##

### Egy eltűnt város balladája

> A Nagy Tó vize megremeg, ismeri a jeleket,
> Texcoco szívében párizsi, velencei szépségek,
> viseli büszkén testébe helyezett súlyos köveket,
> Tenochtitlánt, melyet épített azték szép lélek,
> Tollas Kígyó istene, tó mélyén várja a nagy ünnepen,
> hercegnőjét, kit nem csókolt még az élet piros virága,
> dobverők küldik egymásnak a titkos jeleket szüntelen,
> aranycsengők asszonyon, papon, a nagy ünnep világa
> izzik a lelkekben, tíz napig ének és dal mindenütt,
> bánat sem tépheti ki a nyelveket, a következő nap
> hercegnő szava Szent Tóba szakad, majd egyesül
> istenével örökre, a lélek, esztendőre feloldozást kap.
> - elalélnak emberek, bogarak, férgek,
> minden olyan véges, semmi sincs tovább,
> vásott köpenyében a kárhozat lézeng, a
> végtelenség arcán az idő hit nélkül lép odább!

> Teocalli falából kígyók tekergőznek, hősök, istenek,
> quetzal-madár farka tündöklik orchideák aranyán,
> haragos istenek ölébe hull minden vér, szív, kisdedek,
> s ha vér cseppen, a fény új erőre kap istenek oltárán,
> keselyűtollas, kígyófarkú istenség, vicsorgó ábrázatok,
> halálfejes figurák, sehol egy pillanatnyi pihenés, elernyedés,
> mindenütt vér, kegyetlenség, halál, kígyótestek, áldozatok,
> Tenochtitlán áll ember és isten szakadékán, bűn, s vezeklés -
> de megbomlani látszik az égi rend, üvölteni, okádni kezdnek
> a felébredt vulkánok, jelződobok hangjától zeng
> Tabasco vidéke, agavelapok jeleznek, gyökeret vernek
> sápadtak, idegenek, nem istenek, kiket más égi világ nemzett.
> - elalélnak emberek, bogarak, férgek,
> minden olyan véges, semmi sincs tovább,
> vásott köpenyében a kárhozat lézeng, a
> végtelenség arcán az idő hit nélkül lép odább!

> Bozontos hajnal simogatja tekintetével a fákat,
> erdők nedves aljába villódzó foltokat harap,
> amíg kóstolgatja fanyar gyantáikat,
> szél karján bolondos tánca abbamarad,
> húsába a felhőborostás ég árny-csíkot tép,
> szíve szorong, didereg, majd vészvitorlát bont,
> a Sátán settenkedve Tenochtitlán kapuiba lép,
> jeges a lehelete, a védtelen bőr alá ront,
> s láz kúszik a testre, mint sűrű folyondár,
> áthatolhatatlanul, feketén, ahogyan
> humuszt ölel ceibafa tövénél a lián,
> jaguárfejű istenek nyögnek panaszosan!
> - elalélnak emberek, bogarak, férgek,
> minden olyan véges, semmi sincs tovább,
> vásott köpenyében a kárhozat lézeng, a
> végtelenség arcán az idő hit nélkül lép odább!

> Tűz marja testét, égeti, emészti,
> imbolygó foltokat táncoltat lángja,
> halál szótlansága a félelmet tenyészti,
> reszket földre hullt teste, a kín rágja,
> feljajdul a kórus, üvöltő körtánc és
> ezertestű tömeg szül halálmozgást,
> visszahull örökre, a mélybe Tenochtitlán,
> vissza ahonnan vétetett, a vízbe, a földbe…
> szétverve, végleg felégetve…nem értették,
> ő sem értette…és nem hitt a sápadt arcú istenségben,
> hogy a „Kereszten Függő” az ő istenénél is nagyobb érték,
> az övénél is hatalmasabb úr, hogy vele is törődik életében!
> - elalélnak emberek, bogarak, férgek,
> minden olyan véges, semmi sincs tovább,
> vásott köpenyében a kárhozat lézeng, a
> végtelenség arcán az idő hit nélkül lép odább!

> Tenochtitlán kapujában áll, a köd selyemként alászáll,
> paplanként ölelve a tájat, könny-foltja nedvesen cseppen,
> végigcsorog arcokon, lelkeken, ténfereg nesztelen a halál,
> azúrszínt morajlik a tenger, levél zizzen, s elhal csendben,
> könny és vér mindenütt, valóság leng a halál odván,
> arcul ütött jog, megannyi védtelen áldozat, csak a vér marad,
> nincs ami elmosná a rettenetet, sehol sincs ekkora orkán,
> halhatatlan mindenség görnyed, a kín sem üzen már hadat,
> Tenochtitlán kapujában áll, figyeli a lépéseket,
> Tláloc egyre szelídebbé vált, már nem küld villámokat,
> csak nyöszörög szelíden, feledni jött halotti képeket,
> tenger vizébe esőszemek könnyeznek tenochtitláni álmokat.
> - elalélnak emberek, bogarak, férgek,
> minden olyan véges, semmi sincs tovább,
> vásott köpenyében a kárhozat lézeng, a
> végtelenség arcán az idő hit nélkül lép odább!

### Alkotások

Lélekhang csillagmozgása - Merengő - Ha... - Téli didergésben - Gondolatok hídjain - Amikor a csend színeit leveti - Minden megengedett... - Szembesülés - Psycho - Árnyéktalan, vén utak - Fohászunk feljut Istenig - Siculicidium - Én vérem, Erdély - Guernica - Beúszva az idő pillanatába - Bizonyosság - Ite, Missa est! - Egy eltűnt város balladája - Tegnapi hóesés - Semmelweis napi köszöntő - Apám mondta... - Ragyogásod - Katának - A Te napod! - Szabadság tengerében - Kimondatlan szavak... - Nagyi pávatollai - Dúdoló - Tavasz - Májusi dal - Veled - Naponta magamban - Add a kezed! - Hajnalonta - Töretlen - Ha nem vagy... - Érintésed - Vágyaim reggelén - A szépség szőkesége - Ha behunyom és Te is a szemed - Ébredés - Örökünkbe - Vágy - Lélekharang - Városlakó - Csöppjeivel a fény... - Valahol csillagfény vár! - Ad absurdum - Lélek temploma - Szembenállás - Fényképeim - Egyetlen egy - ...egyszer, valahol... - A test monológja - Arasznyi lehelet - Mezítláb - Térdig ér a szél - Ha kikönyökölsz a világ peremén - Keresem mi lehet - Magamból magamba