hogy valamit írjon a porba. De mit?
Sokan és sokszor találgatták ezt, és két válasz látszik a legvalószínűbbnek. Az egyik: annak a törvénynek a szövegét írta le, amelyre a vádlók hivatkoztak, amely azonban ilyen esetben azt is előírta, hogy a bűntárs férfit is ki kell végezni (5Móz 22,22); a másik: jelképesen Jeremiás 17,13-ra akarta emlékeztetni őket (és esetleg ezt a mondatot írta is): „A porba íratnak [értsd: megsemmisülnek] azok, akik elpártolnak tőlem, mert elhagyták az Urat, az élő vizek forrását.”
Az első változat mellett szól könnyebb érthetősége, a második mellett az, hogy magasabb, elvi síkon ad választ a kérdésre (és mint prófétai jelképes cselekedet is jobban illik Jézushoz, továbbá tartalmilag is jobban illik hozzá, mint a ragaszkodás a mózesi törvényhez). Mindenesetre az utóbbi azt jelenti, hogy a törvény szigorát érvényesíteni szándékozó vádlókat Jézus Isten ítélete elé utalja, amelynek alapján minden ember bűnös, tehát Istennek mindenkit a porba kellene írnia, azaz meg kellene semmisítenie. A prófétai jelek iránt érzékkel bíró embereknek ebből meg kellett volna érteniük, hogy semmi alapjuk sincs a másik ember elítéléséhez, és inkább saját bűneiken kellene elgondolkodniuk.
Egyelőre azonban, úgy látszik, nem értik, vagy nem akarják érteni Jézus jelképes válaszát, ezért tovább faggatják, mire elhangzik tőle a történelem egyik legzseniálisabb mondata: „Aki bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ!” (Nem sokkal korábban hasonló zsenialitással válaszolt az adó kérdésében, Mk 12,17; Lk 20,25.) Ez a válasz pofon egyszerű, ugyanakkor elképesztően szellemes, és egyszerre felel meg mind a négy fönti (egymást kizárni látszó) követelménynek. Csak olyan ember lelkében fogalmazódhatott meg, akire szó szerint érvényes volt ellenfeleinek róla adott jellemzése: „Mester, tudjuk, hogy igazmondó vagy, Isten útját az igazsághoz híven tanítod, és nem másokhoz igazodol, mert nem vezet emberi tekintet” (Mt 22,16), és aki mindennel leszámolt, semmilyen önérdek nem vezeti, és nem félti az életét.
Tehát: „Aki bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ!” Bámulatunkat csak fokozza, ha tudatosítjuk még, hogy egyfelől Jézus úgy akadályozza meg a megkövezést, hogy felszólít rá (csupán a kezdés sorrendjét állapítja meg: „az dobja az első követ”), s hogy másfelől felszólítását a megkövezés végrehajtásának korabeli gyakorlatából vette – egy leheletfinom, ugyanakkor gyökerekig ható módosítással. Az volt ugyanis a szokás, hogy a kövezés kezdetén valamelyik vezető ember, vagy a jelenlévők közül a legidősebb felszólította a szemtanú(ka)t egy bevett formulával: „Aki közületek szemtanúja a bűnnek, az dobja az első követ” (5Móz 7,7). Jézus viszont, látszólag azonosulva a felfogásukkal, és látszólag magára öltve a bíró szerepét, így parancsolja meg a kövezés megkezdését: „Aki közületek bűn nélkül van, az dobja rá az első követ!” – aztán jöhetnek a többiek...
Majd ismét lehajol, és tovább írogat a földön. Talán nyomatékosítani akarta ezzel, hogy Istennek mindnyájukat „a porba kellene írnia”, el kellene törülnie a föld színéről? Talán azért hajolt le és maradt csöndben, hogy ne járasson le senkit, és mindenki az ő tekintetétől való félelem nélkül gondolkodhasson el és dönthessen? (Lehet, hogy ez a tapintat vezette már az első lehajláskor és írogatáskor?) Talán a szeretetparancsot kezdte írni: „Szeresd az Urat, a te Istenedet... Szeresd felebarátodat, mint önmagadat”?
Mindenesetre szavai nyomán „azok egymás után eltávoztak, kezdve az idősebbeken”. Ez nem gyávaság, hanem bátorság volt részükről, mert aki elindult, az ezáltal megvallotta, hogy bűnösnek tartja magát, és kockáztatta az „igazak” gúnyolódását, vagy éppen a fiatalokét, akiknek még nem volt annyi alkalmuk (ilyen) bűn elkövetésére, vagy jobban féltek attól, hogy kiderül bűnösségük. Annyit biztosan állíthatunk, hogy aki elsőként távozott, az a valódi Isten diadalmenetét nyitotta meg: azét az Istenét, aki a bűnbánó bűnöst minősíti igaznak, és nem az öntelt, saját jóságáról meggyőződött (vallásos) embert (Lk 18,9-14).
Végül Jézus egyedül marad a középen álló asszonnyal (gyönyörűen fogalmaz Ágoston: Relicti sunt duo: misera et misericordia), aki, szerencsétlen, talán még mindig remeg, hogy utolsó bírája (aki megmentette az életét, de akinek talán egyedül lenne némi alapja ítéletet mondani) mit fog szólni.
Jézus ekkor fölegyenesedik, és megkérdezi: „Asszony, hol vannak a vádlóid? Senki sem ítélt el téged?” Az asszony végképp fellélegezhet: ez a bátor és okos férfi, aki úgy mentette meg őt, hogy közben kockára tette a saját életét, nem érdeklődik sem a tette iránt, sem a partnere iránt, sem esetleges mentsége iránt, hanem csak vádlói iránt. Jézus kérdései aligha fejeznek ki meglepetést vagy megelégedettséget, még kevésbé gúnyt az eltávozottak iránt, hanem feltehetően az asszonyt akarják szóra bírni, és megkönnyíteni számára a választ. Megintcsak micsoda tapintat, ha feltételezésünk helyes! Ennél könnyebb kérdést azonban semmiképp sem tehetett volna föl Jézus, és a válasz sem lehetett ennél könnyebb: „Senki, Uram!”
Erre aztán elhangzik a végső felmentés Jézus részéről: „Én sem ítéllek el.” (A kata-krinó nem azt jelenti, hogy az asszony nem követett el bűnt, hanem hogy Jézus, illetve az általa képviselt Isten nem ítéli el és nem bünteti meg a bűnöst sem...!) Majd az evangélista szerint hozzáteszi: „Menj, és többé ne vétkezzél!”
Lehet, hogy ezt valóban hozzáfűzte, hiszen nincs ellentétben Jézus szemléletével, de a magunk részéről szívesen képzeljük azt, hogy Jézus ezt a felszólítást már nem mondta. Talán azért sem, mert elég realista volt ahhoz, hogy tudja, nem olyan egyszerű „többé nem vétkezni”, de még inkább azért, mert Jézus zseniális pedagógus (is) volt, aki tudta, hogy nem kell külön figyelmeztetni erre a bűnöst, mivel az magától is tudja, hogy nem lenne szabad többé vétkeznie, és végül mert Jézusban csodálatos tapintat volt, és aligha akarta az asszonyt még ilyen áttételes módon is múltbeli bűnére emlékeztetni (ami szintén fölösleges lett volna, hiszen egyébként is emlékezett rá). Az eredeti befejezés ez lehetett: „Menj békével!” (Vö. Lk 7,50.) Csak a „békével”-t kellett kicserélni, és beírni helyette: „és többé ne vétkezzél”. (Ld. tanulmányunk utolsó két bekezdését!)
Mi tehát a lényegi mondanivalója ennek a történetnek? – 1) Jézus, illetve az az Isten, akit ő képviselt, bármifajta feltétel nélkül megbocsát a bűnösnek (a maga részéről), ennek még a bűnös bűnbánata sem feltétele (az asszony a bűnbánat legcsekélyebb jelét sem mutatja!). – 2) Senki embernek semmiféle alapja és joga nincs arra, hogy (bíróilag) bármiért is el-ítéljen egy másik embert, és valamilyen büntetést végrehajtson rajta. (Más dolog egy-egy tett morális meg-ítélése, vö. Lk 191. lábj.!) – 3) A bűnösök „meggyógyításának” (vö. Mt 9,13c) egyetlen lehetősége, ha „megelőlegezzük” nekik a szeretetet, ha szeretetet ajándékozunk nekik anélkül, hogy azt előzetesen a legcsekélyebb módon is „kiérdemelték” vagy „megszolgálták” volna. Jézus ezt gyakorolta – ez esetben a házasságtörő asszonnyal, máskor Zakeussal (Lk 19,1-10, ahol azonban az utolsó versek helyes sorrendje: 9-10-8!), vagy azokkal a vámosokkal, akiket meghívott az asztalához (Mt 9,10 és 9,13c: kaleó = az asztalhoz kérni, vendégségbe meghívni, vö. Mt 22,3).
A kereszténység igen hamar, talán rögtön megtagadta ezt a jézusi gondolkodás- és viselkedésmódot, nem követte az ő nagyvonalú jóságát, helyébe („rejúdaizálódva”) az erkölcs-csőszködést és az unalomig ismételgetett bűnbánati intelmeket állította. Drámaian igazolja ezt, hogy a házasságtörő asszony történetét egyszerűen nem vették az evangéliumokba, azokon kívül maradt fenn, és legkorábban a 3. században, de valószínűleg csak a 4. század végén került be a kánoni evangéliumok bizonyos kódexeibe. (A legrégibb görög nyelvű kódexekben és a szír fordításokban nincs benne, de tartalmazza a D és az ún. koiné-csoport, az ólatin kódexek pedig megosztottak.) Eredeti helye nem is János-evangélium, hanem feltehetően Lk 21,38 után következett, de van olyan kódex is, amely Jn 21,24 után közli. A (jóhiszemű?) tettesek talán a krisztológusok voltak, akik attól tartottak: a történetből az olvasható ki, hogy Jézus önmagát is bűnösnek tartotta („Aki bűn nélkül való, az dobja az első követ – Én sem ítéllek el”), vagy azok a kiskaliberű férfiak, akik attól tartottak, hogy a bemutatott jézusi viselkedés menlevelet ad feleségüknek a házasságtörésre („nem ítéllek el”).
Annyi tény, hogy mérvadó körök (férfiak!) hidegvérrel némítottak el egy jézusi hagyományt: az egyházvezetés érvényesítette saját álláspontját, és talán el sem tudta képzelni (akárcsak ma...), hogy „az egyház alapítója” más állásponton lett volna – mérhetetlen károkat okozva ezzel az utókornak.

Tréfa, humor és irónia Jézus életében

      Josef Heer, Karl Herbst és Louis Kretz
                       nyomán és az ő tiszteletükre

„Egy keresztény ne nevessen! Jézus sem nevetett” – vélte egy múlt századi német teológus. A keresztény művészet is mindmáig csak komolynak, fenségesnek vagy jóságosnak ábrázolta Jézust – nevetve mindenesetre soha.
Pedig a nevetni tudásra fokozottan szükségünk lenne manapság, amikor az egyik legelterjedtebb betegség a „problematitis”, amelynek tünetei abban állnak, hogy az érintett úgy látja, tehetetlenül ki van szolgáltatva a problémáknak, elveszíti az örömöt, és nem tud többé szívből nevetni.
Szerencsére van gyógyszere ennek a betegségnek: a humor! Hiszen a humor olyan nevetés, amely még a problémáknak – és a szenvedés más formáinak – terhe alatt is lehetséges. Nem mintha a humor feltétlenül megoldaná a problémákat. Valami mást „old”. Hogy mit, azt a következő tréfás történet írja le. Egy idősebb úr már tíz éve súlyos reumában szenved. Elmegy orvosához, aki régóta kezeli. „Doktor úr”, mondja a beteg, „már nem bírom ezt a reumát.” Mire az orvos így vélekedik: „Maga is tudja, hogy mindent kipróbáltunk: masszírozást, kenőcsöket, tablettákat, kúrákat – és különösebb sikert nem értünk el. Felírhatok magának még egyszer egy iszapkúrát. De ha megint nem használ, akkor önnek már csak a humorkúra segít.”
A humor tehát nem oldja meg magukat a problémákat, vagy legalábbis nem közvetlenül, de feloldja a görcsös kötődést a problémákhoz, tehát éppen a problematitiszt; megváltoztatja viszonyulásunkat a problémákhoz, megszabadít attól, hogy azok bénító módon fölénk kerekedjenek, és ezáltal sokat elvesz nyomasztó súlyukból és végzetszerűségükből. Közvetve abban is segít, hogy „megoldásokat” találjunk a problémáinkra, még ha többnyire csak ideiglenes és gyakorlati megoldásokat is; mindenekelőtt azonban arra tesz képessé, hogy együtt tudjunk élni a megoldhatatlan problémákkal.
Persze a humor fogalmát itt nem a hétköznapi „vicc, tréfa” értelemben használjuk, tehát bármire, ami nevetésre ingerel, hanem az Otto Julius Bierbaum által meghatározott szűkebb értelemben: Humor az, amikor az ember „mégis” nevet... Tehát a humor az a képesség, hogy az ember „mégis”-nevetéssel méregtelenít, és ezáltal egzisztenciálisan legyőz egy ellenére lévő helyzetet.
A humornak különböző fajtái vannak, például az életművész vagy a fatalista humora. A hívő ember a humor egy sajátos formájára bukkanhat, a „hit humorára”. Ezt az találja meg,
•	aki érzékeny (vagy azzá válik) arra, ami boldogító az életében;
•	aki megtanulja az őt nyomasztó bajt annak nagyobb távlatába integrálni, ami őt most is pozitívan hordozza és örömmel képes eltölteni (azaz a saját hite);
•	aki ily módon viszonylagossá teszi szorultságát (depresszióját), és
•	aki ezáltal újból nyitottá válik arra, ami megmaradt boldogítónak, úgyhogy a meglévő baj ellenére képes fölnevetni.
A hit e humorában az az alapfok, amikor valaki el tudja kerülni a megkeseredést, és eljut a bizakodás és a higgadtság állapotára. A felsőfok pedig a felszabadult felnevetés az új és új viszonylagosító integrálás és az öröm újra megtalálása után.
Jézus fölszólította hallgatóit arra, hogy tanuljanak tőle (Mt 11,29). Miért ne tanulhatnánk tőle humort is?
Persze az evangéliumok sehol sem írják, hogy Jézus nevetett volna. De azt sem írják sehol, hogy volt haja. Vajon arra következtethetünk-e ebből, hogy golyófejű volt? Az evangéliumok hallgatása tehát arra utal, hogy csak közvetve találhatunk rá Jézus humorára, egyfajta nyomolvasás segítségével, amely értő és beleérző értelmezéssel dolgozik.
Mindenesetre nem nehéz fölfedezni Jézus alakjának jellegzetes vonásait, és ezek közé tartozik az életöröm is. Ez egész magatartásában megmutatkozik. Hiszen Jézus minden más volt, csak aszkéta nem. Vendégségeken, lakomákon vesz részt, és szemel láthatóan oly gyakran, hogy ellenfelei szitkot gyárthatnak ebből: „... ez a zabáló és piáló, a vámosok és a bűnösök barátja” (Mt 11,19). De hát Jézus már názáreti programbeszédében is az Izajás próféta által meghirdetett öröm követeként értelmezte önmagát: „Az Úr küldött engem, hogy jó hírt vigyek a szegényeknek..., az öröm olaját a gyászruha helyett, ujjongást kétségbeesés helyett” (Iz 61,1-3; Lk 4,18-19).
Örömének legmélyebb forrása kapcsolata az Atyával: „Abban az órában Szentlélekkel telten, tele örömmel, felkiáltott: Áldalak téged, Atyám...” (Lk 10,21). Örömének másik forrása pedig az emberek iránti, istenkapcsolatából fakadó szeretete.
S ha üzenetét később egyszerűen „jó hírnek” (örömhírnek) lehetett nevezni, akkor lehetetlen, hogy a hírnök az ellenkezőjét élte volna.
Hogy Jézus humorát miképpen tehetjük magunkévá, abban segíthet a „magától növő vetés” példabeszéde (Mk 4,26-29), amelynek főbb gondolatait így lehetne megfogalmazni:
•	A mag mégiscsak Istentől van. Isten minden ellenvetés és kétség ellenére működik, és általunk is építi országát.
•	A magot ma is el kell vetni. Ha – mint a példabeszédbeli paraszt – hagyjuk, hogy Isten igénybe vegyen erre, akkor új fényben látjuk magunkat és életfeladatunkat. Isten általunk akarja felhívni önmagára más emberek figyelmét is. Ez az elmélyült önazonosság alkotja az integrálás központi vonatkozási pontját.
•	A mag csak lassan növekszik. Nem kíván-e ez olyan higgadtságot, amelyet hagynunk kellene, hogy erősen hasson ránk az integrálásban?
•	Egyszer eljön az aratás. A hit bizakodása ez a jövőt illetően. Ha Isten elkezdett valamit az emberiséggel, akkor véghez is fogja vinni (vö. Lk 14,28-30.31-32). (Ezeket a gondolatokat – kibővítve másokkal – a magvetőről szóló példabeszéd is tartalmazza, Mk 4,1-9).
Ha meggyőződéssel valljuk ezeket a tételeket, akkor szembesíthetjük velük a gondokat és bajokat, s e szembesítés révén a gondok és bajok mindinkább veszítenek a fejünket és szívünket uraló hatalmukból, és létrejön egy bizonyos higgadtság; az az „elkötelezett higgadtság”, amely megteszi, ami lehetséges, és a többit ráhagyja arra az Istenre, akinek gondolatai és útjai mások, mint a mieink (Iz 55,8).
Ez a higgadtság – amelyet az „elaludni tudó” paraszt személyesít meg a példabeszédben – azután képessé tesz arra, hogy újból nyitottá váljunk arra a sok boldogító dologra, ami az életünkben és a hitünkben adva van. Ezért tudunk a sok megoldatlan – sőt talán megoldhatatlan – probléma ellenére nevetni. És éppen ezt hívjuk a hit humorának.

A Jézus humorát tárgyaló fejezetnek elébe állítunk egyet Jézus „tréfáiról”, majd csatlakoztatunk hozzá egyet Jézus iróniájáról. (Nehéz a három „műfajt” élesen elválasztani: egyik vagy másik példa kerülhetett volna az itteni beosztástól eltérő kategóriába, vagy éppenséggel két, esetleg három kategóriába is.)

1. Tréfa
A „tréfa” szót most egészen sajátos jelentésben használjuk. A „tréfálkozás” adományával megáldott ember örül annak, ha ötletgazdag találékonyságát szavakban (vagy tettekben) kijátszhatja; újból és újból ösztönzést érez arra, hogy egy gondolatnak meglepő módon adjon alakot. De találmányain nem tépelődik; ellenkezőleg, éber lélekjelenlétének az a jele, hogy villámgyorsan észreveszi a merész kifejezésmód alkalmát. Egyfajta művészet ez, amely egyedülállóan jelent meg Jézusban, lénye legmélyében gyökerezve. És éppen mivel oly mélyen gyökerezik, kibontakozásának nem feltétele a jó hangulat véletlene. Merész és meglepő szava kétségtelenül gyakran fakad lelkesedésből, de sűrűn felháborodásból, haragból, sőt olykor keserűségből; egyszer a csúfolódás, máskor a gúny vagy az irónia hanglejtésével; merész és „tréfás” szava nem is kell, hogy mindig nevetést váltson ki a hallgatóból.
Azt mondhatjuk tehát: ez a fajta „tréfálkozás” egyfajta adomány, tehetség – és nem ennek az adománynak, tehetségnek a terméke. Ha mégis magát a „terméket” akarnánk valahogy meghatározni, azt mondhatnánk: A jézusi értelemben vett „tréfa” egy gondolat meglepő és szellemes formába öltöztetése; tréfás megállapítás, kérdés vagy felszólítás, amely meghökkentően és váratlanul fején találja a szöget, és ezáltal sokkol. – Lássunk ezekből egy csokorra valót!
a) A teve és a tű foka (Mk 10,17-27). – Jézus megkedveli a gazdag ifjút, ezért megmutatja számára a továbblépés útját. Már ennek a megfogalmazása is milyen meglepő, milyen paradox: „Egy dolog hiányzik neked: ajándékozd el mindenedet!” („Egyet nem birtokolsz még: a birtoklás-nélküliséget!”) S amikor a gazdag ifjú képtelennek bizonyul a felvázolt út megtételére, akkor Jézus – keserűségében?, csalódottságában? – rátalál erre a groteszk és hallatlanul merész, és mégis csupán a valóságot kifejező képre: „Könnyebb átmenni a tevének a tű fokán, mint a gazdagnak bejutni Isten országába.” (Nem is csak: „Olyan nehéz a gazdagnak, mint...”, hanem: „Könnyebb a tevének...”) S ez így van: Az ember nem juthat be „Isten országába”, Isten világába, azaz oda, ahol az isteni magatartás érvényesül („uralkodik”, vö. „Isten Uralma”), amíg úgy össze van nőve a birtokával, mint a teve a púpjával; hiszen egymást szerető lények közösségében lehetetlen azt mondani: „Ez a dolog – legyen az egy termelőüzem vagy az utolsó darab kenyér – kizárólag számomra létezik, számotokra nem!” Aki még így gondolkodik és eszerint cselekszik, az egyszerűen kívül áll Isten világán, amelyben a kölcsönös ajándékozás isteni játéka a rend; a magántulajdon csomagjaival oda nem lehet bejutni, csak tulajdonjog nélkül; vékony, csomótlan fonálként – át a tű fokán.
b) Vágd le a lábadat (Mk 9,43-47)! – Azt mondják, ha a róka a mancsát becsípő csapdába esik, nem várja be a vadászt, hanem lerágja a mancsát, hogy legalább sántikálva tovább élhessen. Az élet töretlen akarásával párosult ösztönös okosságnak ezt a szellemes képét használja fel Jézus egy magasabb rendű igazság szemléltetésére, minthogy itt a puszta biológiai létnél magasabb rendű, „Isten országabeli”, azaz szeretet-élet a tét: „Ha az (egyik) lábad csapdában tart, vágd le! Jobb számodra az életre jutni, ha sántikálva is, mint mindkét lábad birtokában (ez egyúttal leheletfinom irónia!) a gehennára (= a holtak gödrébe) vettetned!” Azaz: Jobb számodra, ha határozottan elveted azt, ami az Isten országába jutásban (= a szeretet szerinti viselkedésben) (meg)akadályoz, legyen az az anyagiakhoz, a sikerhez, a hagyományhoz vagy éppen a puszta biológiai életedhez kötődés, mint ha ezek teljes birtokában elveszíted az Életet!
A csapdába csípett láb képe egyúttal kizárja az aszketikus félreértést: Értelmetlen lenne szükségtelenül levágni a lábunkat, azaz ha enélkül is tovább tudnánk élni. Ugyanígy értelmetlen lenne például megvetni a föld javait azért, hogy böjtöléssel kiérdemeljük a mennyországot. Vidáman enni és inni – nagyon is jézusi dolog. De ha „mellettünk” éhezik valaki, akkor le kell mondanunk a kenyerünkről és meg kell osztanunk vele; vagy ha a családhoz kötődés lehetetlenné teszi, hogy bevessük magunkat Isten országáért, akkor szakítanunk kell a családdal. (Az eredeti képet az evangélisták bővítették ki a kéz levágásával és a szem kivájásával.)
c) Félbehagyott áldozatbemutatás (Mt 5,23-24). – „Ha adományodat az oltárra viszed, és ott eszedbe jut, hogy testvérednek panasza van ellened, hagyd ott feküdni adományodat az oltár előtt, és siess, hogy előbb kiengesztelődj testvéreddel...” Meghökkentő felszólítás, mert szó szerint véve valami lehetetlent és hallatlant kíván. Hiszen mégsem hagyhat ott egyszerűen az ember egy leölt bárányt a jeruzsálemi templom oltára előtt, hogy közben elintézzen egy másik, talán nagyon hosszadalmas ügyet (esetleg egy galileai utazással egybekötve); mire visszaérne, igencsak bűzlene az a bárány... Még nagyobb súllyal esik latba, hogy egyszerűen tilos a megkezdett kultikus cselekményt félbeszakítani („az istentisztelet = istenszolgálat előbbre való az emberszolgálatnál”). Mégis, milyen találóan fejezi ki Jézus ezzel a felszólítással, hogy az Istennel való kiengesztelődéshez csak a testvérrel való kiengesztelődésre van szükség, semmi másra; kultikus engesztelő áldozatra sincs, amelyet az ember a felebarátját megkerülve akarna Istennek felkínálni. (Az „adomány”, az istentisztelet esetleg lehet azután a megtörtént – emberi – kiengesztelődés jele: „Azután bemutathatod adományodat.”)
Ugyanezt az igazságot képviseli hasonlóan paradox másik felhívása: „Ha már felálltatok a (közös) imádsághoz, előbb bocsássatok meg, ha panaszotok van valaki ellen – hogy Isten, a ti Atyátok nektek is megbocsássa bűneiteket” (= mert csak így bocsátja meg; Mk 11,25).
d) Böjtös lakodalom (Mk 2,18-19)? – Keresztelő János köre és a farizeusok szigorúan böjtöltek. De ennek a böjtnek a motívuma nem a lemondás volt az éhezőkkel osztozás érdekében, még csak nem is a normális önfegyelem, amely szükséges ahhoz, hogy egészségesek maradjunk (vagy azzá váljunk), vagy embertársainknak szolgálhassunk. Ez kultikus és aszketikus böjtölés volt, kifejezendő részben a szomorúságot amiatt, hogy Jahve elfordult s távol van népétől (annak bűnei miatt), részben engesztelésül, hogy ismét forduljon vissza hozzá. Viszont Jézus azt élte meg, hogy Isten nagyon is jelen van, ráadásul nem mint haragos Bíró (ahogyan Keresztelő János hirdette!), hanem mint szerető, örömet sugárzó Vőlegény (ahogyan a próféták is beszéltek róla: Iz 54,5; 61,10-11; 62,4-5; Jer 2,2; Ez 16; Oz 2,18), következésképpen semmi ok a kultikus, aszketikus böjtölésre, amint teljességgel értelmetlen lenne az élet legvidámabb ünnepén evés-ivás helyett böjtölni. Ezt a magától értetődőséget fogalmazza meg lefegyverző költői kérdésével: „Böjtölhet-e a násznép, ha egyszer együtt van a lakodalmas házban a vőlegénnyel?” (Még szolidaritásból sem azokkal, akik a mindenkinek szóló – Lk 14,16-17.21-23 – meghívás ellenére kint maradnak, jelen esetben a János-tanítványok és a farizeusok...)
e) Teremtsünk embert a szombatért (Mk 2,23-27)? – A „szombat” körüli konfliktusok hátterében az ószövetségi előírás állt: „Jahve megparancsolta: Hat napon át szabad dolgozni. A hetedik nap legyen előttetek szent, a tökéletes nyugalom napja, szent Jahve számára! Mindenki, aki ezen a napon munkát végez, halállal bűnhődjék. Szombaton még tüzet sem gyújthattok házaitokban” (2Móz 35,1-3). Eszerint a szombatot Isten nem az ember javára rendelte, hanem önmaga tiszteletére. Oly kizárólagosan, hogy az ember legelemibb szükségleteinek is háttérbe kell szorulniuk, például a főzés céljából történő tűzgyújtásnak. És oly szigorúan, hogy Isten a szombat minden áthágását halállal büntetteti. Jézus rádöbbent: Micsoda Isten az ilyen?! (Pontosabban: Micsoda istenkép?!) És szívének bizonyosságában egyszerűen megfordította a logikai sorrendet: „Isten a szombatot teremtette az emberért (persze közvetve: azáltal, hogy az emberek fölismerték a hétnapos ritmus helyességét), és nem az embert a szombatért” (az eredetiben: „A szombat lett az emberért, és nem az ember a szombatért”).
Így, kijelentő módban hagyományozták át ezt a tanítását, de könnyen elképzelhetjük, hogy eredetileg kérdő módban fogalmazta meg (kérdéssel válaszolva a farizeusok kérdésére?). A kérdés formájú válasz még jobban kifejezné talpraesettségét, s egy csipetnyi iróniát is tartalmazna: „Vajon Isten előbb a szombatot csinálta meg a maga tiszteletére, és csak aztán az embert a szombatért (hogy szombaton ne kelljen egyedül tisztelnie önmagát), vagy a szombatot az emberért csinálta?” (Feltevésünkre feljogosít Mk 3,4: „Szabad-e szombaton jót vagy rosszat tenni, életet menteni vagy elpusztítani?” Vagy éppenséggel az előbb tárgyalt kérdés: „Böjtölhet-e a násznép...?”)
f) Akinek vannak fülei (Mt 11,15; Lk 14,35)... – Jézus tréfás, ugyanakkor szellemes, nagy tágasságú és nagy mélységű megjegyzései közül az egyik legkedvesebb: „Akinek vannak fülei, az hallja meg” (Mt)! Amikor kimondja, alighanem kis mosoly suhan át az arcán, amit talán csak szemei felcsillanásán lehet észrevenni. A tréfa abban áll, hogy a felszólítás kifejezetten azokra irányul, akiknek vannak fülei. Eszerint kellene lenniük olyanoknak is, akiknek nincsenek. Egy szórakozott hallgató talán oda is kap oldalt a fejéhez, hogy ellenőrizze, melyik csoportba tartozik. De hát itt mindenki megszólított, hiszen a fül nélküliek csoportja nem létezik (a felszólítás mégis azt a látszatot kelti, mintha léteznék). Tehát mindenkinek szól: „Jegyezzétek meg, amit mondtam!”
E logion azonban más formában is fönnmaradt: „Akinek vannak fülei a hallásra, az hallja meg” (Lk)! Most az feltételeztetik, hogy mindenkinek vannak ugyan fülei, de mintha egyesek hallás céljából rendelkeznének fülekkel, mások meg valamilyen más célból. De minthogy valójában senkinek a fülei nem szolgálnak más célt, a felszólítás szó szerint véve értelmetlen lenne. Értelmet csak annak számára nyer, aki a „hallást” tágabb (átvitt) értelemben fogja föl, nevezetesen: Ne csak arra használd a füleidet, hogy hallj velük, hanem arra is, hogy helyesen hallj; helyesen hallani azonban azt jelenti: megérteni; megérteni viszont azt: megszívlelni.
Jézus e felszólításának – amely ebben a formában valószínűleg az ő találmánya – rendkívüli ötletességét emeli ki az alábbi megfontolás: Mondanivalóját kifejezhette volna két meztelen szóval is: Mindenki hallja meg! De vajon melyiket hangsúlyozná a kettő közül? A legszívesebben mindkettőt, hiszen mindkettőre gondol: Mindenki hallja meg! És: Mindenki hallja meg! De egyszerre két szót hangsúlyozni nem lehet. Viszont a kis tréfa mintegy mellékesen mégiscsak nyomatékot kölcsönöz mindkét alkotóelemnek (ami persze különbözik a hang általi hangsúlyozástól), szinte gondolati nyaklevest adva mindkettőnek. A „mindenki” elem a kis csalás kerülőútján kapja a nyaklevest; az ember egy pillanatra meghökken: „Akinek vannak fülei...” Ki az? Hát éppen mindenki! A „hallja meg” elem másféle nyaklevest kap; mivel a fülek már szóba kerültek, bolondosnak ható magától értetődőség adódik: „Akinek vannak fülei...” Mit csináljon? Hát halljon velük!

Jó néhány ilyen „tréfát” említhetnénk még, de lezárásképpen éppen csak utalunk kettőre: „Isten legalább olyan jó (persze: sokkal jobb), mint a mísz szomszédod” (aki nem akar éjjel fölkelni, hogy kenyeret kölcsönözzön: Lk 11,5-8); hasonlóan: „Isten legalább olyan jó..., mint a gonosz bíró...” (Lk 18,2-5.) – „Mivel akarjátok megfűszerezni a sótlanná vált sót” („Hogy akartok életet lehelni a megmerevedett, halott Tórába”; Mk 9,50)?

2. Humor
A bevezetőben részletesen kifejtettük, mit értünk humoron, ezért itt csak a legtömörebb „meghatározást” idézzük vissza: a humor a „mégis nevetés” képessége. Azt is mondtuk, hogy ennek a humornak a higgadtság, a lelki nyugalom az alapfoka (de ezt a vonását minden „lépcsőfokon” megfigyelhetjük majd, sőt a végén kiderül, hogy ez egyúttal felsőfoka is lehet), ezért egy erre utaló példacsokorral kezdjük idevágó fejtegetésünket.
a) A higgadtság példázatai. – Egészséges ember lévén, Jézus részben csalódottsággal és szomorúsággal reagált elutasítására. Például felpanaszolta: „Jeruzsálem, Jeruzsálem! Hányszor akartam egybegyűjteni fiaidat, mint ahogy a tyúk gyűjti szárnyai alá a csibéit, de te nem akartad” (Mt 23,37). De nemcsak hogy nem akarták, hanem erőszakosan léptek föl ellene: rossz hírbe hozták, fenyegették, üldözték (majd végül megkínozták, keresztre szögezték); keserű tapasztalatait összegzi, amikor azt mondja: „Isten országa erőszakot szenved” (Mt 11,12; Lk 16,16). Másfelől azonban, s úgy tűnik, ez a magatartása volt túlsúlyban, rendkívül meglepő higgadtsággal reagált, amiről számos példabeszéde tanúskodik.
A magvetőről szóló példabeszédben (Mk 4,1-9) tárgyilagosan és panaszos felhang nélkül állapítja meg igehirdetésének veszteségeit: szavainak vetése (nagyobb?) részben a keményre taposott útfélre, köves vagy tövises talajra hull; a többi azonban mégiscsak jó földbe kerül és bőséges termést hoz, s a végén ezt emeli ki Jézus pozitív beállítottsággal. – Tudja, hogy az általa elindított mozgalom olyan kicsi, mint egy mustármag, de nem panaszkodik, hanem bizalommal telve arról beszél, hogy ez a magocska nagy fává nő majd (Mt 13,31-32). – Csak néhány ember csatlakozik hozzá, ő azonban higgadtan abban reménykedik, hogy kovászként fognak hatni (Mt 13,33).
Jézus tehát maga is gyakorolta azt a magatartást, amelyet kifejezetten mintául állít abban a példabeszédében, amelynek nem jelentéktelen mellékszereplője a nem ideges paraszt, aki miután elvetette a magot, nagy lelki nyugalommal tud aludni, mivel tudja, hogy a magban (Istentől kapott) belső termőképesség rejlik (automaté hoz termést; Mk 4,26-29). (Nem véletlenül mondta egyszer kihívóan G. Bernanos: „Isten nem kedveli azokat az embereket, akik nem tudnak aludni” – mert nem hagyja őket a „problematitis”, amelybe nyüzsgésük és bizalmatlanságuk kergeti őket.)
Ezt a magatartást azonban nemcsak tanítani tudta Jézus, hanem „éles helyzetben” (sőt a legélesebbekben) gyakorolni is. Világosan tanúskodik erről viselkedése a viharban (Mk 4,35-41). Ha elbeszélői túlzásnak vélhetjük is, hogy aludt, miközben „a hullámok becsaptak a bárkába, úgyhogy már majdnem megtelt”, mindenesetre rendkívüli nyugalmat kellett árasztania, ha tanítványai – minden tiszteletet félrehagyva – azt kérdezték: „Mester, nem törődöl azzal, hogy elveszünk?” Elképesztő a viszontkérdése a tomboló viharban: „Mit féltek annyira? Hogy lehetséges, hogy még mindig nincs bizalmatok (Istenben)?” Még elképesztőbb, ha meggondoljuk, hogy annak a Jézusnak a szájából, aki tudomásul vette Isten be-nem-avatkozását a világ eseményeibe (vö. Mk 9,31a; Mt 26,39), és aki elutasította a bizonyító csodákat (vö. Mt 16,1-4), ez csak azt jelentheti: „Lehet, hogy bele fogunk fulladni a tóba; de mégsem esnétek pánikba, ha bíznátok Istenben, aki képes arra, hogy három nap múltán (Mk 9,31b) új életre keltsen minket (odaát).” S beleérthette: „Ez a bizalom és a belőle fakadó higgadtság aztán képessé tenne titeket arra, hogy pánik helyett megragadjátok az evezőket.”
b) Istendicséret a sikertelenség közepette (Lk 10,21): „Szentlélekkel telve, teljes örömmel így szólt abban az órában: Áldalak téged, Atyám, mennynek és földnek ura, mert elrejtetted ezeket a bölcsek és okosak elől, és föltártad a kicsinyeknek...” – Sikertelenségét és sikereit egyszerre tárja itt Jézus az Atya elé: az általa hirdetett „jó hír” elutasítását a „bölcsek és okosak” részéről, és elfogadását az „éretlenek”, a kicsinyek: a szegények és műveletlenek részéről. Ez azt mutatja, hogy Jézus képes a sikertelenségeit (is) – amelyeknek jövőbeli végzetes következményeit nem lehetett nehéz kiszámítania (vö. Mk 8,31) – nagyobb összefüggésbe integrálni (ez a „nagyobb összefüggés” jelentheti a most még elutasító „tékozló fiúk” jövőbeli megtérését [vö. Lk 15,4.8.11-24], meg Jézus bizalomteli és bensőséges viszonyát is az Atyához, azt a kapcsolatot, amely képes mindent elhordozni), s ezzel az integrálással viszonylagossá tenni a sikertelenségek miatti fájdalmát, és így ismét képessé válik Isten dicséretére, méghozzá „teljes örömmel” (agalliaein = ujjongani). Mi ez, ha nem „mégis nevetés” – azaz humor? Tanítgatta erre övéit is:
c) „Porlerázás.” – Jézus a békesség (salóm, Mt 10,12) üzenetével küldte szét (Mt 10,5) tanítványait. Ám számítaniuk kellett a visszautasításra is. Mitévők legyenek olyankor, kérdezhették. Jézus eligazítása: „Akkor (már) a ház elhagyásakor rázzátok le a port lábatokról” (Mt 10,14). „Ne cipeljétek magatokkal egy lépést sem azt a piszkot, ami ott rátok tapadt: az ő békétlenségüket, amely a sikertelenség miatti kedvetlenségként és haragként szállt rátok, mint lábatokra a por. Rázzátok le! Ne hagyjátok, hogy a kudarc keserűvé tegyen titeket! Akkor békességetek visszaszáll rátok (Mt 10,13), mint annak idején Noéhoz az első (béke)galamb, amely még nem talált leszállóhelyet (1Móz 8,8), s ti tehermentesen tudtok tovább tevékenykedni.” (Jézusnak e mély humort rejtő béketanítását később a vádolás – Lk 9,5 –, a fenyegetés és a bosszú üzenetévé – Mt 10,14-15 – csavarták ki.) De Jézus ennél nagyobb bajok „humoros” feldolgozására is biztatta hallgatóit:
d) Szerencsés szegények. – „Szerencsétek van nektek, ti szegények – mert Isten országa értetek van itt” (Lk 6,20). A mondás mindkét fele magyarázatra szorul, főképp ha nem akarjuk, hogy kegyetlen gúnyként vagy olcsó vigasztalásként (ópiumként...) hangozzék, hanem azt akarjuk, hogy felfedezhető legyen benne a mélységes jézusi humor.
A szakirodalomban vég nélküli viták folynak arról, kikre gondolt Jézus, amikor „szegényekről” beszélt. Talán a legegyszerűbb és legbiztosabb, ha szavainak folytatását fogjuk fel értelmezésként: „Szerencsések vagytok ti, akik most éheztek..., akik most sírtok” (Lk 6,21), és semmi többet nem magyarázunk bele (tehát például a sírás mögött sem keresünk „magasabb” lelki okokat, hanem egyszerűen a különféle szenvedéseket tartjuk a gyökerének). Az éhezők és sírók szerencséje (és nyomorúságuk „humoros” feldolgozásának forrása) pedig abban áll, hogy Isten országa értük van itt (és ilyen értelemben az „övéké”), konkrétan: hogy ők a jóllakás és a nevetés várományosai. Mi módon? Nem csodák, Isten „fölülről” való beavatkozása révén (ahogy az apokaliptikusok gondolták), nem is erőszakkal (ahogy a zelóták akarták), hanem úgy, hogy megtért emberek – akik Isten országát alkotják, mert Isten ajándékozó lelkülete tölti be őket – megosztják ennivalójukat az éhezőkkel (Mk 6,37a) és orvosolják szenvedéseiket (Lk 10,9) (ahogyan Jézus tanította; ld. még Lk 6,35b). – Persze megjegyezhetjük, hogy a most szóban forgó humor részben feltételes vagy közvetett jellegű, hiszen teljes „működésének” feltételei részben kívül esnek az érintett szegényeken: azokban kell megvalósulniuk, akik Jézus tanítását követik.
A bevezetőbeli meghatározás szerint humor az, amikor az ember „mégis nevet”. Az eddig feldolgozott anyagból is látszik, hogy ez a nevetés (a dolog természetéből fakadóan) azért nem (mindig) könnyed, felhőtlen nevetés, hanem inkább csak mosolygás, derűs mosoly, vagy mint a fejezet lezárásában látjuk majd, még annyi sem, csupán belső béke. A most következő alpontokban azonban kifejezetten hangsúlyos a vidám mosoly vagy éppen nevetés.
e) Igyunk vizet borként! – A jézusi humor egyik legáttetszőbb és legzseniálisabb megnyilatkozását fedezhetjük fel a kánai menyegzőn történtekben (Jn 2,1-10), ha meg tudunk szabadulni a jánosi csoda-magyarázattól, másfelől pedig – beleélve magunkat Jézus szellemiségébe és lelkületébe – kissé szabadjára tudjuk engedni fantáziánkat (ha tetszik: intuíciónkat). Ez esetben a következő parafrázist adhatjuk elő.
Elfogyott a bor. Szegény (!) emberek lakodalmán megesik az ilyesmi, de akkor is – micsoda szégyen! Mit lehet tenni ilyen szorult helyzetben? Jézus már tudja. Megtölteti a hat nagy kőkorsót vízzel, hozat belőle, töltet magának, és kristályos vízzel telt poharát magasba emelve, humoros tósztba kezd, mondjuk így: „Barátaim, mi szükségünk van borra, amikor egy oly nagy úr kínálja nekünk ezt a drága italt?!” Valaki közbekiabál: „És ki lenne az?” Mire ő: „Hát nem ismeritek az ég és a föld, a hegyek és a források nagyszerű Urát, akit Abbának szólíthatunk? Nézzétek, ezt az italt nem kereskedők pancsolták; ezt az Atya ajándékozza nekünk! Ha tudnátok, milyen jó Ő a gyermekeihez!” Megtölteti a vendégek poharát is, és folytatja: „Kérem a násznépet, igyunk arra, ami égen-földön a legjobb (az ifjú párra tekintve): az őrült szerelemre!” Majd hatásszünet után: „Igen, a Teremtőnek az ember iránti megfoghatatlan szeretetére! Egészségünkre!” Felszabadult nevetés terjed szét a vendégek között, s bár egyesek azt gondolják: „Ez bolond! Így nem lehet beszélni Istenről!”, mások olyasmit élnek át magukban, mint a vasfüggöny leszakadása. Ez utóbbiak között van az étekmester, aki kiválóan rezonál Jézus humoros (a bajban is nevető!) hangvételére, és nevetve megfenyegeti őt: „Hé, te! Mindenki előbb a jó bort teszi az asztalra, és csak ha a vendégek már túl sokat ittak, akkor a kevésbé jót. Te viszont egészen mostanáig visszatartottad a jó bort!” És talán arra gondol: „Miért hozod csak most az Isten örömét, amikor népünk már torkig van a Tőle való félelem savanyú borával?”
f) Humor a szitokáradatban. – Az alábbi példacsokor azt szemlélteti, hogyan nyilvánult meg Jézus humora, amikor szidalmazták (őt és tanítványait), ami nem volt ritka jelenség. Idevágó humorának „alapfoka”, hogy mentegetőzés nélkül, higgadtan tudomásul veszi a fejéhez vágott szitkokat és gúnyneveket, aminek bizonyítéka, hogy gondtalanul ő maga idézi őket: „Eljött az Emberfia..., s azt mondják rá: Lám, a falánk és borissza ember, a vámosok és bűnösök cimborája” (Mt 11,19). Vagy: „Ha a házigazdát Belzebubnak csúfolják, mennyivel inkább a családtagjait” (Mt 10,25b). Elég annyit hozzátenni: Belzebub (Beelzebúl) magyarul annyi, mint „A trágya ura”...
A „középfokot” akkor figyelhetjük meg, amikor Jézus nemcsak feszélytelenül idézi a maga és tanítványai gúnynevét, hanem bizonyos értelemben még meg is erősíti, vagy rá is dupláz; persze csak bizonyos értelemben, és ettől lesz reakciója balekség helyett a mély humor megnyilvánulása. Két izgalmas példát is találunk erre.
Az egyik: „Áldalak, Atyám,... mert elrejtetted ezt a bölcsek és okosak elől, de feltártad az éretleneknek. Atyám, jó, hogy így tetszett neked” (Lk 10,21)! A népiosz eredeti jelentése: éretlen, kiskorú, azaz aki még alkalmatlan az önálló gondolkodásra és ítéletalkotásra; a konkrét szövegösszefüggésben ez a Tórával kapcsolatos, tehát annak megítélésével, mi a helyes vagy helytelen Isten előtt; ha pedig felnőttekre alkalmazzák ezt a kifejezést, mint Jézus és tanítványai esetében, akkor nyugodtan fordíthatjuk így: „infantilisek”, vagy kicsit erősebben: „idióták”. „Igen, infantilisek, idióták vagyunk – mondja Jézus; csakhogy Isten éppen az ilyen idiótáknak nyilvánítja ki önmagát és elgondolásait!” S hogy ezt nem valami komor, hanem sokkal inkább nevetős megállapításnak kell elképzelnünk Jézus részéről, azt már az is mutatja, hogy „felujjongása” közben hangzott el.
A másik: „... és vannak olyan eunuchok, akik önmagukat tették eunuchhá  az Isten országáért” (Mt 19,12). – A kasztráció szigorúan tilos volt Izraelben; olyan rémség, amely kultikusan tisztátalanná tett, azaz gyakorlatilag kizárt Izrael közösségéből (5Móz 23,2). Az „eunuch” tehát durva szitoknak számított. Jézus minden bizonnyal erre a szitokra reagál idézett mondásában; kár, hogy nem jegyezték föl nevetését és szavainak dallamát: „Nyilván eunuchok vagyunk (tanítványaim és én); sőt rosszabb a helyzet: Mi tettük azzá magunkat! Csakhogy — az Isten országáért! Aki ugyanis elköteleződik Isten országa mellett, az nemcsak szüleit, testvéreit, gyerekeit (vö. Mt 12,36-37; Lk 9,59-60; Mk 3,31-35) nem szeretheti már mindenekfölött, hanem feleségét sem (vö. Mt 19,29; Lk 18,29). Igen, ebben az értelemben házasságra alkalmatlanná teszi magát, és kiteszi magát annak, hogy eunuchnak fogják szidalmazni. (Mondani sem kell, hogy mindennek semmi köze a cölibátushoz!)
A szóban forgó humor „felsőfoka” pedig az, amit Jézus így fogalmaz meg tanítványai számára: „... ha gyaláznak titeket, és neveteket mint valami romlottat kiköpik, örüljetek és táncoljatok! Nézzétek, Istennél nagy a jutalmatok...” (Lk 6,22-23)! (Az utóbbi három példában is érdemes odafigyelni a bevezetőben és a 2b pontban is említett, nagyobb összefüggésbe történő integrálásra!...)
g) „Emberfia.” – Talán az előző alpontba sorolhattuk volna még a következő példát is, de különleges teológiai jelentősége miatt mégis kiemelten mutatjuk be. Hogy a benne rejlő mély humor még jobban kitűnjék, előbb egy másik esetet idézünk fel: „A Jeruzsálemből jött írástudók azt mondták: Beelzebúl („A trágya ura”...) van benne (szó szerint: „Beelzebúlt birtokolja”), és a démonok fejedelmével űzi ki a démonokat” (Mk 3,22). S most jön az a hely, amelyikre rá akartunk térni: „Útközben megkérdezte tanítványait: Mit mondanak az emberek, ki vagyok én? Azok így válaszoltak: Keresztelő János, mások szerint Illés, ismét mások szerint a próféták egyike. És megkérdezte őket: De ti mit mondotok, ki vagyok én? Mire Péter így felelt: Te vagy a Messiás” (Mk 8,27-29). – E két idézetből az derül ki, hogy ellenfelei az Alvilág urához tartozónak, s így az „ember alatti világhoz” tartozónak, azaz mintegy „emberalatti lénynek” (Untermensch) tartják őt, tisztelői viszont az „ember feletti világhoz” tartozónak, a Messiásnak, azaz mintegy „emberfeletti lénynek” (Übermensch; ez bizonyos fokig vonatkozik már azokra is, akik Keresztelő Jánost, s még inkább, akik Illést emlegetik.)
Jézus maga viszont „ettől fogva arra kezdte oktatni őket, hogy az Emberfiának sokat kell szenvednie...” (Mk 8,31). Az „emberfia” Jézus arám anyanyelvében semmi mást nem jelent, mint azt, hogy „ember, egyszerű ember” (a vallási nyelvben – 8. zsoltár, Ezekiel – egy kis mellékzöngével: „önmagától tehetetlen, egyszerű ember, akit azonban Isten körülvesz gondoskodásával”); körülírással meghatározva: „az ember általában, és ennélfogva én is”, „egy egyszerű ember, mint én”. Míg tehát ellenfelei és ellenségei emberalatti lénynek tartják, rajongói pedig emberfeletti lénynek, Jézus egyszerű embernek nevezi magát (akinek, éppen mivel ember, számolnia kell a szenvedéssel)! Mint amikor egy matematikaprofesszor rejtett humorral ismét egészen elölről kezdve kezdi oktatni „szuperokos” hallgatóit, mondván: Az egy annyi, mint egy; nem több, és nem kevesebb! (Vö.: „Egy egyszerű ember, aki eszik és iszik”, Mt 11,18, és: „Íme, az ember”, Jn 19,5.)
Itt még lehetséges Jézus számára a nevetés vagy a mosoly, a humor „külső oldala”, mimikai kifejeződése is. De a tények (az, hogy az ördög cimborájának tartják) és saját szavai is („sokat kell szenvednie...”) már előrevetítik a kegyetlen végkifejletet, amikor a nevetés és a mosoly már képtelenség, s egy-egy szóban vagy néhány arcvonásban (ld. a turini lepel arcmását) már csak a humor „belső oldala”, lényege fejeződhetik ki. Ez valósult meg – a kereszten.
h) Végső és teljes bizalom. – A bevezetőben azt mondtuk, a humor alapfoka a megkeseredés elkerülése, a bizalom és a higgadtság lelkiállapota. Jézus magatartása és szavai a kereszten arról győznek meg minket, hogy a bizalom és a higgadtság, immár a „vért izzadás” árán újra kivívott bizalom és higgadtság egyúttal a humor legfelső foka is. Megkorbácsoltan, tövissel koronázottan, a kereszthez szögezetten, egy-egy korty levegő után kapkodva az elfogadás, a megbékélés, az Istenbe vetett megingathatatlan bizalom és az istendicséret zsoltárát imádkozza, a huszonkettediket, amelynek első szavai: ÉLI, ÉLI – én Istenem, én Istenem (pontosabban „én Erőm, én Erőm”: Mk 15,34; vö. Péter apokr. ev. V,17), utolsó szavai pedig: Ő beteljesítette (Jn 19,30)!
Mindebből aztán azt is megérthetjük, hogy a humor nem olyasmi, amit ha egyszer kivívtunk, egyszer s mindenkorra elveszíthetetlen tulajdonunk. Ellenkezőleg, megrendítő szenvedéseken keresztülmenve kell újból és újból kivívnunk. Jézus példája azzal biztat, hogy ez a legvégső nyomorúságban is lehetséges. 

3. Irónia
A vicc, a humor és az irónia közül alighanem az irónia meghatározását tekinthetjük a legegyszerűbbnek és legáltalánosabban elfogadottnak; eszerint az irónia keserű, de szellemes és finom gúny. Nagyon fontos mind a három jelző; bármelyik hiányzik is az általuk jelzett három tulajdonság közül, az irónia sava-borsa vész el, s egyszerű gúnnyá silányul. Állítsuk ide mindjárt a szarkazmus meghatározását is, mert Jézus iróniája olykor-olykor mintha átcsapna ebbe, azaz a csípős, maró, epés gúnyba.
Tegyünk azonban rögtön néhány megszorítást. Jézus iróniája vagy szarkazmusa sosem magánérdekből fakad, hanem Isten országának szempontjai motiválják; az Isten országával kapcsolatos hiányosságokban vagy kudarcokban gyökerezik, és Isten országának teljesebb kibontakozását célozza; nyugodtan mondhatjuk tehát, hogy prófétai iróniáról, vagy prófétai szarkazmusról van szó. Továbbá a keserűség nála nem elkeseredést vagy megkeseredettséget takar, hanem konkrét fájdalmat, csalódottságot vagy értetlenséget, a gúny pedig – akár finom, akár maró, epés formájában – nem az érintett bántására vagy lejáratására irányul, hanem annak Isten országabeli előrehaladását akarja segíteni.
Jézus ironikus megjegyzéseit aszerint csoportosítottuk, hogy azoknak az éle kikre irányul; így adódott öt, persze egyenlőtlen, de talán árulkodó méretű csoport: a nép, a gazdagok, az ellenfelei, a tanítványai és végül önmaga; tehát él benne az önirónia is, amit jó érzéssel vehetünk tudomásul, többek között azért, mert csak annak az iróniája megalapozott, kicsit durvábban: csak annak van joga az iróniához, aki képes az öniróniára is.
a) Célpontja: a nép. – „Amikor alamizsnát adsz..., imádkozol..., böjtölsz..., ne tégy úgy, mint a színészek,... hogy megtapsolják őket! Akik így cselekszenek, már megkapták fizetségüket... Te viszont a rejtekben... Atyád majd megfizet neked (Mt 6,2-4.5-6.16-18).” – Mindenekelőtt azt kell tisztázni, hogy az itt jelentkező irónia képi hátterét alkotó „színészek” nem a „képmutató” farizeusokat jelölik, hanem valóban hivatásos színészeket, mert ez a hüpokrités szó eredeti jelentése. Olyan vándorszínészekről van szó, akik egy-egy városba vagy faluba érkezve trombitálással csődítik össze az embereket, előadásuk színhelyéül természetesen az „utcasarkot”, a tágas útkereszteződést választják ki, s ott mondják el kötelező megnyitó imájukat vagy játsszák el keserű képpel a böjtölőt, s akik mesterségüknél fogva rá vannak utalva a nézőkre, azok tapsára és adományaira, mert e kettőből élnek, amit a közönség kegye vagy juttat nekik, vagy nem. – „Neked viszont”, mondja Jézus (s ez a hallatlanul finom irónia első nyila itt), „nincs szükséged nézőközönségre mint munkaadóra, hiszen van Atyád, aki szeret téged, s aki nem kívülről, páholyból figyel, hanem egészen közel van hozzád, a szívedben; Előtte nem kell megjátszanod magad.” A következtetéseket levonó útmutatásokat is alighanem ironikus szemhunyorítások kíséretében adja Jézus: „Ne tudja a bal kezed, mit cselekszik a jobb! Menj be a spájzba... Végy mosdóvizet és pomádét!” A finom gúny aztán kissé csípősbe megy át a végén, amikor háromszorosan hangsúlyozza, hogy „Isten majd megfizet neked, kifizet téged”; annak szájában ugyanis, aki az ajándékozást tanította új életelvként, s aki az ember–Isten-viszonyt is meg akarta tisztítani a kereskedői gondolkodásmódtól (Mk 11,17; Jn 2,16: „Az én házam a kérés háza... Ne tegyétek Atyám házát vásárcsarnokká!”), a személyes szeretetkapcsolatot állítva a valamit birtoklás helyébe – az Isten részéről történő „kifizetés” csak az irónia megnyilvánulása lehet.
„Ne legyetek gondban az életetek miatt, hogy mit fogtok enni, sem a testetek miatt, hogy mit fogtok fölvenni... Nézzétek meg a hollókat...! Avagy ki képes közületek arra, hogy szorongó aggodalmaskodásával egy könyöknyivel megtoldja testmagasságát (Mt 6,25-33; Lk 12,22-31)?” – „Miért nem követitek a madarak és a növények példáját, amelyek egyszerűen teszik, amit a természetük diktál (s az Atya ennek révén gondoskodik róluk)? Miért csináltok úgy, mintha idegesen ide-oda hadonászva (merimnaó = ide-oda rándulva a rossz lehetőségeket mérlegelni) és felpöffeszkedve (meteoridzomai), a teremtmény helyett Teremtőt játszva, úgy téve, mintha mindenről nektek kellene gondoskodnotok, és legalábbis képesek lennétek mondjuk 46 centiméterrel (= egy könyöknyivel) megnövelni testméreteteket?”
„Ha azt látjátok, hogy nyugaton felhő támad, mindjárt azt mondjátok: Eső jön, és úgy is történik. Ha déli szél fúj, azt mondjátok: Hőség lesz, és megjön az is. Ti színészek! A föld és az ég jeleiből tudtok következtetni. A kedvező órát (kairosz) miért nem ismeritek föl? Miért nem ítélitek meg magatoktól, mi a helyes (Lk 12,54-57)?” – Jézus keserű tapasztalata lehetett (vö. Lk 11,29-32!), hogy annak megítélésében, mi a helyes (ti. Isten előtt: dikaion), például hogy amit ő, Jézus tanít és csinál, Istentől való-e, a nép – félretéve józan paraszti eszét – a teológusok vélekedéseit szajkózza (vö. Mt 11,16.19). „Érdekes”, mondja Jézus, „kiváló időjárási előrejelzéseket tudtok tenni, hiszen számításaitok beválnak. Tehát van elég eszetek magatoktól is. Akkor miért színészkedtek, miért játsszátok meg, mintha nem lenne, mihelyt arról van szó, hogy mi a helyes Isten előtt, vagy mit kíván tőletek a mostani óra?...”
„Hasonlít ez a nemzedék a piacon tanyázó gyerekekhez, akik odakiáltják a többieknek: Furulyáztunk nektek, de ti nem táncoltatok; siránkoztunk, de ti nem vertétek a melleteket... (Mt 11,16-19).” – Aszketikus magatartása miatt Keresztelő Jánost túl démoninak tartották a kortársak, Jézust viszont normális viselkedése miatt („eszik és iszik”) túl emberinek; így aztán elvetették Jánost is, Jézust is. Erre a keserű tapasztalatra támaszkodva (de elkeseredés nélkül, mert humorral feldolgozva – vö. 2g pont, 2. bek.) mondja Jézus szellemes, finom gúnnyal: „Olyanok vagytok, mint a piacon tanyázó éretlen, önző gyerekek, akik csak a saját pillanatnyi hangulatukhoz ragaszkodnak, és azt akarják ráerőszakolni a többiekre: Táncoljatok velünk! Nem, ti szomorkodjatok velünk!”
[Hogy miben is állt az idézett gyerekek magatartása, arra nézve Louis Kretz más, nagyon izgalmas és mély, s valószínűbb magyarázatot hoz, és úgy gondolja, hogy a történetben Jézus egyik gyerekkori élménye is visszacseng. – Létezett akkoriban egy gyerekjáték, egy ének- és táncjáték, amely igen szigorú rituálé szerint zajlott. A piactéren tanyázó gyerekek két csoportra oszlottak: az egyikben voltak az énekesek, akik a történetet elénekelték, a másikban a táncosok, akik gesztusokkal és tánccal előadták. A történet szerelemről és szenvedésről szólt, lakodalomról és az ifjú férj halála miatti korai elválásról. Úgy tűnik, Jézus ennek a történetnek egy bizonyos előadására emlékszik vissza (amelyben maga is részt vett, esetleg nézője volt), amikor is az előadás kudarcba fulladt, mert a táncosok csoportja, feltehetően néhány idétlen kamasztól vezérelve, megengedte magának azt a tréfát, hogy a másik csoport énekét éppen az ellentétes mozgásokkal kísérje: amikor az énekesek a vidám lakodalomról énekeltek, a táncosok a szomorúságot juttatták kifejezésre, és amikor azok később a szenvedésről énekeltek, akkor lakodalmi táncot jártak hozzá.
Jézus éppen csak utal erre az eseményre, túlságosan is szűkszavúan, így szavai kiegészítésre szorulnak. Hogy mifélére, azt megmutatja a kis példázat által ábrázolni kívánt gondolat, nevezetesen: Sokan vádolják Keresztelő Jánost, sokan őt magát; mindkettőjüket más okból, de mindkettőjüket jogtalanul. Csakhogy: a hamis vádlókat nem a néma tétlenség jellemzi, hanem a támadás, a rágalmazás, a szándékosan visszás beszéd vagy viselkedés. A példázat zavarosnak tűnő mondatait tehát ezzel a magától értetődő kiegészítéssel kell ellátni (amit a hallgatóság természetesen belehallott!): „Furulyáztunk, de ti nem táncoltatok, hanem sírtatok; siránkoztunk, de ti nem vertétek a melleteket, hanem táncoltatok.”
A példázat és a bemutatni kívánt gondolat tehát így cseng egybe: A játékromboló kamaszok gonosz tréfából vonakodtak, hogy a vidámat vidámként, a szomorút szomorúként hagyják érvényesülni; Keresztelő János és Jézus vádlói elvetemültségből vonakodnak, hogy a bősz Keresztelőt bőszként, a vidám Názáretit vidámként hagyják érvényesülni. Az egykori játékrontókban és a mostani vádlókban tehát az a közös, hogy nem akarják, hogy valami akként érvényesüljön, ami, vagy valaki akként érvényesüljön, aki. – Így olvasva Jézus szavait, talán még világosabb a keserű, de rendkívül szellemes, finom gúny, az irónia. (Elképzelhető, hogy ugyanez a gyerekkori emlék visszhangzik Jézusnak a Lk 5,33-34-ben mondott szavaiban is.)]
b) Célpontja: a gazdagok. – Most következő, egyes gazdagok számlájára elmondott két ironikus tanításában a gúny jelzői közül a keserűség (fájdalom) hangsúlytalan; annál szembeötlőbb a finom szellemesség.
„Készítsetek magatoknak olyan kincsesládákat, amelyek nem korhadnak el és nem törnek szét: Istennél szerezzetek magatoknak olyan kincset (vagyont), amely nem megy veszendőbe! Ott nem fér hozzá a tolvaj, és nem rágja meg a moly. Ahol a kincsed, ott lesz a szíved is (Lk 12,33-34).” – Jézus itt a szegény gazdagoknak prédikál; valószínűleg vidám lakoma keretében, vámosoknak. Mert azokat a kisembereket, akik nyilvános beszédeire összecsődültek, aligha foglalkoztatta a biztos széfek gondja. De ahol adóbehajtók poharaztak (és köztük ez a furcsa próféta...), ott ugyancsak foroghatott ekörül a beszélgetés: „Hogyan biztosíthatja az ember a tőkéjét ezekben a bizonytalan időkben? Te hogy védekezel a tolvajok ellen? Figyeld, az már megint milyen hivalkodó köntöst öltött! De nézd csak meg jobban: Látod a molyrágta lyukakat?” – Jézus érzékeli ezeknek a gazdagoknak a gondját, és alapjában véve igen komolyan veszi. Az ember meg akarja szerezni és meg akarja tartani a szerencséjét. Helyes! De keresse és találja meg az igazi szerencsét: „Szerencsések akartok lenni? Rendben! De akkor készítsetek nem rozsdásodó széfeket (ekkor még ismeretlen a rozsdamentes acél...), és szerezzetek olyan ruhákat, amelyeket nem rág meg a moly! Szóval, én biztosabb tőkebefektetést ajánlok nektek. Szerezzetek kincset Istennél!” – Lukács közvetlenül kimondja, hogyan lehetséges ez: „Adjátok el vagyonotokat és osszátok ki alamizsnaként” (Lk 12,33a). De Jézus, a költő és pedagógus, valószínűleg vaskos zsiványtörténetbe csomagolta a megoldást e hétpróbás csirkefogók számára, és ők mosolyogva lenyelték, mielőtt észrevették volna, hogyan akadtak horogra:
„Volt egy gazdag ember, akinek volt egy intézője, és ezt bevádolták nála, hogy elkótyavetyéli a vagyonát... Magához hívatta urának adósait... Vedd adósleveledet, és írj (a száz helyett) ötvenet... nyolcvanat... (Lk 16,1-6.9).” – Jézus belemegy társaságának „kapitalista” gondolkodásmódjába: „Szóval, titeket az izgat, hogyan síbolhatnátok biztos külföldi bankba a tőkéteket? Mint ez az ötletes zsivány, ez az intéző, aki jól átvágta a főzsivány főnökét, meg a neki alárendelt parasztokat! Na jó, de hát ha olyan fifikusak vagytok, menjetek totál biztosra! Mert ugyebár ti is csak meghaltok egyszer? És mi lesz akkor az összeharácsolt vagyonotokkal (vö. Lk 12,16-20)? Szóval, adjátok oda a szegényeknek..., és akkor örökre biztosítjátok a magatok számára, mert ezek a szegények majd befogadnak titeket az örök hajlékokba (Lk 16,9)!” (Tartalmilag ebbe a sorba kívánkoznak Jézusnak a gazdag ifjú csődje kapcsán mondott szavai – „Könnyebb a tevének...”, Mk 10,25 –, mégsem sorolhatók ide, mert hiányzik belőlük a gúny.)
c) Célpontja: ellenfelei. – Jézus iróniájának legfőbb céltábláját, a dolog természetéből eredően, ellenfelei alkotják. Még a legjóindulatúbbak is – akik talán nem is ellenfelei, csak egyszerűen a másik oldalon állnak – „megkapják a magukét”:
„Senki sem hasít új anyagból foltot, hogy azzal foltozza meg a régi ruhát. Így az újat is elszakítaná, és a régi ruhához sem illenék az új folt (Lk 5,36).” – A farizeusok és a János-tanítványok közül egyeseknek hajlandóságuk lehetett arra, hogy bizonyos dolgokat átvegyenek Jézustól, de nem mindent (például az ellenségszeretetet vagy a nem-böjtölést nem). Idézett megjegyzését nekik címezhette Jézus, utalva arra, hogy ha csak „egy kicsit”, csak „valamit” akarnak átvenni tőle, az széttépheti egész vallási rendszerüket, s közben az a „valami” is tönkremehet.
Hasonlóképpen az írás- és jogtudósok is – akiknek feladata a szent hagyományok őrzése volt – mérlegelhették, nem illeszthető-e bele a hagyomány biztos kereteibe Jézus igehirdetésének morálja, amely sok tekintetben egybecsengett „a Törvénnyel és a Prófétákkal”. Nekik szólhatott egy hasonló ironikus megjegyzés: „Senki sem tölt új bort régi tömlőbe; különben a (forrásban lévő) bor szétszakítja a tömlőt, és a bor meg a tömlő is tönkremegy. Az új bor új tömlőbe való (Lk 5,37-38).”
A két mondás látszólag ugyanarról szól, valójában az első a jézusi újdonság oszthatatlanságát és összekeverhetetlenségét hangsúlyozza, a második pedig arra hívja föl a figyelmet, hogy a tartalomnak megfelelő (itt konkrétan: rugalmas) formára van szüksége. Mindkét megjegyzés ironikus voltát alátámasztani látszik a 39. vers, amely valószínűleg Jézus fájdalmas missziós tapasztalatát tükrözi: „Aki régi bort iszik, nem akar újat, mert azt mondja: jólesik a régi” (Lk 5,39).
Éppen az ironikus értelmezés, és csak az teszi értelmessé a következő mondást, amely egyébként ellentmondásban állna a jézusi tanítással és gyakorlattal: „Könnyebben múlik el az ég és a föld, mint hogy egy ióta vagy egy vesszőcske leessék a Törvény (szövegé)ből (Mt 5,18).” – A tisztaságra, a szombatra vonatkozó és egyéb törvényeket rendszeresen megszegő Jézus aligha mondhatta el ezt a mondatot a maga komoly meggyőződéseként. De nagyon is gondolkodhattak így a farizeusok vagy éppen Keresztelő János, és nekik szólhatott Jézus kicsit keserű szellemessége: „Ti persze azt hiszitek, könnyebben múlik el az ég és a föld...”
Ez a megközelítés teszi érthetővé és izgalmassá a tékozló fiú példabeszédének második felét, azt, amelyik a bátyjáról szól (Lk 15,25-32). A szövegösszefüggésből (15,1-2) nyilvánvaló, hogy az idősebbik, „jó” fiú a farizeusokat jelképezi; hasonló helyzetben ők beszélnének így: „Annyi éve szolgálok neked, és sosem szegtem meg a parancsodat.” Az is nyilvánvaló persze, hogy a példabeszédbeli apa Istent jelképezi, s a szóban forgó farizeusi alapállás Feléje irányul (vö. Lk 18,11-12!). Az apa, Isten válasza tele van rejtett, vagy csak látszólag rejtett iróniával. Mert egyfelől természetesen nagyon komolyan gondolja válaszát: „Gyermekem, te mindig velem vagy, és minden, ami az enyém, a tiéd is.” De másfelől: Nem édeskés egy kicsit ez a hangsúly? „Ti farizeusok mindig velem vagytok” Az ironikus „hátsó gondolat” adja meg a kulcsot a helyes értelmezéshez: „Legalábbis ezt képzelitek!” Hiszen ők kivételes helyet igényelnek maguknak Isten közelében. Ugyanígy: „És minden, ami az enyém, a tiéd is.” „Az én országom a ti országotok.” Ami csak egy ironikus mosoly kíséretében igaz: „Vélitek ti!”
Ironikus szavakat adni Isten szájába, ironikus mosolyt rajzolni Isten arcára – hallatlan merészség! De tény – és Jézus szabad istenértelmezéséről tanúskodik.
Benne vagyunk immár a farizeusoknak címzett irónia sűrűjében, ahogyan azt a következő négy mondás is mutatja. Sőt! Ezek esetében talán már inkább szarkazmusról kell beszélni, abban az értelemben és azokkal a megszorításokkal, amelyeket e 3. pont bevezetőjében megfogalmaztunk. Ahhoz esetleg annyit tehetünk még hozzá, hogy a szarkazmus olyasmi, mint a karikatúra, amelynek rendeltetése betöltéséhez „fájnia kell”; de rendeltetése nem a bántás; „célja a propaganda, értelme az agitáció” (F. Jürgenmeier).
Mindenekelőtt a törvénytanítók hivatásbeli feladata volt, hogy ügyeljenek testvéreik „látáshibáira”, azaz teológiai tévedéseire. Ebben a szellemben mondhatta egyikük a tévtanítónak tartott Jézusnak: „Kedves Jézus testvér, én csak jót akarok neked. De nekem úgy tűnik, tévedésben vagy (amikor a bűnösökkel érintkezel, amikor semmibe veszed a szombatot stb.).” Neki válaszolhatta aztán Jézus egy szélsőséges abszurditásig fokozott képpel: „Mit nézed a szálkát testvéred szemében, a saját szemedben meg nem veszed észre a gerendát? Hogyan vagy képes azt mondani testvérednek: Várj testvér, ki akarom venni szemedből a szálkát!, holott nem látod a saját szemedben a gerendát (alapvetően helytelen istenképedet, törvényértelmezésedet stb.) (Lk 6,41-42)?” – A szellemes , de maró gúny annál is inkább helyénvaló, mivel kettős hibára mutat rá: egyrészt a jogosulatlan bíráskodás szellemére (1. kérdés), másrészt arra a színészkedésre (hüpokritész), amely a bíráskodást másnak adja ki, mint ami, ti. a gyógyítás szándékának (2. kérdés): a törvénytudó csak mímeli a szemorvost, de nem az. Befejező útmutatásával is („Vedd ki először saját szemedből a gerendát...”) erre a kettős hibára utal Jézus, hiszen az ott megőrzött kifejezés (diablepszeisz) kettős jelentésű: „akkor majd hozzáláthatsz (= jogod lesz hozzá)”, illetve „akkor majd világosan látsz ahhoz...”
Ha lehet, még groteszkebb képet (vö. a teve és a tű foka, Mk 10,25; ld. 1a pont) használ Jézus akkor, amikor azt mondja a farizeusoknak: „Vak vezetők! Megszűritek a szúnyogot, s közben lenyelitek a tevét (Mt 23,24)!” Mert a jelentéktelenre gondosan ügyelnek, ti. hogy a kaporból és a köményből is tizedet adjanak, az összehasonlíthatatlanul fontosabbat viszont könnyedén figyelmen kívül hagyják, nevezetesen „az igazságosságot, az irgalmasságot és a hűséget” (Mt 23,23), azaz a felebaráti szeretetet, illetve „Isten ítéletét és szeretetét” (Lk 11,42), azaz ami Isten ítélete szerint helyes és ahogyan Isten szeret (példát adva az embernek).
Amikor egy bénát hoznak hordágyon Jézushoz, hogy gyógyítsa meg, s ő előbb arról tesz tanúságot, hogy Isten megbocsátja a bűneit (ahelyett, hogy betegséggel torolná meg őket), az írástudók pedig ezt káromlásnak minősítik, akkor Jézus epésen kérdőre vonja őket: „Mi könnyebb? Azt mondani: Bocsánatot nyernek bűneid, vagy azt mondani: Kelj föl és járj (Mt 9,2-5)?” Ha nem ismernénk Jézus lelkületét, amellyel az írástudók lelkiismeretét akarja fölébreszteni (vö. 4b vers), már-már azt mondhatnánk: gyilkos gúny; hiszen magától értetődik, hogy egyformán könnyű kimondani az egyik vagy a másik mondatot, csakhogy a törvénytudók még ezt a semmi fáradságot nem igénylő segítséget sem akarják megadni a bénának, hanem azt akarják, hogy „érvényesüljön Isten igazságossága”: maradjon beteg, elnyerve „bűnei méltó büntetését”.
A házasságtörésen ért asszony megkövezését a Törvény írta elő. Az írástudók és farizeusok megkérdezik Jézust, neki mi a véleménye. Négyszeresen kínos helyzetbe kerül ezzel: ha megengedi a megkövezést, akkor (1) szembekerül Róma törvényével (amely a kivégzések jogát magának tartotta fenn), (2) pusztulni hagyja az asszonyt, és (3) szembekerül saját elveivel is, ha viszont megtiltja, akkor (4) szembekerül a zsidók Törvényével. Olyan választ kell tehát adnia, amely egyszerre felel meg mind a négy követelménynek. Abszolút képtelenség, mondanánk. De nem Jézus számára. Pofon egyszerű és ugyanakkor elképesztő szellemességének talán legragyogóbb példája az a felelet, amely egyszerre komoly és hihetetlenül szarkasztikus: „Aki (ilyen?) bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ (Jn 8,7)!” Bámulatunkat csak fokozza, ha tudatosítjuk még, hogy Jézus úgy akadályozza meg a megkövezést, hogy felszólít rá, másrészt hogy felszólítását – leheletfinom, ugyanakkor a gyökerekig hatoló módosítással – a megkövezés végrehajtásának korabeli gyakorlatából vette. Az volt ugyanis a szokás, hogy a kövezés kezdetén (valamelyik vezető, vagy a legidősebb a jelenlévők közül) bevett formulával felszólította a szemtanút, hogy ő dobja az első követ: „Aki közületek szemtanúja a bűnnek, az dobja az első követ” (5Móz 7,7)! Jézus viszont, látszólag magára öltve a bíró szerepét, így parancsolja meg a kövezés megkezdését: „Aki közületek bűn nélkül van, az dobja az első követ!”
A törvényhű farizeusok született ellenfelei voltak a liberális heródiánusoknak (és időnkint bizonytalankodva, de ellenfelei Jézusnak is); ha egyszer mégis azt mondják Jézusnak: „Menj, távozzál innét, mert Heródes meg akar ölni” (Lk 13,31), akkor emögött a halálos ellenségek rafinált szövetségét feltételezhetjük (vö. Mk 3,6; 8,15), amelyben kieszelték: ahelyett hogy Jézust Galileában, Heródes felségterületén fognák el, el kell űzni a vándorprédikátort Júdeába, Jeruzsálembe, ahol a templomi hatóság vagy a megszálló hatalom intézheti el. Ez esetben a heródiánusok előnye abban állt volna, hogy nem terhelik újabb prófétagyilkossággal az uralkodót (vö. Mk 6,16), a farizeusok pedig két legyet üthettek volna egy csapásra: megszabadulhattak volna a számukra is kellemetlen Jézustól (vö. Lk 13,17; 14,6), másfelől pedig János gyilkosa hadd piszkítsa csak be a kezét másodszor is…
Tehát félelmet kell kelteni Jézusban: „Menj innét, Heródes meg akar ölni!” Jézus átlátja a fondorlatot (a született ellenfelek kollaborálásáról tudhatott Johannától is, aki Heródes intézőjének felesége volt: Lk 8,3), és metsző szarkazmussal válaszol: „Menjetek (ti), és mondjátok meg annak a rókának: Nézd, ördögöket űzök ki és betegeket gyógyítok ma és holnap, és a harmadik napon leszek készen (Lk 13,32)!” (A „leszek készen” [teleiúmai] lehetséges pontos fordítása: „befejeztetem [Isten által]”, de a tevékenységére utaló szövegösszefüggés alapján valószínűbb: „befejeztetik a művem [Isten által]”.)
Szellemes gúny ez – ismét a javából. Szembeötlő gúny, hogy a terület urát rókának nevezi, mert az akkori felfogás szerint ez a kifejezés nemcsak a ravaszságra és az alattomosságra utal, hanem a jelentéktelenségre is: „Csak egy róka, korántsem oroszlán!” Fokozza a hatást, hogy uralkodóra alkalmazva azt is jelenti: hatalma csak látszathatalom; bábkirály (amint Heródes az is volt Róma kezében)... De valami egészen finom, rejtett gúny is megmutatkozik abban, hogy Heródes halálos fenyegetésével küldetéstudatának teljes mélységét állítja szembe Jézus: „Én, akit maga Isten alkalmaz szolgálatában, hogyan adhatnám be a derekamat egy fenyegető rókának?!” E magatartás és a ráépülő irónia mélységét csak súlyosabbá teszi, ha helytálló az a feltételezés, hogy Jézus itt az ún. Sínai-sémára nyúl vissza: Az Egyiptomból megszabadult néptől Isten azt kívánta, hogy szentelődjék meg „ma és holnap”, hogy „a harmadik napon” megajándékozhassa szövetségével és törvényével (2Móz 19,10). Ezen az alapon Jézus Heródeshez intézett üzenete azt (is) jelenti: „Isten most újítja meg általam kinyilatkoztatását és szövetségét. És akkor egy róka elől meneküljek?”
d) Célpontja: tanítványai. – Jézus iróniája a hozzá legközelebb állókat, tanítványait sem kímélte. Már tanítványjelöltjeit sem, így azok esetleg eleve tudhatták, mire számíthatnak e tekintetben, ha csatlakoznak hozzá.
„Valakit fölszólított: Kövess engem! Uram, felelte az, engedd meg, hogy előbb eltemessem apámat (= Hadd várjam meg, amíg meghal” – vagy azért, „hogy így örökségemhez biztosan hozzájussak”, vagy azért, „mert nem akarok konfliktusba keveredni vele”; Lk 9,59)! Jézus erre szellemes szójátékkal válaszol, amely azonban egyúttal éles irónia is: „Hagyd a holtakra, hadd temessék el halottaikat (Lk 9,60)!” Azaz: „Hagyd a szellemi halottakra, az Isten országa számára meg nem nyerhetőkre, hadd foglalkozzanak ők az örökséggel (vagy: a hamis béke érdekében álló megalkuvással, vagy esetleg: hadd temessék el a fizikailag halottakat)! Hiszen te nem vagy halott! Vagy...?”
De lássuk a tényleges tanítványokat! Jakab és János a főhelyeket kérik Jézustól az általuk annyira remélt messiás-királyi országban. Jézus látszólag belemegy a szerencsétlen becsvágyók játékába: „Képesek vagytok-e arra, hogy igyatok abból a kehelyből, amelyből én iszom?” Lelkes igenlő válaszuk igazolja Jézus véleményét, hogy „nem tudják, mit kérnek”. Ők arra gondolnak, hogy az állami banketteken legfőbb miniszterekként majd a király poharából ihatnak. Jézus azonban mélységes iróniával egy másik kiváltságot helyez kilátásba számukra: ihatnak majd a töviskoronás „király” (vö. Mk 15,26) szenvedésének poharából (Mk 10,35-39)...
Megismétlődik ez a helyzet az utolsó vacsora rangvitáján (Lk 22,24-30). A kérdés megint az, ki (lesz) a legnagyobb közülük. Fogalmuk sincs Jézus valódi céljairól; hatalomra és nagyságra törnek, mint e világ fiai. Ezért Jézus ismét fölvilágosítja őket: Uralkodás helyett szolgálat! Ahogyan ő szolgálja őket. (Talán ide kell elhelyeznünk a provokatív lábmosást, Jn 13,4-9). Majd éles iróniával leplezi le a díszhelyekért folytatott harcuk értelmetlenségét: „Ti viszont (ilyen viselkedéssel!), talán kitartottatok velem szakítópróbáimban (s így kiérdemeltétek az első helyekben megnyilvánuló hűségjutalmat)?” De hiszen az igazi szakítópróbák csak most következnek! „Vagy királyi uralmat (baszileia) fogok készíteni nektek, hogy asztalomnál egyetek-igyatok, és trónokra ültetlek titeket, hogy ítéljétek Izrael tizenkét törzsét? Ahogy Atyám készített nekem királyi uralmat?” Micsoda nonszensz! (Valóban az lenne, ha ezeket a mondatokat kijelentő módban olvasnánk kérdő mód helyett.)
A folytatás sem kecsegtetőbb. Vége a szép galileai napoknak, amikor mindenütt barátságosan fogadták az emberek Jézust és tanítványait. Az ellenséges Jeruzsálemben veszélyes a helyzet, a levegőben lóg Jézus letartóztatása. Ebben a légkörben (talán valóban az utolsó vacsora titkos összejövetelén, talán már korábban) a tanítványok elkezdhettek így gondolkodni: „Most már nekünk kell gondoskodnunk magunkról. Most mindegyikünknek pénzre lesz szüksége, meg útravalóra, és mindenekelőtt fegyverre, hogy megvédhesse magát. Egy tőrre (kardot csak a rómaiak hordhattak) nagyobb szükség lesz, mint egy köpenyre.” Jézus megint belemegy a játékba. Először a tények iránt érdeklődik: „Amikor erszény, tarisznya és saru nélkül küldtelek szét titeket, szenvedtetek-e hiányt valamiben?” Gyanútlanul rávágják: „Semmiben.” Mire záporoznak az ironikus kérdések: „Úgy? Most viszont vigye magával a pénzét, akinek van, s ugyanígy a tarisznyáját? És akinek nincs tőre, az adja el még a köpenyét is, hogy vásárolhasson (Lk 22,35-36)?” Micsoda nonszensz! (És micsoda tragédia, hogy ennyire nem értik Jézust! És micsoda magánya Jézusnak!)
Péternek aztán külön is kijut. Amikor jóhiszemű, de veszélyes magabiztossággal azt állítja: „Uram, kész vagyok, hogy börtönbe, sőt halálba menjek veled!”, akkor Jézusnak a fájdalmat okozó iróniához kell nyúlnia, hogy kijózanítsa: „Mondom neked, te Péter, te  Kőszikla (vocativus!), ezen az  éjszakán (a sötétség és az életveszély idején), mielőtt a kakas szól (mielőtt ez a szakasz véget érne), meg fogsz tagadni engem, sőt (nem is egyszer, hanem) háromszor (Lk 22,33-34)!” Ott hullámzik ebben a mondatban az irónia minden ismertetőjegye: a keserűség, a szellemesség, a finomság és a gúny.
e) Célpontja: önmaga. – Az iróniához, mondtuk, alighanem csak annak van valóban joga, aki képes az öniróniára is. Jézus ilyen valaki volt. Öniróniája sokszorosan megmutatkozott abban, hogy gond nélkül idézte – még ellenfelei jelenlétében is! – a ráaggatott gúnyneveket: „falánk és borissza ember” (Mt 11,19), „Belzebub” (Mt 10,25), „eunuch” (Mt 19,12), „idióta” (Lk 10,21) (vö. 2f pont).
Ennél is keményebb öniróniával élt Jézus a szülőfalujában, Názáretben, ahol rokonai és ismerősei botránkoztak rajta: „Csak a hazájában veszik semmibe a prófétát; rokonai és saját családja körében (Mk 6,4).” Hát igen, messziről kell jönnie valakinek ahhoz, hogy hitelt adjanak neki. Egy ács, innen a szomszéd utcából? Ugyan!
Pályája vége felé aztán eljut az önirónia csúcsára (ahogyan eljutott a humor csúcsára is, vö. 2h pont). A farizeusi–heródiánus szövetség ajánlatára, ti. hogy meneküljön el Heródes felségterületéről, előbb ugyan az irónia szélsőséges formájával, metsző szarkazmussal felel (ld. 3c pont), de már ebben a feleletben is ott vibrál az önirónia: „a harmadik napon befejeztetem”; feleletének folytatása viszont már nyílt önirónia, annak is a felsőfoka, úgyhogy inkább önszarkazmusról kell beszélnünk, (prófétai önszarkazmusról persze, ahogyan szarkazmusa is prófétai szarkazmus volt): „...mert nem illő, hogy prófétát Jeruzsálemen kívül öljenek meg” (Lk 13,33)! (Természetesen ez egyben „Jeruzsálemnek” címzett irónia vagy szarkazmus is.)
Meglehet, Jézus iróniája és szarkazmusa fájt azoknak, akiket célba vett. De az, ami ironikus és szarkasztikus szavait mozgatta, tudniillik hogy felnyissa a megcélzottak szemét és szívét Isten országára, neki – az életébe került.

(1990)

Tartalom

Bevezetés	8

Fordítás és kommentárok	12	

Függelék
János és Jézus	198
Megelőlegezett szeretet	203
Tréfa, humor és irónia Jézus életében	206

Hátsó borító szövege:

Ha Jézus arra szólította fel hallgatóit, hogy kritikusan vizsgálják meg, mi a helyes (Lk 12,57), akkor saját üzenetét sem vehette ki e vizsgálat érvénye alól. Ezért ma is kritikus vizsgálat tárgyává tehetjük tanítását, akár a szentírás-tudomány eszközeivel, akár „csupán” a józan ész világánál. A mindenkori vallási rajongókra és egyházi tanítóhivatalokra jellemző csak, hogy olyan „titkos kinyilatkoztatásokat” hirdetnek, amelyeknek a helyességét közönséges halandó „nem képes belátni”. Jézus azonban nem vakoknak akart elmondani olyasmit, amit csak ő tudhat, hanem meg akarta gyógyítani az elvakítottakat, hogy ugyanúgy képesek legyenek látni és ítélni, mint ő.
Szándékom e munkával az volt, hogy lehetőség szerint kiszabadítsam Jézus alakját az idegen elemek hordaléka alól, a babona, a mágia és a dogmatizálás világából, abból az értelmezési rendszerből, amely érthetetlenné és követhetetlenné tette őt; pozitívan fogalmazva: ahhoz szeretnék hozzájárulni, hogy Jézus bárki számára érthetővé és követhetővé váljék, és így közelebb juthassunk az ő „legnagyobb álmának”, „Isten országának” kibontakozásához és megvalósulásához.

2500,– Ft