KÚNOS IGNÁC

MOSOLYGÓ NAPKELET

- HODZSA-STRÓFÁK, TÖRÖK TRÉFÁK -

BEVEZETTE:

PALÁGYI LAJOS

MEGRAJZOLTA:

PÉRELY IMRE

SZŐLLŐSI ZSIGMOND KIADÁSA

BUDAPEST

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5572-34-0 (online)

MEK-16144

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/16100/16144

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A mi hodzsánk

Előhang

A hodzsa

I. AZ IFJÚ HODZSA

Álmot látott

Szadaka

Üvölt a kutyája

Kacsa-levest habzsol

Odaliszk

Hová viszik szegényt?

Szofta lakomája

Gukkuru-guk

Ramazán hónapján

Házat épít

Nyarat-szaka

Dzsámi udvarából

Vakot visz a szofta

Bajazid a szultán

Datolyának magva

Fösvény lélek

Mind az öt ujjával

Jádesz-játék

Mézből mérget

Müszülmánék padisája

Kilenc ezüst para

Ájse asszony

Pasa rétje

II. A FÉRFI HODZSA

Allah kerim

Bájrám-birka

Ajándék nyúl

Álmát hajkurássza

Haragszik a hodzsa

Nagymosáskor

Nyargalász a hodzsa

Felordít a szamár

Gondolata támad

Ciprus lombja alá

Brussza bazárjában

Gyanu-perrel él a hodzsa

Imáméknál

Odalett a serbet

Dilinós a hodzsa

Jedikule káposztája

Üszküdári szofta

Szavát állja

Hozomból él

Medreszéből

Porrá égett

Szultán ajándéka

Nyelve nagyot botlott

Pityókos a hodzsa

Péntek napján

Szószéken a hodzsa

Tejes köcsög

Timurlenk tükre

Ugorkával állított be

Szamara ha tudja

Kórán ellen vétett

Felemás ház

Fáj a szeme

Vaksötét az este

Diófának árnyékában

Napot nem lát

Megszakadna menten

Visszánt ült rá

III. A HODZSA ÉS A HÁREME

Eszét elvesztette

Csucsuj belbel

Kopogtat a kiszmet

Allah köskje

Dzsinnek égi szava

Fátyol nélkül

Szubhán Allah

Hamdi párnája

Sír a hodzsa

Hamd-ül-illáh

Masallah

Csókot érzett

Rossz útra tért

Gülisztán két virágszála

Hárman a háremben

Hol a macska?

Kaftánjába rúgtak

Mangál mellett

Münker-Nekir

Paplan kellett

Falu csúfja

Tűzbogárkák

Világ vége

Forró volt a leves

Lobbot vetett

Bimbó fakad

Forrás friss vizében

Bandzsított az asszony

IV. AZ ÖREG HODZSA

Insallah

Hodzsa-sors

Alamizsnát kérnek

Kádir-Nádir

Hasszán kazánkája

Nesze semmi, Számih

Mekka felé fordul

Hegyezgette fülét

Baksis

Müftit várnak

Öreg ecet

Já-hú dervis

Rőt szamárka

Ötödszörre

Rumisztáni zarándokok

Nárgilézik az öreg

Selyem a kaftánja

Senki a mecsetben

Lá-iláhi

Teszpih-olvasóját

Végítélet napján

Gyászba borult

Utolsót sóhajtott

JEGYZETEK  - A kötetben előforduló török és arab kifejezések magyarázata. -

Feleségem könyve

A mi hodzsánk

Köszöntöm a hodzsát, ezt a pompás török alakot, akit a török néphumor teremtett, változatosan, gazdagon fölruházott és akit most Kúnos Ignác közénk hozott, a magyar költészet világába. Jól tette, mindenképpen hivatott is volt erre.

Kúnos Ignác, aki mint fiatal poéta áll sorainkba, öreg és tisztelt tudósa a török nyelv, irodalom és néprajz tudományának. Egész életét ennek szentelte s erről szóló műveivel hírt, nevet, nagy becsületet szerzett magának. Nemcsak a mi tudósunk, hanem a török nemzeté is, mely a saját irodalmáról és művelődéséről sokat tanult a magyar tudóstól. S emellett Kúnos Ignác lényegesen hozzájárult a két rokon nemzet lelki kapcsolatának kifejlesztéséhez. A hodzsáról szóló tréfás históriákat is ő gyüjtötte egybe és részben ő ismertette meg a világgal. Most pedig versekbe szedve hozza nekünk a török néphumor válogatott gyüjteményét, hogy ezt a humort a magyar nép lelkébe ültesse.

A legjobbkor hozza. Sok szerencsétlenségünk, súlyos válságunk közepette ránk fér a tréfa. Ha sorsunkon nem örülhetünk, legalább jókat kacaghassunk. S mai írásműveink között is szép hivatást tölt be a hodzsa humora, mert nagyon elüt a költészetünkben ma uralkodó hangoktól és hangulatoktól. Derűt, vígságot, mókát vegyít a kétségektől, vívódásoktól át- és áthatott költészet stílusába.

S mialatt a Keletről hoz vidám alakot és vidám életet, mintha egyben-másban a mi régi népies költészetünk alakjait és lelkét is fölidézné. Nekünk is voltak tréfás figuráink s azokkal is estek meg bohó históriák. Az a régi falusi nótárius, meg Ludas Matyi, Bolond Istók is efféle jelenség. Ezeknek s hasonlóknak tréfás lelke jóformán eltűnt a mi új poézisunkból s csak örvendetes hatása lehet a Hodzsának, újabb kedvet ébreszthet népünkben a humoros költészet iránt.

Nyelvben, ritmusban tősgyökeres magyarként jelenik meg a hodzsa. Jól tette Kúnos Ignác, hogy mindvégig magyaros, népies versformában szólaltatta meg. Mikor idegen formák vagy formátlanságok egyre nagyobb tért hódítanak költészetünkben, üdvös példa a tiszta magyar vers. A török nyelv ritmusa különben is azonos a magyaréval; hát a hodzsa nem is érezheti magát a magyar ütemek formájában úgy, mintha idegen öltözetbe bújtatták volna. A magyar nép pedig közelebb jut a hodzsa humorához a Debrecenből való Kúnos Ignác kitűnő magyaros nyelvének révén.

Beható tanulmány kellene ahhoz, hogy a hodzsa különleges humorát híven jellemezzem. De itt vannak mókái, maguk a legékesebben beszélnek. Csak annyit fűzök hozzájuk, hogy a humor, sőt a szatira mindenféle árnyalata szólal meg bennük. Az együgyüség látszatával megjelenő irónia, az ártatlan képpel elmondott ravaszság, a naív formában kifejezett mélyebb bölcsesség, a jókedvbe takargatott szomorúság és nyomorúság, a furfang és csalafintaság, pajzánság és dévajság mindenféle neme talál itt hangot. Férfiak és asszonyok, szegények és gazdagok, mollák és padisák részesülnek a hodzsának jámbor képpel előadott csúfondáros megítélésében. Magának a hodzsának is kijut a gúnyból. S mindezen felül a török népélet és az iszlám világának sok színes képe is tárul elénk.

Azt hiszem, Kúnos Ignác sok okon felül azért is vállalkozott a török mókák megéneklésére, mert a hodzsa szellemének némely vonásával benső rokonságot tart. Az ő lelkében is van valami abból a derűből, a sors megpróbáltatásain mosolygó vagy fatalista módon megnyugvó s csendes humorral napirendre térő kedvből, amely alakját jellemzi.

Igaz szeretettel üdvözlöm a jó török hodzsát s magyar megéneklőjét, a kiváló öreget, azaz hogy ifjú poétát.

Budapest, 1930.

Palágyi Lajos.

Előhang

Tenger időt töltöttem én

Dervisek és hodzsák földjén,

Ahol rózsát virít a gül,

Fülemülét zeng a bülbül;

Ahol bíbort hajt a gránát,

Zöld borítja ciprus ágát.

Túl tündérek álomföldjén,

Ezeregyéj bűvös völgyén,

Ahol dzsinnek rejtek árnya,

Dev-ördögök szellemszárnya

Terjeng magas minarékon,

Sárkányülte szakadékon,

Ahol a nap tengerből kél,

Nyarat fakaszt dermesztő tél;

S hajnalodó bíbor mennyből

Napkeleten meg-megcsendül,

Müezzin-szó hívó hangja:

Mohammed reszul-ullah.

Kelet álmát álmodtam én

Kis-Ázsia vadon földjén,

Bölcsőjénél bölcs hodzsának,

Sírhelyénél szent hamvának,

Ahol multak emlékén át,

Álmodozzák szálló szavát

S ezer ajkak mosolyognak,

Amint mókás mondásai,

Csalafinta szólásai,

Mult tükréből kiragyognak.

Hamis volt a zúza, mája,

Dilinósra állt a szája,

S akár szapult, akár papolt,

Akár bíró, akár pap volt,

Bohó arca bárgyút mímelt,

Sírhatnékja tréfát színlelt.

Hol eszes mód bolondozott,

Hol esztelen okoskodott,

S ami tréfa, mind átélte,

Mókázás volt teljes élte;

S napot szóró napos mennyből

Félhold felől fel-felcsendül,

Müezzin-szó hívó hangja:

Mohammed reszul-ullah.

Költőnek én nem indultam,

Nóták földjén nincsen utam,

Siráz berkét sem óhajtom,

Gázelt se szól száraz lantom;

Ép hogy múló évek multán,

Ifjúságom elvirultán,

Meglestem a hodzsa szavát

S versbe szedtem színe-javát.

Naszreddin gül-kertjeiből,

Bülbül-szavú berkeiből,

Csali szókat, tréfásakat,

Se keveset, se túlsokat,

Szedek össze öreg szívvel,

Szövök össze rímet rímmel;

S csillaghímes ezüst mennyből,

Holdas estén halkan csendül,

Müezzin-szó haló hangja:

Mohammed reszul-ullah.

A hodzsa

Nagy a híre neve,

Róla szól az ének,

Messze Kis-Ázsia

Legendás hősének.

Hírlik, hogy ha rászól

Hegyre, sudár fára,

Menten megindulnak

Hodzsa parancsára.

- Itt egy ciprus, hodzsa!

Mutasd szód hatalmát;

Tedd, hogy útnak indítsd

Gyökerét és lombját! -

Nekiszegzi szemét,

Keze föl az égnek,

S tele torok harsog:

- Jer, ó jer, mübárek. -

Ám levél se libben,

Nem zizzen fa ága

S elindul a hodzsa,

Fája irányába.

- Ciprusod - kiáltják -

Még csak meg se mukkan; -

- Mert meg vagyon írva, -

Szól a hodzsa halkan:

- Büszke hegy ha nem megy

Prófétája elé,

Fogja a próféta

S ő megy a hegy felé.

I.

AZ IFJÚ HODZSA

Álmot látott

Éhes a kis hodzsa,

Elnyomta az álom,

Mézes helvát látott

Tetés tele tálon.

Fölébred álmából,

Elmondja a helvát;

- Megfejtem - szól Ali -,

Ha fizetsz tíz parát.

- Ha én tíz parának

Ura lettem volna,

Helvát nem álmodtam,

Hanem ettem volna.

Szadaka

Nászreddin fiától

Alamizsnát kérnek:

Allah nagy nevében

Lelkére beszélnek.

- Ezer jóban részed,

Isten irgalmából,

Adhatnál belőle,

Szíved jóvoltából.

Feleli a gyerek:

- Ami jókat kapok,

Szadaka fejében

Mindent odaadok.

- Estétől reggelig,

Anyám veri apám,

Reggeltől estéig,

Engem páhol hodzsám.

Üvölt a kutyája

Nekitámad a mollának,

Falu ahány szája,

Hasadozó hajnal óta

- Aman, aman -

Mért üvölt kutyája?

Sanda szemmel kérdi tőlük:

- Hajnal ha majd hasad,

Házam őrző ebem helyett

- Aman, aman -

Talán én ugassak?

Kacsa-levest habzsol

Kövér kacsák úsznak

Tócsa tiszta vizén,

Szofta falánk szeme

Rajta mind a tizén.

- Kacsa-pecsenyének

Ínyemen az íze -

Ám sorjába rebben

Szerte mind a tíze.

Fogja fél cipóját,

Tóba beaprózza,

Fából kanalával

Mohón falatozza.

- Mit művelsz, te balga? -

Tapad rája sok szem;

Hodzsa kacsint egyet:

- Kacsa-levest eszem.

Odaliszk

Szeleburdi, szilaj legény,

Vén hodzsának szofta fia;

Bimbó nyílik gül-kertjében.

Hárem-háznak odaliszkja.

Félhold fénye, tavasz estje,

Lágy fuvalmak lengedeznek,

Hárem-hajlék homályában,

Húri lánykák epedeznek.

Sötétedik s bevetődik

Vén Lodzsának szofta fia,

Ahol álmát szövögeti,

Hárem-háznak odaliszkja.

Rémest riad lágy fektében,

Keble piheg, foga vacog;

Ám a szofta csitítgatja:

- Csitt, csitt, én az apám vagyok.

Hová viszik szegényt?

Sétaúton kis fiával,

Kint a faluvégen,

Sírhelyére egy halottat

Kísérnek ki éppen.

- Hodzsa apó, mit dugtak el

Abba a ládába?

- Szegény embert költöztetnek

Át egy másik házba.

- Hová hozzák? - kérdi újfent;

Feleli rá apja:

- Ahol pénznek, miegymásnak,

Se híre, se hamva.

- Ételeknek semmi nyoma,

Kávénak nincs íze,

Nem parázslik pitvarában

Mangál égő tüze.

Fölragyog a gyerek arca:

- Tudom, hová hozzák:

Ugyan kihez költöztetnék,

Hogyha nem mihozzánk?

Szofta lakomája

Koplalgatott szegény szofta,

Addig addig, míg megszokta;

Hej pedig a birka-félét,

Be szerette kövérkéjét.

Hát még helvát, pisztácz-magot,

Szármás húsban faggyú-szagot,

Bárány sültjét, jó zsírosat.

Rántott halat, olajosat.

- Ha csak ízét, sós illatját,

Habzsolhatnám friss zamatját; -

Így sóhajt fel s máris lest áll

Fogadósék ajtajánál.

S ahogy vígan lakomázik,

S olvasatlan jut el százig,

Szitok szókkal förmed rája

Fogadósék bősz agája.

- Ételeim illatárját,

Csak úgy szívhadd szaga párját,

Hogyha pénzed előveszed

S két darabját elém teszed.

Kikaparja mély zsebéből,

Kikotorja kendőjéből,

Csörrent egyet két kis pénzzel

S így szólal meg ravasz ésszel:

- Ételed friss illatjáért,

Beszippantott zamatjáért,

Hallhadd pénzem mily puhán peng,

Csengő parám mily lágyan cseng.

Gukkuru-guk

Sötét az éj s mintha dzsinnek

Szálltak volna rája,

Félfektéből nagyot ugrik,

Rohan az uccára.

Kakasképen berzenkedik,

Nyujtogatja nyakát:

- Gukkuru-guk, gukkuru-guk -

Billegeti magát.

Félálmából falu népe,

Fut ki mind egy szálig:

- Kakas módra mért rikkantasz

Torkod szakadtáig?

- Sok a munkám, kakasszóra

Hogyha megkezdhetném,

Gukkuru-guk, késő estig

El is végezhetném.

Ramazán hónapján

Nyakában a világ,

Hátán házacskája,

Nászreddin, a szofta,

Falvak útját járja;

Ramazán hónapja

Jövendőli jöttét,

Éjjelek vigalmát,

Nappalok bús bőjtjét.

Koldul a sok kádi,

Papolnak a hodzsák,

Dagadóra telik

Nem egy üres papzsák;

Kigyullad a mécses,

Mecset magas ormán,

Zeng a müezzin-szó

Dzsámi csúcsos tornyán.

Tüzel napmelegtől,

Homokja az útnak,

Izzó szemecskéi

Széllel verset futnak;

Meg-megáll a szofta,

Törli verejtékét,

Állja imádsággal

Gyomra ehetnékjét.

Ám Alláh-ü-ekber

És egy helység képe,

Tükröződik szoftánk

Bágyatag szemébe;

Megpihen a falu

Kertes dzsámijánál,

Szelám-szó az ajkán,

Imám ajtajánál.

És a fukar imám,

Kurta immel-ámmal

Kérdezi a szoftát,

Kelletlen félszájjal:

- Szomjas vagy-é inkább,

Avagy talán álmos?

Ital víz-é inkább,

Avagy puha vánkos?

- Falu végi forrás,

Szomjam enyhítette,

Elcsigázott testem,

Pázsit pihentette. -

S nyakában a világ,

Hátán házacskája,

Ramazán havának

Járja útját, járja.

Házat épít

Házat épít az új hodzsa,

Felsorolja fűnek-fának,

Apró része, nagy egésze

Milyen legyen konakjának.

- Új hajlékom fapadlója

Fejem fölött fent lebegjen,

Gerendának ahány szála,

Lábam alatt lent recsegjen.

Ámul szaván ácsmestere,

Dilinós lett, azt gondolja,

Ám a hodzsa csalafinta

Akaratát így okolja:

- Rövidesen friss virágszál

Pompázhat új otthonomban,

Megbonthatja házam rendjét,

Fölforgathat mindent nyomban.

- Ami eddig odefent volt,

Egy-kettőre földre dűlhet,

Ami máskor odalent volt,

Egyszeribe felkerülhet.

- Jóelőre teszek róla,

Sok zavarnak vetek véget,

Hátha fele fáradságot,

Költséget is megkímélek.

Nyarat-szaka

- Három téli nappal ér fel,

Nyarunk fele napja; -

Bizonygatja mecsetjében,

Falu ifjú papja.

Igazhívők elámulnak,

Kérdezik a papot:

- Téli három mért nem ér meg,

Egy fél nyári napot?

- Kaftánom ha télen mossák,

Három napig várom,

Nyarat-szaka alig fél nap

S hordom a kaftánom.

Dzsámi udvarából

Dzsámi udvarából

Fel a mináréra,

Lépeget a molla

Iszlám-rórátéra.

Neki szabadítja

Szélesedő száját,

Rikkantani kezdi

Müezzin imáját.

- Hatalmas a hangom -

Tör ki örvendezve,

S le a mináréról,

Fennen lelkendezve.

- Hová? - kérdik tőle

Elámuló képpel;

- Hadd hallom a hangom

Milyen messze ér el.

Vakot visz a szofta

Zúgó patak partja mellett

Vakok tétováznak,

Tova sodró habokon át,

Túlfelőlre vágynak.

Szól a szofta: - Átviszlek én,

Valahányan vagytok,

Egyesével egy-egy gurust

Jószívvel ha adtok.

És sorjába úsztat velük

Át a túlsó partra,

Ár sodrával, zajgásával

Kél birokra, harcra.

Utolsónak amint viszi

A tizedik vakot,

Megragadják s a hátáról

Lerántják a habok.

Jajveszékel a kilenc vak,

Sírnak, keseregnek,

Búslakodó bánatukban

A legénynek esnek.

Szól a szofta: - Ó, ti balgák,

Miért óbégattok?

Legfeljebb, ha egy gurussal

Kevesebbet adtok.

Bajazid a szultán

Pihen hamámjában

Bajazid, a szultán,

Hívatja a mollát,

Kedve teltén-múltán.

- Ha én nem a Nagyúr,

Csak egy dervis lennék,

Csengő gurusokban

Hány piásztert érnék?

- Ötvenet megérnél -

Szól a molla szava,

S jól szemügyre veszi,

Ami a legjava.

- Ejnye - szól a szultán -

Rá egy görbét sandít;

- Hisz a ruha rajtam

Az is megér annyit.

Feleli a molla

Lelke könnyebbülten:

- Mindenestül én is

Annyira becsültem.

Datolyának magva

Vásárol a gyerek

Datolyát egy okkát,

Mohón majszolgatja,

Sorra nyeli magját.

Látja édesapja,

Néz reája nagyot:

- Mért nyeled le gyerek,

Azt a tenger magot?

- Csársi datolyáját

Maggal együtt vettem;

Az én pénzem bánja,

Nem ingyenbe ettem.

Fösvény lélek

Éh-sanyarta szofta,

Búsan ballag haza;

Bej az estebédjét

Vígan falatozza.

- Szelám - szól feléje -

Fösvény, fukar lélek.

- Sose voltam fukar,

Mióta csak élek.

- Allah - nyögi szoftánk -,

Szálljon rám a szégyen;

Nem ő hazudott volt,

Én hazudtam légyen.

Mind az öt ujjával

Tele tálak előtt

Falu kis falánkja,

Nyakra-főre majszol,

Meg nem áll a szája.

Piláfra johurtot,

Szármára serbetet,

Félkezén öt ujja,

Mindegyikkel evett.

- Szofta, mért oly fürgén

Valahány ujjaddal?

- Nem áldott meg Allah,

Még egy hatodikkal.

Jádesz-játék

- Találjad ki jádeszemet,

Mit dugtam el fél markomba? -

Suttog jádeszt Nigjár anyó

S tojást dug el nagy suttyomba.

- Jádesz... Mit adsz, ha megtudom?

- Ha megtudod, tűzre tesszük,

Estebédre rántottának,

Egy-kettőre mind megesszük.

- Jádesz... mondd meg színét, ízét!

- Sárga belül, kívül fehér,

Árulja el Nigjár anyó,

- Ezer mással bízvást felér.

- Jádesz... - ujjong a kis molla,

S legott kész a felelete:

- Kivágtak egy fehér répát

S nem egy sárgát dugtak bele?

Mézből mérget

Mesterinas gazdájának

Hoznak mézet, lepényt,

Rávásik a gyerek foga,

Rámereszti szemét.

Sietős a mester útja,

Falu legvégére,

Előveszi kis inasát,

Köti a lelkére:

- Maró méreg a szilkében,

Messziről se nézzed; -

Alig kint a mester lába,

Máris majszol mézet.

Mind rákeni lepényére

S addig nyalja-falja,

Amíg elő nem tarkállik

Edényének alja.

Jön a mester és a szilkét

Kapja két kezébe;

- Hol a mézem? - s fúrja szemét

Inasa szemébe.

Sanda szemmel áll előtte,

Hebeg a legényke:

- Éhes egy eb ugrott elő,

Oda méz s lepényke.

- Nagy féltemben, réműltömben

Meg akartam halni,

Elővettem maró mérged,

Kezdtem egyre nyalni.

- Várton várom, lesten lesem

Bűnöm megbűnhödtét,

Halál két bősz démonának

Kaján közeledtét.

Müszülmánék padisája

Müszülmánék padisája

Községeit rendre járja,

S amint rója útja porát,

Észreveszi a kis mollát:

- Medreszébe készülődöl?

- Oda - s arca elsötétül;

- Itt egy arany friss fügére -

S rácsúsztatja tenyerére.

- Megtudja ám édesapám -

Szól a molla nagy szaporán,

- Kivallatja, megorrolja,

Hátha plundrám kiporolja?

- Aranyodat, hogyha kérdi,

Padisát mondj, tán megérti.

- Dehogy érti meg a szülém!

- Miért? - kérdi a sah büszkén.

- Mert ha való padisa vagy,

Restelnéd az egy aranyat;

Kincses zsebed elővennéd,

Tarsolyomat teletömnéd. -

Színültig telt táskájával,

Bölcs padisa szelámjával

Kerül haza a kis molla,

Mollából meg majdan hodzsa.

Kilenc ezüst para

Álomvilágának

Délibábos képe,

Vetít színt a szofta

Álmatag szemébe.

Kilenc ezüst parát

Nyujtanak át neki;

- Tízre - szól a szofta -

Kerekítenéd ki.

Elmosódik álma,

Valójára ébredt,

Nézi kilenc pénzét,

Ám hiába nézett.

Húnyja gyorsan szemét,

Két kezét kinyujtja:

- Adj hát kilenc parát,

Hogyha tíz nem futja.

Ájse asszony

Gyerek-ember még a fia,

Apja meghitt háremébe,

Anyja, Ájse közelébe,

Szabad néha bejárnia.

Tanyázgat a hárem-népség,

Szomszédolnak kadin-dámák,

Odaliszkok, rab-leánykák

S tereferél a vendégség.

- Hány éves vagy Ájse szépem? -

Szimatolgat Fatma néne;

Ájse ránéz gyermekére:

- Tizenkilenc múltam éppen.

- Ha várnál rám vagy öt évet -

Hunyorog rá az anyjára,

Mosolygósan mókájára,

- Ép egyidős lennék véled.

Pasa rétje

Besurrant a szofta

Pasa füvesébe

S nem egy veres cékla,

Ugorka meg répa,

Került két zsebébe.

Bekcsi tarkón csípi:

- Hát te, éhenkórász,

Pasa füvesében,

Gazdám szőlejében,

Mi dologban kószálsz?

- Minapi nagy szélvész,

Fergeteges orkán,

Kergetett idáig,

Kerted kapujáig

Magával sodorván.

- Hát a veres cékla,

Ugorka meg répa?

- Bebuktam a gyomba,

S amit megragadtam,

Szakadt azon nyomba.

- Két zsebedbe hogyan

Került be két kézzel? -

Szól a szofta: - Éppen

Ezen töröm fejem

S nem érem fel ésszel.

II.

A FÉRFI HODZSA

Allah kerim

Kesereg a hodzsa,

Töri, marja kezét,

Eltűnt szamárkája

Megzavarta eszét.

Tűvé tétet érte

Erdőt, mezőséget,

S egyre imádkozik

Istenes igéket:

- Allah kerim,

Hála neked Allah!

Meglesik imáját,

Szándékát nem értik,

Valahányan hallják,

Kíváncsian kérdik:

- Hogy ha meg nem lelted

Elveszett szamarad,

Miért hajtogatod

Hálálkodó szavad?

- Allah kerim,

Hála neked Allah!

- Azért alázatos,

Hívő háládatom,

Mert alattam nem volt

Elveszett állatom;

Hisz ha nyerges hátán

Ott kuporgok én is,

Szamarammal együtt

Nem eltűnök én is?

- Allah kerim,

Hála neked Allah!

Bájrám-birka

- Nézd csak, nézzed, ó bölcs hodzsa,

Hogy fut az a bájrám-birka,

Valláhi, billáhi

Szomszédék házába,

Másék udvarába.

Hodzsa bölcsen felel rája:

- Mi közöm hozzája?

- Nézd csak, nézzed, ó bölcs hodzsa,

Hogy fut az a bájrám-birka,

Valláhi, billáhi

Tulajdon házadba,

Tennen udvarodba.

Még bölcsebben felel rája:

- Mi közöd hozzája?

Ajándék nyúl

Beállít egy aga

Nászreddin kertjébe,

Ajándékul nyulat

Tálaltat elébe.

Fínom nyúllevesre

Vendégül marasztja,

Tetés-tele tányér,

Torkig jóllakatja.

Másnap újra eljön,

Megint csak vendégűl;

Most is tele tállal,

Nyúlleves ebédül.

Alig egy hét s hárman

Állnak kapujában,

- Szelámin-alejküm -

Vendég van a házban.

- Jó agák, kik vagytok?

Mit visztek, mit hoztok?

- Szomszédjai volnánk

Annak, aki nemrég

Nyulacskáját hozta

S megragadt, mint vendég. -

Nyúllevesre őket

Megint ott marasztja,

Levesével hármát

Torkig jóllakatja.

Alig egy hét, ismét

Állnak kapujánál,

Másik három vendég

Vár az asztalánál.

- Jó agák, kik vagytok?

Mit visztek, mit hoztok?

- Szomszédjai volnánk

Annak a háromnak,

Akik szomszédjai

Minapi agának,

Aki kertecskédben

Felkeresett téged,

Ajándékul nyulat

Tálaltatott néked.

Melegített lével

Vendégeli őket,

Soha életükben

Ily ízetlen étket.

- Hodzsa - kérdik tőle -,

Mit tálaltál nekünk?

Nyúllevest, mifélét

Nyelettél le velünk?

- Agátok nyulának

Legelső levesét,

Annak a levesnek

Másodízben levét,

Harmadszorra megint

Félig megfőzettem,

S harmad-vendégekkel

Végig lenyelettem.

Álmát hajkurássza

Futkároz a hodzsa,

- Of aman, of -

Éjnek idejében;

Falu őre, bekcsi,

Ott botorkál éppen.

- Mit keresel hodzsa,

- Of aman, of -,

Miért szembe széllel?

- Álmom hajkurászom,

Elkerült az éjjel.

Haragszik a hodzsa

Botorkál a hodzsa,

Dűlőkön a dolga,

Idő teltén, múltán

Korogni kezd gyomra.

Pagonyokon jár-kél,

Szeme el-elréved,

Paraszti egy tanya

Udvarába téved.

S majszolgat az aga

Perzsa-mód piláfot,

Gyümölcs-italt rája,

Illatos hosáfot.

Éhes hodzsa előtt

Ott az üres tálja,

Cukros feketére

Szívesen se látja.

Foghegyről a jámbort

Csak éppen megkérdi:

Mondja, ha akarja,

Melyik falubéli?

Válaszát se várván,

Kérdezi a hodzsát:

Látta-e háremét,

Hallotta-e hangját?

- Szemei ragyognak,

Duzzad a két keble,

Reggeltől estéig

Egyre pereg nyelve.

- Hát véremnek vére,

Lelkem fiacskája?

- Hamis a nézése,

Minden porcikája.

- Hát a púpos tevém

Rójja-e az útját?

- Könnyedén vonszolja

Meredő pár púpját.

- Tarkaszőrű kutyám

Nem mart-é véresre?

- Vigyáz a házadra,

Lesel minden neszre.

- Rácsos házam mellett

Haladt-é el utad?

- Konaknak is hívhadd,

Kioszknak is tudhadd. -

S majszolgat az aga

Perzsa-mód piláfot,

Gyümölcs-italt rája,

Illatos hosáfot.

Egyet ránt a hodzsa

Porlepte kaftánján,

Haragosat lódít

Fakószín turbánján.

Mintha igyekezne

Vissza falujába,

Embertelen aga

Háza irányába.

- Sietős az utam -

Szól az éhes hodzsa,

- Útrakelek máris,

Kenyeres falumba.

Mióta hű kutyád

Kiadta páráját,

Nem tudni tolvajok

Se szerét, se számát.

- Tarkaszőrű kutyám?

- Tevéd húsát ette,

Annak mérgét vette.

- Dupla púpú tevém?

- Feleséged sírján

Megbotlott a lába,

Egyszeribe eltört

Nyaka-csigolyája.

- Hitvesem, háremem?

- Halálba kergette

Kisfia elveszte.

- Lelkem fiacskája?

- Rácsos konakodba

Tüzes ménkő csapott,

Szegény fiacskádba

Bizony belékapott.

Felhördül az aga,

Otthagyja tányérját,

Felejti kávéját,

Rohanvást fut haza;

Hodzsa pedig majszol

Perzsa-mód piláfot,

Gyümölcs-italt rája,

Illatos hosáfot.

Nagymosáskor

Hodzsáéknál valahányszor

Mosni kezdtek,

Fent az égen viharfelhők

Kerekedtek.

Elsötétült, szelek szárnya

Búsan búgott,

Ablakokon, ajtókon át

Zajgott, zúgott.

Nagymosás volt, szegény hodzsát

Átszalasztják,

Hozzon szappant a szatócstól,

Másfél okkát.

- Sajtot kérek - szól lármásan

Ám szappant vesz;

- Tévedsz hodzsa, szappanból sajt

Sohasem lesz.

- Nem merek én - szól nagy halkan -

Szappant kérni;

Hátha megint eső talál

Utólérni.

Nyargalász a hodzsa

Nyargalász a hodzsa,

Üget szamárkáján,

Köszön jobbra-balra,

Szelám-szó a száján.

Megbotlott a füles,

Hőkölt, ijedezett;

Aj, szegény Nászreddin

Földig bukfencezett.

- Elhasalt a hodzsa,

Sáros a salvárja! -

Kiált a sok gyerek,

Harsog a lármája.

Rájuk szól a jámbor:

- Kár úgy kiabálni,

Szamaramról éppen

Le akartam szállni.

Felordít a szamár

- Kölcsön kérném szamaradat,

Egy-két nap ha elmaradhat; -

Szól a szomszéd kérő hangja

A hodzsához.

- Nincs most itthon kis szamaram,

Cipekedő munkában van; -

Szól a hodzsa rideg hangja

A szomszédhoz.

Bojtorjános bokrok között

Csetlett-botlott,

S egyszerre csak torka teltig

Ordítozott.

- Hallod, hodzsa, szamaradat?

Máskép vallja igazadat; -

Szól a szomszéd gúnyos hangja

A hodzsához.

- Több hitelt adsz egy szamárnak,

Mint hodzsátok bölcs szavának? -

Szól a hodzsa feddő hangja

A szomszédhoz.

Gondolata támad

Búzát cipel a malomba,

Gondolata támad;

- Búzám Allah jóvoltából

Színarannyá válhat.

Addig-addig hajtogatta,

Végül el is hitte,

Zsák búzáját, színaranyát

Megint visszavitte.

Mohó kézzel markol belé

S látván búza voltát:

- Ó nagy Allah, mért csaltad meg

A te szegény szolgád?

Ciprus lombja alá

Viszik az elhúnytat

Ki a sír ölébe,

Ciprus lombja alá,

Rózsafa tövébe.

Koporsója körül

Könnyet ontó szemek,

Ciprus-erdő felé

Tétovázva mennek.

Kérdezik a hodzsát

Óvatos néhányan:

- Koporsó előtt-é,

Avagy a nyomában?

- Korhadt koporsóban

Benne ha nem vagytok,

Előtte mehettek,

Hátul haladhattok.

Brussza bazárjában

Brussza bazárjában

Tarkóját vakarja,

Régi rongya helyett

Új ruhát akarna.

Megakad a szeme

Színselyem salváron,

Menten megalkudja

Arravaló áron.

S amint méla arccal

Nyúl belé zsebébe,

Mi ötlik a hodzsa

Csavaros eszébe?

Mégis inkább kaftánt,

Selyem salvár helyett

S kér a ruhásboltban

Kaftánt tuli-selymet.

Kiválaszt egy tarkát,

Panyókára csapja,

S amint inal vele,

Boltos hoppon kapja.

- Kaftánodért, hodzsa

Fél parát sem adtál.

- Kaftánod fejébe

Nem egy salvárt kaptál?

- Hisz a selyem-salvárt

Se fizetted még meg.

- Hát a salvárodat

Mikor vettem én meg?

Gyanu-perrel él a hodzsa

Hirtelenbe tesz szert pénzre,

Lohol óvatatlan,

Kunyhójába, fal odvába

Rejti olvasatlan.

Gyanu-perrel él a hodzsa,

Szedi össze eszét,

Odapislog rejtekére,

Nem veszik-e neszét?

Kétség marja, fejvakarva:

- Rejtekét ha tudom,

Megeshetik és egy szép nap,

Hátha én ellopom?

Imáméknál

Tanyázgatnak tócsa partján.

Mulatoznak Nászreddinnek,

Csali bölcsnek,

Szófiázó móka-szaván.

Müezzin szól, imádkoznak,

Iszlám módra, ezán szóra

Rendre-sorra,

Tó vizében mosakodnak.

Öreg imám talpraugrott,

Fohászkodik tócsa partján,

S kezet mosván,

Megcsúszott s a vízbe bukott.

Imám feje fel-felbukkan.

- Add a kezed - kiáltoznak

Imámjuknak;

A fuldokló meg se mukkan.

- Egész más a módja annak -

Magyarázzák bölcs hodzsáék,

- Mert a papok

Mindig kapnak, sose adnak.

- Kapd a kezem - kiált egyet;

Kap az imám a kéz után,

Karját nyujtván,

És a mélyből kikecmergett.

Odalett a serbet

Színig tele szájú szilkét

Bíznak a hodzsára,

Míg Muhiddin érte nem jön,

Jól vigyázzon rája.

Előveszi, kibogozza,

Mintha serbet lenne,

S addig-addig ízlelgette,

Míg csak csurgott benne.

Beállít Muhiddin másnap,

Edénykéjét kéri,

Kézbe kapja, lóbálgatja,

Gyanús szemmel nézi.

- Hodzsa apó, mit műveltél

Édes italommal?

- Ne kérdezd, hisz nem érnéd be

Való válaszommal.

Dilinós a hodzsa

Lisztnek való búzát

Tele zsákkal visznek:

Malomban a hodzsa,

Zsákjába suttyomba

Ereszt loppal lisztet.

Rajtaüt a molnár,

Hodzsát tarkón kapja,

Amint a máséból,

Szomszédja zsákjából

Lisztjét éppen lopja.

- Dilinóssá lettem -

Mondja holt ijedten;

Molnár két szemétől,

Karja erejétől,

Halálosra retten.

- Dilinós ha lettél,

Agyafúrtan kába,

Mért a saját liszted

Loppal nem ereszted,

Mások iszákjába?

Két kezét kinyujtja,

Félszemét behúnyja,

Sunyít hozzá nagyot:

- Annyira dilinós

Tán csak mégse vagyok.

Jedikule káposztája

Sztambul falát járta,

Jedikulét látta

Falubéli molla;

Amint hazakerült,

Fennen ujságolja,

Világ had bámulja

Ezer okkás fejét

Kerek káposztának,

Éppen elegendőt,

Ezer éhes szájnak.

- Én meg - szól a hodzsa

Csodaüstöt láttam,

Vasverő legények,

Szinte néhány százan,

Nem egy esztendőn át

Egyre kovácsolták,

S ritka rendbe sorba,

Amint körülállták,

Egymás szavát, hangját,

Alig hogy hallották.

- Minek az a nagy üst? -

Kérdezi a molla;

- Semminek se másnak -

Mosolyog a hodzsa,

- Kerek káposztának

Ezer okkás fejét

Abba a nagy üstbe

Belé helyezhessék,

S föleresztett lében

Puhára főzhessék.

Üszküdári szofta

Üszküdári szofta

Járja Allah útját,

Negyven kérdésének

Nyomozza a nyitját.

Messze földre kerül,

Egész Aksehirig,

Híres-neves hodzsa

Szülő-helységéig.

- Ki a községetek

Oktalan okosa?

- Senki messze földön,

Csakis a bölcs hodzsa.

- Ki a falutoknak

Legbölcsebb bolondja?

- Ki lehetne más, mint

Nászreddin, a hodzsa?

Karaván-szerájnak

Pihenőjén száll meg,

Hajnal-hasadtával

Hodzsa előtt áll meg.

- Negyven kérdésemnek

Tudsz-e ura lenni?

Bírsz-e negyvenére

Eggyel megfelelni?

Félváll felel rája:

- Kérdéseid kezdd el! -

És a szofta sorra

Hadargatni kezd el.

- Na, te falu bölcse,

Halljam feleleted!

- Sok semmire semmit -

Szól negyvenre egyet.

Szavát állja

- Hány éves vagy, hodzsa? - kérdi

Alaeddin szultán.

- Éppen ötvenéves leszek,

Ramazán elmúltán.

Tíz év telt el, megint kérdi

A nagy Alaeddin:

- Hány évesnek vallod magad,

Nászreddin efendim?

- Éppen ötvenéves lettem

Ramazán elmúltán; -

Megütközik szó-beszédén

Alaeddin szultán.

- Ma tíz éve - jut eszébe -

Ugyanennyit mondtál;

Vagy nem igaz mai szavad,

Vagy akkor hazudtál.

- Allah is egy, szavam is egy -

Szól a hodzsa legott,

- Állom hitem, férfiszavam -

S menten eloldalgott.

Hozomból él

Csonttá száradt szamárkája,

Szinte lötyög szegénykének

Szőrcsuhája.

- Fukar hodzsánk miért nem ád,

Éhenhaló szamarának

Zabot, szecskát?

Szól a hodzsa: - Kétszer egy nap

Jár ki neki, tarisznyája

Teli abrak.

- Miért fityeg minden rajta,

Hogyha csőstűl tarisznyában

Bő abrakja?

- Mert hat hete nincsen szecskám,

Azóta meg hozomból él

Szamaracskám.

Medreszéből

Medreszéből indul útnak,

Szamarán a hodzsa,

Gyalogszerrel megy utána

Ahány molla, szofta.

Háttal ül a csali mester

Szamara fejének,

Körülötte mollák, szofták

Loppal összenéznek.

- Hodzs-efendi, visszánt ültél

Szamarad hátára;

Mért nem balról pattantál rá

Jobbik oldalára?

- Mert előttem ha lépkedtek,

Hátat ti fordíttok;

Utánam ha igyekeztek,

Hátat én fordítok.

- Így pediglen szemtől szembe

Kerülünk egymással,

És nem állunk se ti nekem,

Se én nektek háttal.

Porrá égett

Tenger bolha csípi, szúrja

Szegény hodzsát,

Megzavarják éjszakai

Nyugodalmát.

Fészkelődik, el napestig

Gondolkodik,

Kapja magát, másik házba

Hurcolkodik.

Alig múlik el egy-két nap,

Híre terjedt,

Hodzsa apó bolhás háza

Hamuvá lett.

Szól a hodzsa: - Hajlokomba

Visszatérek,

Mert masallah, a sok bolha

Porrá égett.

Szultán ajándéka

Elúszott a hodzsa

Utolsó parája,

Zsibogóra került

Kormos kazánkája.

Bajazid, a szultán

Ott ácsorgott épen,

Kérdezi a hodzsát

Széles, jó kedvében:

- Mit akarnál inkább:

Csengő aranyat-é,

Avagy fürgén járó

Jámbor szamarat-é?

Ötven göndör bárányt,

Veteményes kertet,

Bele való maggal

Be is ültetheted?

Feleszmél a hodzsa,

Vidul tekintete,

Körmönfont szavával

Kél a felelete:

- Adjad, ó szultánom,

Csengő aranyamat,

Vígan had űlöm meg

Fürge szamaramat;

Göndör báránykáim

Egybe terelgetem,

Veteményes kertem

Tele ültetgetem;

Szívből imádkozván

Örök életedért,

Húri mosolygású

Égi édenedért.

Nyelve nagyot botlott

Törvény elé került,

Hamis szóra hajlott,

Árpa-búza per volt,

Ő meg árpát vallott.

- Nagyot botlott nyelved,

Megint eljárt a szád;

Búzát kellett volna,

Nem pediglen árpát.

- Ha mindenkép hamis,

Tanu-vallomásom,

Akár búzán botlok,

Akár bármi máson.

Pityókos a hodzsa

Pityókos a csali hodzsa,

Alig áll meg talpán,

Nekidől egy kerítésnek,

Bámészkodik bambán.

Ripakodik rá a bekcsi:

- Mért nem lódulsz haza? -

Keresztbe a hodzsa szeme,

Akadozik szava.

- Nézd, hogy forog ez a falu,

Házam űzi, hajtja;

Megvárom, míg belém botlik

S befordulok rajta.

Péntek napján

Ricsajoznak, ordít Oszmán:

- Hodzsa uram!

Szőrén-szálán odaveszett

A szamaram.

- Mecsetembe jertek, hívek! -

Szól Nászreddin,

S jóelőre nevetgélnek

Hodzs-efendin.

Lépked móddal, méltósággal

Szószékébe,

Így kezd bele csalafinta

Beszédébe:

- Müszülmánok, ifjúságtok

Áfiomát,

Van-é, aki szerelmét nem

Szenvedte át?

Oszmán mögött kucorgott egy

Táti-szájú,

Csontja zörgő, hangja hörgő,

Szűk dongájú;

Rőt szakálán ritka serte

Kunkorodik,

Előbbre lép, szóra ekkép

Bátorodik:

Legénykorom áfiomos

Szenvedelmét,

Se nem láttam, se hallottam

Szív szerelmét.

- Oszmán-aga! - szól a hodzsa -,

Mid veszett el?

- Szegény szürke állatocskám

Kódorgott el.

- Esztáfrullah - szól a hodzsa -,

Dehogy veszett,

Nem látod a rőtszakálút,

Hátad megett?

Kösd kötélre, kötőfékre,

Úgy vezessed,

Szalma elé, jászol felé,

Ott etessed.

Szószéken a hodzsa

Mecsetbéli ülőkére,

Először lép szószékére;

Ünneplőben, ahogy illik,

Szája szóra ekkép nyílik:

- Tudjátok-é, müszülmánok,

Mi mód szállok én hozzátok?

- Dehogy tudjuk - válaszolják,

S hodzsájukat megbámulják.

- Már pedig, ha nem tudjátok,

Bamba szátok mért tátjátok? -

Szól és leszáll mimberjéről,

Emeletnyi szószékéről.

Péntek napja süt ki újra,

Szószékébe száll a hodzsa,

Turbánosan, ahogy illik,

Szája megint kérdőt nyílik:

- Müszülmánok, halljátok-é,

Mondandómat tudjátok-é?

- Tudjuk, tudjuk - válaszolják,

S mosolyogva megbámulják.

- Ha mindnyájan jól tudjátok,

Mire lestek? Mire vártok? -

Szól és leszáll mimberjéről,

Garádicsos szószékéről.

Megint kisüt péntek napja,

Ismét beszél a bölcs hodzsa;

Kaftánosan, ahogy illik,

Szája ravasz szóra nyílik:

- Tudjátok-é, müszülmánok,

Ma mit papol a hodzsátok? -

Jobboldalról: - Hogyne tudnók!

Balfelőlről: - Honnan tudnók?

- Ó, masallah - szól a hodzsa,

Széles szájjal mosolyogva:

- Aki tudja, tovább mondja,

S aki hallja, mind megtudja.

Tejes köcsög

Nagy lett a keletje

Hodzsa köcsögének,

Esti ezán után

Frissen fejt tejének.

Megzabált a riska,

Nagyot szikkadt tőgye,

Azóta ha csurrant,

Ha cseppent belőle.

Másfél okka tejért

Jönnek át hozzája,

Nyúl a köcsög után

Riska bölcs hodzsája.

S amint önti belé

Tejét az edénybe,

Hab fehérje helyett

Tiszta víz van benne.

- Mi történt tejeddel? -

Kérdezi a szomszéd;

Ötöl-hatol hodzsánk,

Töri fejét, eszét.

- Most ötlött eszembe,

Valójára jöttem,

Köcsögöm vizéhez

Tejet nem öntöttem.

Timurlenk tükre

Uralkodik, angorai

Udvarában,

Vérrel vívott vártornyában.

Hódol neki nyügét nyögő

Város népe,

Felélénkül félszem képe.

Körülötte láncra, szíjra

Fűzött rabok,

Fejethajtó hodzsák, papok.

Vas féllába dobbantása

Rettenetes,

Szúró szeme döbbenetes.

Hívei közt el-elpihen

Arany trónján,

Borbély babrál rőt szakálán.

Fodorítja kuszán csapzott

Hajfürteit,

Szagosítja szőrtincseit.

Ősi szokás: kikent-kifent

Színe elé,

Tükröt tesznek arca elé.

Belébámul s torz képmása

Megláttára,

Könny pereg le orcájára.

Megannyian bánatosan

Síránkoznak,

Keservesen sóhajtoznak.

Legsikongóbb Nászredinnek

Jajongása,

Záport ereszt könnyhullása.

Megenyhülnek, csendesülnek

Sorra-rendre,

Csak a hodzsa sír-rí egyre.

- Rút arcomon ha kesergek,

Van rá okom;

Mit bánt téged búbánatom?

Szól Timurlenk s szegzi szemét

Hodzsájára,

Szabad szavú mókására.

Szól a hodzsa: - Egyszer néztél

Fém-tükrödbe,

S könnyek gyűltek szemeidbe.

- Hát én, aki nap-nap után

Látlak mindég,

Hogyne sírnék, hogyne rínék?

Ugorkával állított be

Timurlenkhez ugorkával

Állított be,

És a hodzsa tíz aranyat

Rakott zsebbe.

Másnap megint teli kosár

Ugorkát hoz,

Úgy köszönt be vas féllábú

Rőtszakálhoz.

- Olvassátok össze - így szól -,

Hányat hozott,

És a talpán épannyi bot

Hagyjon nyomot.

Száz ugorka, száz a botja,

Szegény hodzsát

Deresére egy-kettőre

Rá is húzzák.

Ám felénél, ép ötvennél,

Nyögi, mondja:

- Másik fele vén basátok

Lelkét nyomja.

Kérdő szemmel néz rá Timur

Hodzsájára,

Nevetnékes mosoly száll rá

Rőt arcára.

- Ajtónálló öregeddel

Áll az alkunk,

Felerészben őt illeti,

Amit kapunk. -

Könyörtelen Timurlenknek

Rideg szava,

S ötven botját meg is kapta

Az a basa.

Szamara ha tudja

Tavasz napján,

Bíborhajnal pirkadatján,

Masallah,

Szamarán a hodzsa.

Nap hevében,

Nyergén el-eldülöngtében,

Masallah,

Szunyókál a hodzsa.

S amint ébredt,

Azt se tudja merre tévedt,

Masallah,

Nyergestűl a hodzsa.

Ahány földi,

Mind köszönti, mind megkérdi:

- Masallah,

Merre felé hodzsa?

- Szamaramtól,

Az ha tudja, kérdezd attól,

Masallah -!

Feleli a hodzsa.

Kórán ellen vétett

Ramazán szent fogadalmán,

Ünnepet ül a müszülmán;

Zord a nappal, víg az éjjel,

Imával és böjtöléssel,

Harminc napok fényessége

Özönlik el.

Hodzsa bent a medreszében,

Tilalmak nagy bőségében;

Igazhívők megdöbbennek,

Hallatára böjti bűnnek,

Törvénytipró, ünneprontó

Rettenetnek.

Bűne mellől eltuszkolják,

Szégyenszemre szóra vonják:

- Tilos italt merészeltél,

Ramazáni böjtöt szegtél,

Allah könyve, Kórán ellen

Mért vétettél?

Pityókos a dűlöngése,

Mámoros a hebegése:

- Birka húsát falatoztam,

Zsírosától megszomjaztam,

Ital tüzét itókákkal

Oltogattam.

Felemás ház

Fele ház a bölcs hodzsáé,

Másik fele Musztafáé;

Marakodnak, ha alkonyat,

Veszekednek, ha virradat.

- Ha eladnám házam felét,

Megvehetném ép egészét;

Mit nekem egy kunyhó fele,

Minek kasza, ha nincs nyele?

Faluszerte jár a híre,

Mind megkérdi, ahány híve:

- Mért adod el házad részét?

Min veszed meg ép egészét?

- Azért adom el lakásom,

Nincsen benne maradásom,

Sok a bajom Musztafával,

Tereferés asszonyával.

- Fele házon ha túladok,

A sok pénzen, amit kapok,

Megveszem a másik felét,

S megszereztem kaszám nyelét.

Fáj a szeme

Ibráhimnak fáj a szeme,

Por vagy hamu hullott bele,

Of aman.

Kipked fűhöz, kapkod fához,

Fut rohanván jó hodzsához,

Of aman.

Ibráhimot meghallgatja,

Bölcs tanácsát ingyen adja,

Of aman.

- Tavaly történt, fájt a fogam,

Kaptam magam, kirántottam,

Of aman.

Vaksötét az este

Vaksötét az este,

Pislákol a félhold,

Hodzsa hajlokába

Szegény éhenkórász,

Látatlanul beront.

Fölriad a hodzsa,

Meglátja a legényt,

Móka szókkal ront rá,

Színlelő haraggal,

Szeppentgeti szegényt.

- Éjjel sötétjében

Mért keresed loppal,

Amit mindhiába

Kutatok én egyre,

Kivilágos nappal?

Diófának árnyékában

Ég a nap tüzétől

Fűje, fája rétnek,

Tüzel tűzkorongja

Messze kéklő égnek;

Poroszkál a hodzsa

Szürke szamárkáján,

Nagyot pihen szeme

Gyümölcsösök fáján.

Köti szamárkáját

Magas diófához,

Símul a kaftánja

Selyem pázsitjához;

Látja fönt a nagy fán,

Apró diók csüngnek,

Vékony kis indákon

Nagy tökök dűlöngnek.

- Ó, nagy Allah - mondja -,

Nagy a bölcsességed,

Ki merné megszólni

Örök dicsőséged?

Ám nem értem, mért nő

Apró dió nagy fán,

Mért terem meg nagy tök

Alacsonyka indán?

Varjú száll a fára,

Ágról ágra szökell,

Koppint gyümölcsére

Hosszú hegyes csőrrel;

Héjából a dió,

Neki a hodzsának,

Álmodozó bölcsünk

Kopasz kobakjának.

Felszisszen a hodzsa,

Szikrákat szór szeme,

Odakap fejéhez,

Dagadoz a helye;

Mélyen gondolkozik

És magába szállván:

- Allah dícsértessék -

Tör ki szava száján.

- Ó, hatalmas Allah,

Bölcsen cselekedtél,

Tököt magas fára

Rá nem növesztettél;

Mert ha diók helyén

Tökök nőttek volna,

Tarkóig tar fejem

Rég szétrepedt volna.

Napot nem lát

Nászreddinnek

Panaszkodik násza,

Nem lát napot

Sohase a háza.

- Hát a réted? -

Kérdezi a hodzsa.

- Virradatra

Tűzi tüzét oda.

- Házikódat

Meleg nap hogy érje,

Cipeltesd el

Napsütéses rétre.

Megszakadna menten

Hátán iszákjával

Pattan szamarára,

Tökért, káposztáért,

Egyéb miegymásért,

Zöldséges vásárra.

Tökkel, káposztával

Iszákját megtölti,

Megűli állatját,

Ám zöldséges zsákját

Rá nyakára ölti.

- Mért nem teszed terhed

Rá a szamaradra?

Azt a nehéz zsákot,

Zöldséges iszákot

Mért rakod nyakadra?

- Mert ha megindulna,

Háta megterhelten,

Töktől, káposztától,

Egyéb miegymástól

Megszakadna menten.

Visszánt ült rá

Rá vánszorog szamarára,

Jobbik helyett ballábával,

S amint baktat, nagyot néznek,

Visszánt ült rá, fejnek háttal.

- Megfordítva ugrottál rá -

Kacagják ki, teli szájjal.

- Helyén való - szól - a helyem,

Tán a szamár, ha áll háttal.

III.

A HODZSA ÉS A HÁREME

Eszét elvesztette

Mecsetjében ül Nászreddin,

Hírt hoz a sok szomszéd:

- Szegény hodzsánk! Feleséged

Elvesztette eszét.

Feláll a bölcs, eltünődik,

Homlokán öt ujja;

- Min tünődöl? - kérdik tőle

S keseregnek újra.

- Úgy tudom, hogy hitvesemnek

Esze nem volt soha -

S töri fejét, vajon mijét

Veszíthette oda?

Csucsuj belbel

Éjfél felé, mély álmából

Nagyot riad uracskája,

Hol marokkal, hol szitokkal

Ébresztgeti,

Bosszankodó asszonykája.

- Nem hallod, hogy órák hosszat

Sivalkodik sarjadékod?

Kapd karodba, csucsujgassad,

Felerészben

Tenéked is ivadékod.

Szól a hodzsa: - Felerészem

Tovább is had sivalkodjék,

Te pedig csak belbelgessed

Magzatunknak

Reád eső felerészét.

Kopogtat a kiszmet

Kopogtat a kiszmet

Hodzsáék házánál,

Sírdogál a hitves

Ura kórágyánál;

Bölcsünk haló hangja

Háreméhez fordul,

Szól a parancs szava

Tettetősen zordul:

- Kapd magadra hahos-babos

Viganódat,

Tuli-piros, ezüstcsíkos

Salvárodat,

Tari-tuppos, arany fodros

Fejkötődet,

Cifrán színes, bársony hímes

Cipellődet.

- Cseresznye-színt hadd rikítson

Sápadt ajkad,

Hervadásod hófehérre

Halványítsad;

Szemöldököd íve-rajza

Színesedjék,

Szemed alja mámorosan

Kékesedjék.

- Tél-túl tengő termetedet

Tedd ciprussá,

Színefakult fürteidet

Hullámossá;

Fejed körül fátyol lengjen,

Ígéretes,

Testhez álló selyemöltőd

Igézetes.

- Gazelláé legyen apró

Lépkedésed,

Tedd lengébbé, billegőbbé

Szökellésed;

Arany gurus ragyogjon fel

Homlokodon,

Anyajegyek párosával

Fél arcodon.

- Tán a halál zordon arcú

Angyalának,

Irgalmatlan, könyörtelen

Azráilnak,

Allah igaz jóvoltából

Meg is tetszel,

S énhelyettem, hátha hátha

Téged visz el.

Allah köskje

- Mit papolt a molla,

Cifra szószékében? -

Kérdi hitvesétől

Rózsás jó kedvében.

- Ahányszor az ajkad

Ajkam megérinti,

Édenében Allah

Kösköd megépíti.

- Építsen hát Allah -

Szól a hodzsa halkan

S ajkán hitvesének

Forró csókja csattan.

- Allah a te kösköd

Immár rendbehozta,

Csókolj, hogy a párját

Nékem is had hozza.

- Ejnye - szól az ura -,

Mi nem jut eszedbe,

Még ha kapsz is kettőt,

Azzal sem éred be.

- Adatnál anyádnak,

Egyet meg apádnak,

Sorra építtetnél

Ahány ángyikádnak.

- Megsokalná Allah,

A kőműves mester,

Érjük be mi ketten

Azzal az egy köskkel.

Dzsinnek égi szava

Hodzsájához fordul

Búbánatos Ihszán,

Túl szeretne adni

Gyászba borult házán.

Égőt sajog szíve,

Fájót nyilal lelke,

Konakjában többé

Se nyugta, se helye.

- Nyíló rózsák négyen

Virultak kertemben,

Négy hitveske kért részt

Égő szerelmemben.

- S jöttek szörnyü dzsinnek,

Megzavarták álmom,

Háremem elhervadt,

Haláluk halálom.

- Értem - int a hodzsa,

Simítván szakálán,

Csalafinta szóval

Egek felé szállván.

Mintha le a földre

Hangok szállanának,

Hodzsa ajakán át,

Dzsinnek szólanának:

- Ihszán új tűzhelyét

El fogjuk kerülni,

Feje fölött napja

Ki fog még derülni.

- Ám elárvult házát

El ne adja másnak,

Csak ha feleséges,

Hűséges barátnak.

Fátyol nélkül

Fátyol lengett arcán,

Látatlanra fedte,

Szegény hodzsa mégis

Feleségül vette.

És csak hárem-házuk

Rejtekes zugában,

Mutatta meg arcát,

Zordon valójában.

- Hodzsa, mikor jönnek

Rokonaid hozzám?

Melyike ha látja,

Fátyol nélkül orcám?

- Valamennyi láthat,

Akár minduntalan,

Csak én ne lássalak

Soha fátyoltalan.

Szubhán Allah

Folyó mentén megy a hodzsa,

Oldalt ballag felesége;

- Jobbra térjünk - kéri ura,

S csak azért is balra fordul

Makacs asszony mehetnékje.

Szubhán Allah.

Ám az asszonyt, a makrancost

Bódítgatja folyam árja,

És a hodzsa jobbja mellől

Nagy hirtelen belemerül

Zúgó habok mély sodrába.

Szubhán Allah.

Fut a hodzsa ár ellenbe,

Visszánt várja az asszonyát;

- Ne fölfelé, ó te balga -

Kiáltozzák jobbra-balra

- Lentről lessed cifra rongyát.

Szubhán Allah.

- Mélybe merült feleségem

Tűzzel vízzel fordul szembe;

Ha sodorja folyam árja,

Lábat vet és szavát állja:

Csak azért is víz ellenbe.

Szubhán Allah.

Hamdi párnája

Búsan áll a bíró előtt,

Sopánkodik szegény Hamdi;

- Nem bírok a hitvesemmel

Drága hodzsa, bölcs efendi.

- Ha nem bírsz a háremeddel,

Allah Allah,

Érd be egynél kevesebbel.

- Nem élhetek nála nélkül,

Ha lármás is napunk, éjünk,

Mikor immár negyven éve

Közös párnán nyugszik fejünk.

- Vagy megszokod azt a lármát,

Allah Allah,

Vagy otthagyod azt a párnát.

Sír a hodzsa

Elhúnyt egy nap Hodzsa apó

Felesége,

Hej, nem marta, nem zavarta

Vesztesége;

Nyelte, falta főtt piláfját,

Szörtyögtette szopókáját,

Egyet-kettőt, búfelejtőt,

Int és legyint,

Mindennapi ügyét-baját

Végzi megint.

Nemsokára kimúlt árva

Szamárkája,

Hej rágódik, facsarodik

Szíve, mája;

Immel-ámmal főtt piláfját,

Alig szívja szopókáját,

Mindennapi ügyét-baját

Abbahagyja,

Szemefényét, füleskéjét

Siratgatja.

Szomszédjai feddő szókkal

Szapulgatják,

Mért kesergi, nyögdécseli

Állatkáját?

Mért nem ízlik főtt piláfja,

Mért nem szörtyög szopókája?

Mindennapi dolga után

Miért nem lát?

S nem óhajtja, sóhajtgatja

Asszonykáját?

Így szól: - Alig hunyt el jámbor

Feleségem,

Sorra jöttek vigasztalni

Veszteségem;

Ígérgettek olyanabbat,

Szépnél szebbet, jónál jobbat;

Ám mióta odaveszett

Szegény szürkém,

Sose jönnek s nem ígérnek

Másat fürgén.

Hamd-ül-illáh

Átpislog a hodzsa

Bejék udvarára,

Városa bejének

Cifra szerájára;

Ámulja-bámulja

Cirádás szépségét

S kérdi feleségét:

- Kedveskedni kéne

Városunk bejének,

Had örvendjen egyet

Kertünk gyümölcsének;

Mit is vigyek neki,

Birsalmát vagy fügét?

Megnyerném a szívét.

Szól az asszony: - Jóval

Külömb a birsalma,

Csillogóbb az arany,

Mint a sárga szalma;

Birsalmákat inkább,

Legjavát, legszebbjét, -

S visz a hodzsa fügét.

Hajlong a bej előtt,

Vékája kezében,

Jutalom reménye

Csillámlik szemében;

Nyujtja térdet hajtva,

Át az ajándékát:

Azt a fügés vékát.

Bosszankodva néz le

Hitvány kis fügére,

Sértődő haraggal

Forrni kezd a vére;

Fogja, egyesével

Csapja a hodzsára,

Feje kopaszára.

S valahányszor búbján

Jó nagyokat koppant,

És az érett füge

Lucskosakat loccsant,

- Já rább, Hamd-ül-illáh -

Szól a szegény hodzsa,

Buzgón fohászkodva.

Nagyot nevet a bej,

Kérdezi a hodzsát,

Egyre-másra miért

Rója azt a hálát?

Miért Hamd-ül-illáh

Minden füge után,

Amint koppan búbján?

- Mert ha hárememnek

Szavára hallgatok,

Mert ha füge helyett

Birsalmákat hozok,

Fejem nem fej többé -

Feleli a hodzsa

S fájó fejét fogja.

Masallah

Hodzsáéknál - masallah, -

Jaj be jó mód élnek,

Hol pihennek, hol henyélnek,

El napestig nevetgélnek.

- Mit kívánnál - masallah, -

Szívem szerint valót,

Bánatomban vigasztalót? -

Pedzi anyjuk a móka szót.

- Hogyha dzsinnek - masallah, -

Meg is szállanának,

Verő szemmel bántanának,

Kórságokkal sujtanának,

- Más se lenne - masallah, -

Kérő kívánságom,

Ötször egy nap imádságom,

Minden bajod hozzám álljon.

- Mit kívánnál - masallah, -

Szíved szerint valót,

Bánatodban vigasztalót?

Pedzi anyjuk újfent a szót.

- Kiszmetem ha - masallah, -

Felém közelegne,

Münker-Nekir megjelenne

S Azráil is rám lehelne,

- Más se lenne - masallah, -

Kérő kívánságom,

Ötször egy nap imádságom,

Ami halál, hozzád álljon.

Csókot érzett

Sírót sikít, rívót visít

Háremkéje,

Hodzsa apó hervadozó

Felesége.

Tő-szomszédját, Abdurrahmánt

Kontyon fogja,

Hívja urát, bölcs gazdáját:

- Halljad, hodzsa:

- Fátyolkendő, át nem tetsző,

Lengett rajtam,

S ó igézet, csókot érzett

Égő ajkam.

Szól az ura: - Fátyolkendőd

Ha fölhajtod,

S ó igézet, ha rád nézett

S látta arcod,

- Csókod soha, se majd, se ma

Nem kívánja,

Igézetét, bünös bűnét

Hej de bánja.

Rossz útra tért

- Hodzsa - súgja a szomszéd nép, -

Rossz útra tért feleséged,

Faluszerte, szégyenszemre,

Nem egy helyre, ha betéved.

Aman aman.

Felel: - Hogyha feleségem

Mindenfelé el-bekukkan,

Sorát ejti és egy szép nap,

Majd csak hozzám is bebukkan.

Aman, aman.

Gülisztán két virágszála

Gülisztán két virágszálát,

Hodzsa kémli két rózsáját;

Fehérkéje hamvadozó,

Piroskája hervadozó.

Pompázgatnak tócsa partján,

Tükröződnek hajladozván;

Levélkéken harmat-cseppek

Szivárvány színt gyöngyöztetnek.

- Gül-kertednek rózsapárja,

Szerelmed két virágszála;

Kit áhítoz csókod jobban,

Érző szíved kiért dobban?

- Fehér rózsa ezüst hajnal

Pirkadozó hasadása,

Piros rózsa napszálltának

Hervadozó mosolygása.

- Kerted kettős rózsaszála

Tó vizére rá ha szállna,

Kis csónakunk oldalt dülne,

Két virágod elmerülne,

- Mentő kezet kinek adnál,

Két karodba kit ragadnál?

Fehérkét-e, nyiladozót,

Piroskát-e, hervadozót?

Fehérkének hamvas színe,

Szerelméhez hajlik szíve,

Piroskához szól: - Jól-rosszul,

Valamelyest úgy-e úszol?

Hárman a háremben

Három hitvest háromszorra,

Kerek hármat nősült sorra,

Siráz hármas virágszálát,

Édenkertnek bűvös álmát.

Cirókálják egy urukat,

Harmadrészes hodzsájukat,

Félvilágért egy se adná,

Egymagának ha vallhatná.

- Engem szeress, csak engemet -

Szól az egyik s elmerengett;

Okos hodzsánk aranygyűszűt

Nyom kezébe,

Mélyet pillant hárem hölgye

Kék szemébe.

- Engem szeress, csak engemet -

Szól a másik s ellibbenget;

Ravasz hodzsánk aranygyűszűt

Nyujt át neki,

Ingó-bingó nádtermetét

Ölelgeti.

- Engem szeress, csak engemet -

Harmadika így esengett;

Csali hodzsánk aranygyűszűt

Húz ujjára,

Nyomja ajkát hárem-szépe

Ajakára.

- Három rózsát virít kerted,

Ki közöttünk legkedvelted? -

Faggatóznak mind a hárman,

Rózsa-kertjük kioszkjában.

- Akinek egy aranygyűszűt

Ej-valláhi, nyujtott jobbom,

Hármótok közt azt kedvelem,

Ej-billáhi, legforróbban.

Hol a macska?

- Szeretem az olajba főtt

Főzeléket,

Rostélyon sült, rizses húsos

Tölteléket. -

Szól és küldi háremhölgyét

Csársi-boltba,

Másfél okka ürűhúsért,

Miegymásért,

A bölcs hodzsa.

Siet haza, rendjén-módján

Fölaprózza,

Szezám-maggal fűszerezi,

Olajozza;

Aprítékos szármácskáit

Teletölti

S ehetnékes nyalánksággal

Mind elkölti.

Mecsetjéből jön a hodzsa

Estefelé,

Nagy éhkoppal, sebbel-lobbal

Háza elé.

S amint szaglász, így szaporáz

Hitveskéje:

- Ahány szármánk, falánk macskánk

Egytől-egyig,

Mind megette.

Feleségét gyanúperrel figyelgeti,

Macskáját meg mérőrúdra

Emelgeti,

S amint nézi, a neheze

Másfél okka,

Annyit nyomott mindenestül

Az a falánk,

Nyalánk macska.

Ferde szemmel néz pákosztos

Asszonyára:

- Májad hamis, a zúzád is -

Rivall rája;

- Mert ha macska, hová lett a

Másfél okka?

Hogyha pedig másfél okka,

Kérdem akkor,

Hol a macska?

Kaftánjába rúgtak

Nagy a csetepaté

Hodzsa hajlokában,

Csatítgat az asszony,

Dúl-fúl haragjában.

Irhástul a hodzsa,

Amint eleblábol,

Rúgnak egyet rajta,

Allah igazából.

Fordul fokról fokra,

Le a szegény ember,

Halkká válik hangja,

Nyikkangatni sem mer.

Szomszédék száz füle

Legott megneszelte,

Százegy kérdésükre

Hodzsánk azt felelte:

- Hárembéliekkel

Kissé hajba kaptam,

Hol kézzel, hol lábbal,

Biz én ricsajt csaptam.

- Hát a garádicson

Vajjon mi dübörgött?

Mi volt, ami rajta

Egyre gurult, görgött?

- Tarka kaftánomba

Rugtak belé egyet,

Az ha gurulhatott,

Az ha nyekkenhetett.

- Van is egy kaftánnak

Akkora lármája, -

Felelik a hodzsa

Kitérő szavára.

- Ej, mit firtatjátok,

Nem történt más semmi,

Kaftánomban én is

Bent találtam lenni.

Mangál mellett

Mangál mellett üldögélnek,

Felszították melegét,

Móka szókkal mulattatja

Hodzsánk az ő háremét.

Zuzmarás est halvány holdja

Kukkan át az ablakon,

Sugarának rezgő fénye

Játszadozik arcokon.

- Teli holddal mi történik? -

Kérdi egyik háreme,

- Sarlóssá ha vékonyodik

Körbemenő pereme?

Mosolyog a csali hodzsa:

- Előszedik pókhasát,

Égen ahány apró csillag,

Mind csak abból faragják.

- Szamaradon mért adtál túl? -

Kérdi másik hitvese;

- Miért éppen vadászsólymot

Mesél róla a mese?

- Évek óta - szól a hodzsa -

Mások hátát ültem meg,

Rajtuk a sor, vállaimon

Ők is egyet üljenek.

- Hodzsa - mondja harmadikja -,

Jéggé ha fagy a tenger,

Úgy-é akkor jeges hallal

Lakhatik jól sok ember?

- Hogyha pedig tüzet foghat

S lángba borul a tenger,

Úgy-é akkor sült halakkal

Táplálkozik sok ember? -

Mangál mellett bóbiskolnak,

Elalvóban melege,

Ninni-t szól az altatódal

S el-elhalkul háreme.

Münker-Nekir

Hodzsáéknál halk a móka,

Nyűgös lett az agg anyóka;

Borús egy nap ágynak esett,

Zord Azráil rája lesett.

Kockavetők, csillagnézők,

Vajákosak, szemigézők,

Mind kutatja kórosságát,

Egy se tudja orvosságát.

Hodzsa apó egy fátihát,

Hálaimát imádkozik,

Allah égi végzésében,

Kiszmetjében megnyugoszik.

Hodzsa néne kórágyánál,

Balról, jobbról vigyázvást áll,

Túlsó világ démon-párja

Münker-Nekir borzadálya.

Lesik hangját bűnvallónak,

Kérdik szavát halódónak,

Szálló lelkét vigyázgatják,

Túlfelőlre tovább adják.

Hodzsa apó egy fátihát,

Másodikat imádkozik,

Allah égi végzésében,

Kiszmetjében megnyugoszik.

Szól anyóka: - Szegény ember,

Vajjon hogy lesz, mint lesz veled,

Urunk Allah, ha eloltja

Pislánkoló életemet?

- Mi lesz velem - szól a hodzsa,

Nézvén nagyot, nyelvén egyet,

- Hogyha Allah el nem oltja

Pislánkoló életedet?

Hodzsa apó egy fátihát,

Harmadikat imádkozik,

Allah égi végzésében,

Kiszmetjében megnyugoszik.

Paplan kellett

Hűvös est volt, hodzsáéknál

Lepihentek,

Nyugság adó nyoszolyában

Szenderegtek.

Egyszerre csak házuk előtt

Hangoskodnak,

Nagy ricsajjal, szitok zajjal

Marakodnak.

Szól a hodzsa: - Gyújtsd meg gyorsan

Lámpásunkat;

Had nézem meg, mi zavarja

Nyugalmunkat?

Mindhiába türtőzteti

Felesége,

Kíváncsivá nőtt a hodzsa

Merészsége.

Takaróját, paplankáját

Előrántja,

S nagy fázósan ráteríti

Derekára.

Hűvös éjben, vak sötétben

Kibotorkál,

S óvást lépést, amint csoszog,

Amint megáll,

Két oldalról megragadják

Egy-egy karját,

Derekáról paplankáját

Lerángatják.

Fogvacogva siet vissza

Hajlokába,

Hitvesének így ad számot

Az a kába:

- Semmiházi zsiványoknak

Paplan kellett;

Mihelyt rólam lerántották,

Megint csend lett.

Falu csúfja

Szegény hodzsát Allah

Torzzá teremtette,

Falubélieknek

Legcsúfjává tette.

Nevetik nem egyszer,

Szó nélkül nem állják,

Szegény feleségét

Mód felett sajnálják.

- Pedig - szól a hodzsa -

Őt ha meglátnátok,

Nem a feleségem,

Engem sajnálnátok.

Tűzbogárkák

Esthomályban vajúdóban

Hodzsánk hites felesége;

Bábaasszony

Besikolt a sötétségbe.

- Mécsest gyorsan - s azon nyomban

Fellobog a lámpás lángja;

Néz Nászreddin

S ott nyivákol pöttöm lánya.

Fennen néz szét, kevélyet lép

S mécsecskéjét amint oltja,

Bábaasszony

Bentről megint azt rikoltja:

- Mécsest gyorsan - s azon nyomban

Fellobog a lámpás lángja;

Néz Nászreddin

S nyivákolgat még egy lánya.

Félvést néz szét, aggódvást lép

S mécseskéjét amint fújja,

Bábaasszony

Ijedt szava sikong újra:

- Bejem hodzsa, hármak apja,

Hová viszed azt a lámpát?

Sebbel-lobbal

Minek oltod el a lángját?

Szól apóka: - Mécsesemnek

Ha fellobban megint lángja,

Sorra jönnek,

Akár egy-egy tűzbogárka.

Világ vége

Három halat fogott,

Hármat egy-kettőre:

Lohol vele haza,

Ínyes etetőre.

Asztalánál hodzsánk

Vár a három halra,

Ám a három helyett

Egy kerül asztalra.

Kettőt lába mellett

Rejteget az asszony,

Amit nem tud ura,

Szinte csupa haszon.

Tányérján a halhoz

Hodzsánk odahajlik,

Susogva kél szava,

Alig-alig hallszik.

- Mit sugsz oda neki? -

Kérdi felesége.

- Megkérdeztem, mikor

Lesz a világ vége?

- Mit felelt szavadra?

- Azt, hogy hárman vannak,

Ketten lábad előtt,

Szűken szoronganak.

- Ő a legkisebbik,

Sokat nem is tudhat,

Lent a két nagyobbik

Talán többet mondhat.

Forró volt a leves

Váltig veszekedtek,

Néha hajba kaptak,

Hodzsáék egymásnak

Nyugtot alig hagytak.

Forró levest tálal

Egy nap az asztalra,

Kínjában a hodzsa

Hadd másszék a falra.

Ám nagy kapkodtában

Egész elfeledte,

És a forró levest

Hirtelen lenyelte.

- Miért - kérdi ura -

Könnyezik a szemed?

Levesedet mohón

Vajon miért nyelted?

- Szegény anyám, apám

Jutott ép eszembe,

Idő előtt tértek

Hideg sírverembe.

Kanalaz a hodzsa,

Baját elfeledte,

És a forró levest

Azonmód lenyelte.

- Hát tenéked miért

Könnyezik a szemed?

Levesedet mohón

Vajon miért nyeled?

- Szegény anyád, apád

Jutott ép eszembe;

Miért haltak ők meg,

Te meg szemtől szembe?

Lobbot vetett

Tüzet gerjeszt fázós hodzsánk,

Vacog ahány foga,

Odahajlik mangáljához,

Fujtatóját fogja.

Ám rőzséje, gerjesztője

Sehogyse vet lobbot,

Ha fújja, ha birizgálja,

Tüzet dehogy fogott.

Haragjában háremének

Fogja fejkötőjét,

S otthonosan, asszonyosan

Kötözi be fejét.

Szítja megint a parazsat

S amint lába dobbant,

Rőzséje meg gerjesztője

Lobogóra lobbant.

Felderül a hodzsa arca:

- Úgy-e megrémültél?

Feleségem kendőjének

Csúfosan felültél.

Bimbó fakad

Három hónap alig telt el,

Amióta

Hárem-rózsát ültetett el.

Bimbó nyílik kis kertjében,

Mosolyt virít

Szülőanyja lágy ölében.

Szemet mereszt csepp bimbóra,

Megütődik:

- Mért nem nyílott kilenc hóra?

- Hány hónapja, hogy elvettél? -

Szól az ura:

- Épen három s enyém lettél.

- Háremeddé mikor lettem?

- Szinte három,

Hogy az eszem elvesztettem.

- Hát a bimbóm régen hordom?

- Az is három,

Jól ha tudod, jól ha mondom.

- Háromszorra vedd a hármat,

Számláld össze,

S kilencedet megtalálhadd.

Néz a hodzsa, szót se kérdez:

- Számoláshoz

És sok máshoz, bezzeg értesz.

Forrás friss vizében

Csesme hideg vizét

Kívánja az asszony,

Loholtatja urát,

Hamarosan hozzon.

Forrás friss vizével

Pohárkája tele,

Jól megnézi elébb,

Úgy áll elő vele.

Szomjas volt a néne,

Jó nagyokat hörpint,

Ám a hodzsa szeme

Meg-meg oda tekint.

- Mi bajod van véle,

Mért kémled meg kétszer? -

Feleli a hodzsa,

Mersszel is, meg félsszel:

- Előszörre benne

Három pondrót láttam,

Másodszorra már csak

Egyet ha találtam.

- Szegény másik kettőt

Vajjon mi baj érte? -

Két szemét a hodzsa,

Majd hogy ki nem nézte.

Bandzsított az asszony

Bandzsított a jámbor hodzsa

Ferdén néző felesége,

Ahol egy volt, kettőt látott,

S menten megnőtt elesége.

Johurtot hoz gondos ura,

Estebédre tele tállal;

- Ugye megint kettőt hoztál, -

És estére egyet tálal.

Ottománján ül a hodzsa,

Ráriad a vaksi némber:

- Ülőkéden, lábad előtt

Mit keres egy másik ember?

Észbe kapott a bölcs hodzsa,

Visszasandít hitvesére,

Eltünődik s feleletét

Nem ereszti hosszú lére:

- Ételünket, italunkat

Akár mindig duplán láthadd;

Ám uradra, csakis egyre,

Ne kettőre tátsd a szádat.

IV.

AZ ÖREG HODZSA

Insallah

Kérdi öreg Ömer,

Gyerekszóra éhes:

- Lehet-e még apa,

Insallah,

Aki már száz éves?

Feleli a hodzsa,

Móka szóra éhes:

- Főkép ha a szomszéd,

Insallah,

Húsz vagy harminc éves.

Hodzsa-sors

- Hogy megy sorod, hodzsa? -

Kérdik az öreget;

Mosolyog Nászreddin,

Nyel is hozzá egyet:

- Ami pénzem, parám,

Gabonában fekszik;

Ami rozsom, búzám,

Dercés lisztben fekszik;

Ami dercés lisztem,

Kenyeremben fekszik;

Ami kenyerem volt,

Gyomromban ha fekszik.

Alamizsnát kérnek

Szegény Nászreddintől

Kérnek alamizsnát,

Kis darab kenyérkét,

Akár egy falatkát.

Szól az öreg hodzsa:

- Kaphatsz alamizsnát,

Hogyha elébb te adsz,

Ha csak egy falatkát.

Kádir-Nádir

Hajba kaptak, perben álltak,

Igazukért szembeszálltak,

Összevesztek a vásáron,

Nem békéltek semmi áron.

Kádir-aga fügét árult,

Nádir-aga azt vásárolt.

Lohol Kádir vén hodzsához,

Aksehir bölcs bírájához,

Panaszolja veszteségét,

Ebül veszett friss fügéjét.

- Mondjad, hodzsa, nincs igazam?

- Allah látja, igazad van.

Másnap Nádir a hodzsánál,

Aksehir bölcs bírájánál,

Panaszolja ő is kárát,

Veszendőbe guruskáját.

- Mondjad hodzsa, nincs igazam?

- Allah látja, igazad van.

Lesben állott hodzsa néne,

Megfigyelte felesége.

- Balga bíró, hogy adhattad

Mindkét félnek igazukat?

Szól a hodzsa szép nyugodtan:

- Tenéked is igazad van.

Hasszán kazánkája

Kéri Hüsszejn tőszomszédját, Hasszánt,

Adjon neki kölcsönkép egy kazánt;

Kérő szóra nyomban át is adja,

Alig egy nap s máris visszakapja.

Bele nézeg Hasszán az üstjébe,

Csepp kazánkát pillant meg ölébe.

- Kazánomba vajjon mikép került?

- Allah úgyse, üstöd kis kazánt szült. -

Örül Hasszán apró újszülöttnek,

Égből cseppent, csodamódra jöttnek.

Hetek múltán megint kéri Hasszánt,

Adjon neki kölcsönkép egy kazánt;

Kérő szóra legott át is adja,

S várton várja, majd csak visszakapja.

Ám elmúlik jó néhány nap, több hét,

Átszól egy nap szülő-kazánjáért.

- Allah óvja éltes életedet,

Csepp kazánkád anyja kiszenvedett;

Árván maradt apródad szülöttje,

Égből cseppent, csodamódra jöttje.

Perrel támad két szomszéd egymásnak,

Hodzsa előtt hajlonganak másnap,

Csókra fogják kaftánjának szélét,

Lesvén lesik ítélete élét.

És hol Hasszán követel egy kazánt

És hol Hüsszejn szaporítja szavát.

Hodzsa arca Hasszán felé zordul,

Móka-szava furfangosra fordul:

- Ha elhitted, hogy egy kazán szülhet,

Akkor akár meg is idvezülhet.

Nesze semmi, Számih

Hodzsa előtt ülőkéznek,

Semmiségért szembe néznek;

Vádol váltig csalfa Számih,

Szabadkozik szegény Lámi.

Számih önti panasz-szavát:

- Hátán Lámi cipelget fát

S útján amint bámészkodik,

Botlik egyet, elvágódik.

- Gurul Lámi, gurul fája,

Minden íze, porcikája;

Talpra karom lendíti fel,

Fáját markom segíti fel.

- Mivel róvod le a hálád?

- Semmivel - szól s vonja vállát;

- Add elő hát azt a semmit! -

Lámi nevet s nem ad semmit.

Kémli hodzsa Számih hangját,

Figyelgeti pór furfangját;

- Igazad van - mondja végül -,

Tapodtat se semmid nélkül.

- Nézz rá selymes dívánomra,

Hadd vezessen selyme nyomra,

Emeld meg és vedd szemügyre,

Mi van selyme alá gyűrve?

Csak emeli Számih aga,

Nyúlkál jobbra, babrál balra,

Keresgéli, meg nem leli;

- Sehol semmi - azt feleli.

- Fogd a semmit, jól ragadd meg,

Igazadat találtad meg,

Rakd zsebedbe, vihedd haza,

Fáradoztál, itt a haszna.

Mekka felé fordul

Fürdik a folyóban

Falubéli Jahja,

Kaftánját, salvárját

Egy rakásra rakja.

Mekka felé fordul

Illő alázattal,

Biszmilláhit mormol

Hívő áhítattal.

S amint kezét, karját

Allah felé tárja,

Eltűnik a partról

Kaftánja, salvárja.

Szalad a hodzsához,

Elkesergi kárát,

Könyörögve kéri

Istenes imáját.

Félszemét behúnyja,

Kóránját kinyitja,

Megtudja belőle

Mi az ügye nyitja:

- Sose arra fordulj,

Merre Mekkád sejted,

Mindig arrafelé,

Hová ruhád rejted.

Hegyezgette fülét

Odaveszett szőrén-szálán,

Szamárkája vén hodzsánknak,

Panaszolja búját-baját,

Veszteségét, mély bánatát

Faluszerte fűnek-fának.

Rásandít a tanítványa:

- Láttam minap állatocskád,

Falu alján, mezőnk mellett,

Majorosban molla kellett,

Szamaradat annak fogták.

Mosolyog az öreg hodzsa:

- Véges elmém rég pedzette,

Amikor még tanultál volt,

Bölcs fülesem feléd hajolt

S fülét egyre hegyezgette.

Baksis

Hamámban a hodzsa

Kuporodik árván,

Lebzsel a sok szolga,

Vendégekre várván.

Törlőt dobnak rája,

Fürdőruha rongyát,

És csak immel-ámmal

Fürösztik a szolgák.

Dolga végeztével

Indul az uccára,

Nagy ezüstpénzt, baksist

Csúsztat a tálcára.

Ámul a sok szolga,

Ujjongnak a pénznek,

Boldog kapzsisággal,

Sandán összenéznek.

Rövid idő múltán

Újra ott kucorog,

Ahány fürdőszolga,

Körülötte forog.

Gyúrják, szappanozzák,

Agyongyömöszölik,

Ezüst pénzes vendég

Helyét alig lelik.

Dolga végeztével

Indul az uccára,

Apró rézpénzt, baksist

Csúsztat a tálcára.

Bámész szemmel néznek,

Nem értik meg okát,

Kelletlenül szóvá

Teszik ajándokát.

Végignéz a hodzsa

Szája-táti népen,

Magyarázza két szín

Jutalmát ekképen:

- Minap fürdőjéért

Mai baksist adtam,

Minapi ezüstért

Mai fürdőt kaptam.

Müftit várnak

Müftit várnak falu mentén,

Egybegyűlnek közeledtén.

- Ki fogadja szelám-szóval,

Ki köszönti hűvel-hóval?

- Senki más, csak a vén hodzsa,

Ő ha tudja, mi a módja.

Útnak indul ormótlanul,

Ruha rajta dímatlanul.

Ragyás arca egy borosta,

Jó pár napja meg se mosta.

Odalép a müfti elé,

Laposakat pislog felé.

Müfti ránéz, megütődik,

Hodzsa hajlong, le a földig.

- Nincs tán ember tifelétek,

Elém ép hogy őt küldtétek?

Végignéz a hodzsa magán,

Kél a móka bölcs ajakán:

- Allah embert csak ahhoz küld,

Akit anyja embernek szült.

Öreg ecet

Szomszéd házikóban

Fatma nagybeteg lett,

Kórságára negyven

Éves ecet kellett.

Vén csont Nászreddinnek

Megvolt az ecetje,

Ám senkinek soha

Nem csurgott a cseppje.

- Mért nem akarsz adni

Öreg ecetedből?

Abból a rejtekes

Negyven évesedből?

- Hogyha fűnek-fának

Osztogattam volna;

Negyvenedik évét

Elérte-é volna?

Já-hú dervis

Húnyó nap tűzbíborában,

Ül a hodzsa emeletes

Otthonában.

Szörtyögteti nárgiléját

S odafentről úgy tekint ki,

Ablakán át.

Lent a kapu félfájánál

Hosszú kucsmás, tarka subás

Egy dervis áll.

Fel-felpislog a hodzsához,

Szemforgató dervis módra

Így kiáltoz:

- Szállj le, já-hú, egy-két szóra,

Hadd forduljon hitvány sorsom

Rosszról jóra.

Lefelé száll hodzsa apó,

Megkérdezi, mi fán terem

Az a két szó?

- Já-hú, hodzsa, nincsen pénzem,

Tövig üres ahány zsebem,

Szőtt erszényem.

Félszem néz rá, fejével int:

- Jöjj utánam - és odafent

Egyet legyint:

- Já-hú dervis - szól halk hangon -,

Erszényemben nincsen pénzem,

Allah adjon.

Rőt szamárka

Hodzsa hajtja szamárkáját,

S amint rója rögös útját,

Két legényke lép nyomába,

S köd előtte, köd utána,

Szamárkája rőt fejéről

Lecsúsztatják kötőfékét,

Helyébe meg loppal-móddal

Bebújtatnak egy legénykét,

Legénykének suta fejét;

A másik meg szamarastul,

Eleblábol istrángostul.

Hodzsánk hátratekint egyet,

Sihedert lát szamár helyett;

- Én volnék a rőt szamárkád -

Nyitja tréfaszóra száját.

- Szülém ellen bűnbe estem,

Községünknek csúfja lettem,

Apám uram elátkozott,

Rőt szamárrá imádkozott.

Addig vettek, addig adtak,

Míg csak hozzád nem juttattak.

Amint egy nap botorkálunk

S hol pihenünk, hol megállunk,

Kinyitom a két szemem, szám,

Ím előttem apám, anyám;

Megismertek, sajnálkoztak,

Ismét visszaimádkoztak.

- Való a szód - szól a hodzsa,

Tréfán, mókán mosolyogva.

- Kurta-furcsa volt az eset,

S ép énvelem, hogy megesett. -

Elindulnak szép kettesben,

Mind a ketten csali lesben.

Amint figyel balra, jobbra,

Hol előlre, hol hátulra,

Hát a szamár ott rúgkapál

Faluvégi megállónál.

S ha már móka, legyen végig,

Odalép legközeléig,

Felé hajlik s szőrmentibe,

Azt sugdossa rőt fülébe:

- Úgy-e megint bűnbe estél,

Ismét világ csúfja lettél?

Szüléd újra elátkozott,

Rőt szamárrá imádkozott? -

Szól és kacsint hoppon maradt

Két legényre,

Kólint egyet szamarának

Rőt fejére.

Ötödszörre

Három férjet földelt már el

Öreg anyó,

Negyedikül állt kötélnek

Hodzsa apó.

Ággyá esett, nagybeteg lett

Komor egy nap,

Félt az asszony, hátha ura

Fűbe harap.

Sóhajtozik: - Se nappalom,

Se éjjelem,

Hogyha meghalsz, kire marad

Árva fejem?

Mosolyog a jámbor hodzsa,

S így évődik:

- Négyünk után majd csak akad

Egy ötödik.

Rumisztáni zarándokok

Rumisztáni zarándokok

Mind a hárman,

Lebzselgetnek Alaeddin

Udvarában.

- Allah szóra, igaz hitre

Térjetek át; -

Hallatja a hatalmas kán

Szíve vágyát.

- Bölcseitek hármas szónkra

Ha felelnek,

Fejet hajtunk igazhívő

Hiteteknek.

Messze földön ahány hodzsa,

Ahány molla,

Alaeddin maga elé

Parancsolja.

Ám a három fogas kérdést

Nem fejtik meg,

Csak a hodzsa, bölcs Nászreddin

Értheti meg.

Szamarastul a kán előtt

Megjelenik,

Zarándokok hárma elé

Tessékelik.

- Mutasd - mondják - Allah földje

Legközepét; -

S megmutatja szamarának

Ujja hegyét.

- Nem hiszem el - szól az egyik,

Köhint egyet.

- Ha nem hiszed, mérőkéddel

Megmérheted.

- Hány csillag van fent az égen? -

Mond a másik;

- Szamaramon ahány szőrszál

Legbúbjáig.

- Nem hiszem - szól a második,

Köhint egyet.

- Szedd ki minden egyes szálát,

Úgy nézzed meg.

Harmadika: - Hány a szála

Szakálamnak?

- Farkán éppen annyi szőre

Szamaramnak.

- Nem hiszem el - szól és hebeg

Ötöt-hatot.

- Ha nem hiszed, akár meg is

Számlálhatod.

- Tépdessük ki szakáladat,

Szál-szál után,

Szamaramnak szőrszálait

Egymásután.

- Megszámláljuk, megtaláljuk

Igazunkat,

Dicsőítjük Allah után

Prófétánkat.

Zarándokok voltak eddig

Mind a hárman,

Hodzsák lettek Alaeddin

Udvarában.

Nárgilézik az öreg

Nárgilézik Nászreddin

Hervatag kertjében,

Kávés findzsát szorongat

Reszketeg kezében.

Elmélázik multakon,

Eltűnt ifjúságán,

Derűs nyugság csillan át

Szeme borongásán.

- Most is annyi ép erőm,

Mint legénykoromban -

Hunyorítgat a hodzsa

S magyarázza nyomban:

- Mázsás követ akkor se

Tudtam megforgatni,

Mázsás terhet mostan se

Bírok megmozgatni.

Selyem a kaftánja

Mecsetjéből indul útnak

Hazafelé,

Odaér egy lakzis cécó

Háza elé;

Fel-felharsan ricsajozó

Vigadalom,

Hajrázgat a hejehujás

Lakodalom.

Szegény hodzsánk szedett-vedett,

Ütött-kopott,

Nyűtt kaftánján mást se látsz, mint

Tarka foltot;

Úgy állít be zenebonás,

Lakzis házba,

Eszem-iszom, dínom-dánom

Lakomára.

Ám a hodzsát, rongy ruháját

Meg se látják,

Szegény fejét, lebernyegét

Lefitymálják;

Merhabával, szelám-szóval

Nem köszöntik,

Hosszú asztal hátuljára

Ha ültetik.

Gondol egyet s hazafelé

Baktatott el,

Észrevétlen, úgy ahogy jött

Oldalgott el.

Felölti magára

Színselyem kaftánját,

Fejére illeszti

Bársonyos turbánját,

Úgy tér megint vissza

Vidámság zajába,

Lakzis mulatságba,

Lakodalmas házba.

Merhabával, szelám-szóval

Köszöntgetik,

Asztalfőre, elejére

Tessékelik,

Tuli-fínom falatokkal

Kínálgatják,

Szíves szókkal, mézzel-mázzal

Traktálgatják.

Talpra pattan, végigtekint

Vendégeken,

Bosszankodik mézes-mázos

Beszédeken;

Megemeli kaftánjának

Zöldszín szélét,

Meglibbenti turbánjának

Zöld szegélyét;

Belémártogatja

Mézédes helvába,

Belékóstoltatja

Olajos lokmába,

S így szól szava indulatja,

Igaz énjét így mutatja:

- Nesze, drágám, kis kaftánkám,

Szép turbánom, aranyoskám,

Egyetek és lakjatok jól,

Mert a gazda dús falatja,

Tál-piláfja, méz-helvája,

Friss kávéja, nárgiléja

Nem nekem, de tinéktek szól.

Senki a mecsetben

Odafent a mináréról

Hangzik Ill-alláhja,

Odalent a mecset körül

Hívő népe várja.

Agák, bejek összesúgnak,

Mosolyra kél szájuk,

Amint öreg hodzsa apó

Lecsoszog hozzájuk.

- Szelámin-alejküm - mondja

A kóráni szókat,

Ám szavára, szelámjára

Nem hall viszonzókat.

Körülnéz és mintha szeme

Egy lelket se látna,

A mecsetben, se kinn se benn,

Egy hívő se állna.

- Imádkozni - szól félhalkan -

Nem jött ma el senki, -

Kapja magát és ahogy jött,

Azon módon ment ki.

Lá-iláhi

Szól a hodzsa: - Allah

Bölcsen cselekedte,

Szárnyas nagy tevéit,

- Lá-iláhi-ill-Allah -

Meg nem teremtette.

- Ha Allah a teve

Szárnyát nagyra méri,

Igazhívők lelkét

- Lá-iláhi-ill-Allah -

Vajjon mi baj éri?

- Hisz ha szárnyaival

Szállna házatokra,

Élő embereket,

- Lá-iláhi-ill-Allah -

Lapítana holtra.

Teszpih-olvasóját

Teszpih-olvasóját

Hodzsánk elvesztette,

Háza zegét-zugát

Legott tűvé tette.

Keresi, kutatja,

S leszálltán a napnak,

Rohan hajlokából

Ki az alkonyatnak.

- Mit keresel, hodzsa,

Napest sötétjében?

- Olvasóm veszett el

Házam belsejében.

- Ha bent veszett oda,

Mit keresed kintről?

- Láthadd - szól a hodzsa -,

Vaksötét van bentről.

Végítélet napján

Rohan a hodzsához

Községe két nagyja:

- Tudod-é, hogy holnap

Végítélet napja?

- Vedd elő báránykád,

Áldozd fel Alláhnak,

Hadd örüljünk éltünk

Utolsó napjának.

S jönnek sorra, rendre,

Ahány barát, szomszéd,

Hozzák a holnapnak

Enyészetes hírét.

Gyanút fog az öreg,

Szava ötöl-hatol,

Báránykáját adja

Oda áldozatul.

Viszik ki a rétre,

Parázstüzet raknak,

Béget a bárányka,

Múlatságot csapnak.

Forrót tüzel a nap,

Pőrére vetkőznek,

Rét alján egy patak,

Hűsében hűtőznek.

Hodzsánk a sok kaftánt

Mind nyalábra kapja,

Biszmilláhit mormol,

Be a tűzbe dobja.

Amint visszatérnek,

Eláll szemük-szájuk,

Nagy garral, haraggal

Kérik a kaftánjuk.

- Minek nektek kaftán? -

Mosolyog a hodzsa,

- Nap virradtán úgyis

Végítélet napja.

Gyászba borult

Hárem-hajlokának

Rejtett ékessége,

Elhunyt a hodzsának

Féltett felesége.

Tódul rokon, szomszéd,

Sírnak, keseregnek,

Allah irgalmáért

Esdőn esengenek.

Megunja a hodzsa

Gyászba borult házát;

Baján bánkódóknak

Így enyhíti gyászát:

- Sose búsúljatok

Szívetek szakadtan;

Hitvesemtől úgyis

Válni szándékoztam.

Utolsót sóhajtott

Hivatja a hodzsa

Falva öregjeit,

Lesi, számon tartja

Lepergő perceit.

Nevetgélve jönnek,

Mosolyogva kérdik:

- Hányadszorra készülsz

Fel a magas égig?

- Vagy elcsatangoltam,

Azráil ha megjött,

Vagy elszenderültem,

Ajtómon ha zörgött.

- Orrom előtt tesz-vesz,

Hallom a hívó szót; -

Ámin-t mond az ajka,

Hunyorít utolsót.

JEGYZETEK

- A kötetben előforduló török és arab kifejezések magyarázata. -

Aga, az írni, olvasni nem tudó török parasztot illeti meg, a magyar gazduramnak felel meg.

Aksehir, kisázsiai török város, a hodzsa állítólagos születése helye.

Alaeddin, egy szeldzsuk (török) fejedelem neve.

Allah, Isten, Allah kerim Isten kegyelmes, Allah-ü-ekber Isten hatalmas.

Aman, ó, jaj, kegyelem; aman aman, ó jaj, ugyan.

Ámin, az ámen arab megfelelője.

Azráil, a halál angyala.

Bajazid, török szultán, meghalt 1403-ban, a hodzsa állítólagos kortársa.

Bájrám, ünnep, ünnepnap.

Baksis, ajándék, borravaló.

Basa, l. Pasa.

Bej, fejedelem, úr, pasa fia.

Bekcsi, éjjeli őr.

Billáhi, Istenemre, Alláhra mondom.

Biszmilláh, Allah nevében.

Brussza, kisázsiai török város, egykori székhely.

Bülbül, fülemüle.

Csársi, közpiac, elárusítóhely.

Csesme, forrás.

Dervis, mohamedán barát, szerzetes.

Dev, mesebeli ördög.

Dzsámi, nagyobb mohamedán templom.

Dzsinn, szellem, démon.

Efendi, úr, az írástudókat megillető cím.

Ejvalláhi, Alláhra mondom, hogy úgy van.

Esztáfrullah, Isten ments! Allah őrizz!

Ezán, imádságra való hívás, 1. müezzin.

Fatiha, megnyitó imádság, a Kórán első imája, hálaima.

Gázel, szerelmi dal.

Gukkuru-guk, a kakas hangjának utánzása, kukurikú.

Gurus, török pénzegység, 40 fillérnek felel meg.

Gül, rózsa.

Gülisztán, rózsáskert, rózsaliget.

Hamam, török fürdő.

Hamd-ül-illáh, Allah dícsértessék.

Hárem, török női lakosztály, feleség.

Helva, édes tészta, édesség.

Hodzsa, mester, tanító, pap, bíró.

Hosaf, gyümölcslé, édes ital.

Húri, a paradicsom nimfája.

Imám, aki a mecsetben előimádkozik.

Insallah, ha Allah is úgy akarja, remélhetőleg.

Iszlám, mohamedán vallás, igazhívő.

Já, óh; já rább, ó isten; já-hú, ó ő, vagyis Allah.

Jádesz, zálogosdi játék, amelyben ki kell valamit találni.

Jedikule, magyarul Héttorony, Sztambul egyik negyede.

Johurt, oltóval készített savanyú tej.

Kádi, bíró, községi előljáró.

Kadin, asszony, úrinő, dáma.

Kaftán, hosszú felöltő, papi ruha.

Kán, fejedelem, szultán.

Karaván-szeráj, karavánok megszállóhelye.

Kiszmet, végzet, sors, szerencse.

Konak, palotaszerű épület, kastély.

Kórán, a mohamedánok szent könyve, mely az igazhívők tanait foglalja magában.

Kösk, helyesebb neve a kioszk szónak.

Lá-iláhi, teljesebben Lá-iláhi ill-allah, nincs más isten, mint Allah.

Lokma, édes, gömbölyded sütemény.

Mangal, szénserpenyő, amelyen égő parázs pótolja a kályhát.

Masallah, amit isten akar, a csodálkozás és tetszés kifejezése, pompás, derék dolog.

Mecset, kisebb mohamedán templom.

Medresze, iskola, ahol egyházi tárgyakat tanítanak.

Mekka, az iszlám világ búcsújáró, szent városa. Arccal Mekka felé fordulva imádkoznak.

Merhaba, köszöntő szó: Isten hozott, légy üdvöz!

Mimber, a dzsámikban és mecsetekben lévő szószék.

Mináre, a dzsámik és mecsetek mellett lévő torony, amelynek erkélyéről hívja imára a müezzin, naponként ötször, a hívőket.

Mohammed, az igazhívők prófétája; Mohammed reszul-ullah, Mohammed Allah küldötte.

Molla, egyházfi, törvénytudó, fiatal hodzsa.

Mübárek, áldott, szent.

Müezzin, aki a mináréről imára szólítja a hívőket.

Müfti, törvénytudó, egyházfi, törvényalkotó.

Münker és Nekir, a halál két démona, akik a haldoklót kihallgatják.

Müszülmán, igazhívő, iszlám hitet valló.

Nárgíle, vizipipa, amelynek palackjából, vizen át szívják a füstöt.

Ninni, altatódal, ének.

Odaliszk, főkép a szultáni palotában lévő rableányok, a szultán-asszonyok kiszolgálói.

Of, óh; of aman, ó jaj.

Okka, súlymérő, három fontnak, illetve mai négy liternek felel meg.

Padisa, az igazhívők világi és egyházi uralkodója.

Para, a legkisebb török pénzegység; egy gurusban negyven para van.

Pasa, a legnagyobb polgári és katonai méltóságok egyike, a hódoltság idejében basának ejtették ki.

Piászter, török pénzegység, a gurus levántei neve.

Piláf, főtt rizsétel, török nemzeti eledel.

Ramazán, a mohamedán évszámítás kilencedik hónapja, böjti hónap.

Sah, az igazhívők, újabban a perzsák uralkodója.

Salvár, bő bugyogó, férfiak és nők egyaránt hordják.

Serbet, üdítő, édes gyümölcsital.

Siráz, perzsa tartomány neve, rózsáiról híres.

Szadaka, alamizsna, kegyes adomány.

Szárma, szőlő-, vagy káposztalevél tölteléke.

Szelám, üdvözlés, köszöntés; szelám-alejküm, béke veletek.

Szezám, fűszer, szuszám-mag.

Szofta, medresze növendéke, egyházi ismeretek hallgatója.

Szubhán-Allah, Allah dícsértessék (indulatszó).

Szultán, uralkodó, a padisa feleségeit is e cím illeti meg.

Teszpih, kilencvenkilenc szemből (Allah 99 tulajdonsága) álló iszlám olvasó.

Timurlenk, a mongol világhódító neve, meghalt 1405-ben, a hodzsa állítólagos kortársa.

Turbán, a hodzsák, szentéletű mohamedánok fejviselete.

Üszküdár, a török főváros kisázsiai negyedének neve, Szkutari.

Valláhi (esküforma), Allahra mondom, Allah úgy segéljen.

TARTALOM

Kezdőoldal

A MEK Egyesület támogatása

A mi hodzsánk

Előhang

A hodzsa

I. AZ IFJÚ HODZSA

Álmot látott

Szadaka

Üvölt a kutyája

Kacsa-levest habzsol

Odaliszk

Hová viszik szegényt?

Szofta lakomája

Gukkuru-guk

Ramazán hónapján

Házat épít

Nyarat-szaka

Dzsámi udvarából

Vakot visz a szofta

Bajazid a szultán

Datolyának magva

Fösvény lélek

Mind az öt ujjával

Jádesz-játék

Mézből mérget

Müszülmánék padisája

Kilenc ezüst para

Ájse asszony

Pasa rétje

II. A FÉRFI HODZSA

Allah kerim

Bájrám-birka

Ajándék nyúl

Álmát hajkurássza

Haragszik a hodzsa

Nagymosáskor

Nyargalász a hodzsa

Felordít a szamár

Gondolata támad

Ciprus lombja alá

Brussza bazárjában

Gyanu-perrel él a hodzsa

Imáméknál

Odalett a serbet

Dilinós a hodzsa

Jedikule káposztája

Üszküdári szofta

Szavát állja

Hozomból él

Medreszéből

Porrá égett

Szultán ajándéka

Nyelve nagyot botlott

Pityókos a hodzsa

Péntek napján

Szószéken a hodzsa

Tejes köcsög

Timurlenk tükre

Ugorkával állított be

Szamara ha tudja

Kórán ellen vétett

Felemás ház

Fáj a szeme

Vaksötét az este

Diófának árnyékában

Napot nem lát

Megszakadna menten

Visszánt ült rá

III. A HODZSA ÉS A HÁREME

Eszét elvesztette

Csucsuj belbel

Kopogtat a kiszmet

Allah köskje

Dzsinnek égi szava

Fátyol nélkül

Szubhán Allah

Hamdi párnája

Sír a hodzsa

Hamd-ül-illáh

Masallah

Csókot érzett

Rossz útra tért

Gülisztán két virágszála

Hárman a háremben

Hol a macska?

Kaftánjába rúgtak

Mangál mellett

Münker-Nekir

Paplan kellett

Falu csúfja

Tűzbogárkák

Világ vége

Forró volt a leves

Lobbot vetett

Bimbó fakad

Forrás friss vizében

Bandzsított az asszony

IV. AZ ÖREG HODZSA

Insallah

Hodzsa-sors

Alamizsnát kérnek

Kádir-Nádir

Hasszán kazánkája

Nesze semmi, Számih

Mekka felé fordul

Hegyezgette fülét

Baksis

Müftit várnak

Öreg ecet

Já-hú dervis

Rőt szamárka

Ötödszörre

Rumisztáni zarándokok

Nárgilézik az öreg

Selyem a kaftánja

Senki a mecsetben

Lá-iláhi

Teszpih-olvasóját

Végítélet napján

Gyászba borult

Utolsót sóhajtott

JEGYZETEK - A kötetben előforduló török és arab kifejezések magyarázata. -