##

### Kimondatlan szavak... I. (ZS) Zsigereimben alakot ölt, s a mélyből feltör, mint forró láva Szavakba zárt szótlansága, akár a csend ártatlansága, Utat törsz magadnak, akár a végtelen vágy hegyekbe zárt forrása. Zsigereimben alakot ölt, a mélyből kitör, felszakad a fohász, Szeretetre vágy az ajkakra fagyott, rég elfelejtett sóhajtás... Állsz, a megmagyarázhatatlan szorongások, a vágyak, az élet Nyers ismeretlenségébe zárt ösvényén - batyudban a léted, A hamuban sült hamisíthatatlan szeretet, mint kenyéren a só, Kell valaki, mindig kell valaki, aki kimondja a kimondatlan szót! II. (K) Ki tudja mikor és melyik hegygerincről indul el a csend, A szívekből alázúduló, zűrzavart elsöprő lavina a rend, Tér az idő végtelen dimenziójába lép, jeleztél és megjöttél, Átkandikál a szívek repedésein, simogatva arcokon pihen a szél, Nagy útra rendezkedik be léted, csend közepén tüzes harang, A hangja bódít, s messzire elnyúló visszhangja bátorítva szól, mert Kell valaki, mindig kell valaki, aki kimondja a kimondatlan szót! III. (G) Gondtalan gond a háborgó vizek örök tavaszán megnyugvást kínál, Elmereng, szemét az időn körbehordozza a világ, jó helyen áll... Régi ceruzarajz, ezt ki érti? Vonalaid talán várad falait építik, vagy Gárdonyi szelleme kísérti? A csillagok világunkra hagyott tisztasága, Öleli keblére gyermekét, a szeretet megérint, ezüst ajkak csillogása. Napsugarak, s jövőbe vetett hitünk rendíthetetlen ragyogása - Elmereng, szemét az időn körbehordozza a világ, hol rejtőzik a szó? Kell valaki, mindig kell valaki, aki kimondja a kimondatlan szót! IV. (Á) Ágról lehajló fényfüggönyök betakarnak, kedvesen simogatnak, Gondolatok gyümölcsei bájolnak, ízlelőbimbókat cirógatnak. Int a szél, miénk a tér, szemünkre illesztünk végtelen messzeséget. Napsugara Anna(k) ki fényre vágyik, kapsz erőt, ráadásként tisztességet, A kíváncsi ég magához lapoz, sorok közt olvas keresve a szót, mert Kell valaki, mindig kell valaki, aki kimondja a kimondatlan szót V. (F) Föld kimagasló tüskéin kezdetekben vérben vergődött a bizalom Reményt sugall, nincs hideg csak tél, nincs örökös borzalom, Unos untalan omlik ránk a pillanat, éj a fénytől mindig meghasad, Zaklatott szívek tárt kapuin csellengők bátortalan lépte áthalad, Sorsunk követi sorsod, gyökerei szeretet mélyéből fakadnak… Igékbe záródtak üzenetek, tagadás köntöséből most kilépnek az igenek, Nagyot sóhajt a letisztult világ, kezeidhez kezek érnek, nem idegenek, A választott lét beül hajlékunkba és köszöntve szól, mert Kell valaki, mindig kell valaki, aki kimondja a kimondatlan szót! VI. (A) Felejthetetlen véges létünk végtelen gondolatai közt Itt vagy, itt a reményeink és végtelen vágyaink két vége közt, A végtelen elme fénylő szikrái közt, itt, valahol itt vagy nekünk, Mint végérvényes megnyugvás, s végtelenné válik életünk ... Nem értéktelen, már nem szertefoszló álom az örökkévalóság, A szeretet súlya alatt baráttá szelídülő sors, az örök adóstárs, Kell valaki, mindig kell valaki, aki ki meri mondani a kimondatlan szót! |

### Alkotások

Lélekhang csillagmozgása - Merengő - Ha... - Téli didergésben - Gondolatok hídjain - Amikor a csend színeit leveti - Minden megengedett... - Szembesülés - Psycho - Árnyéktalan, vén utak - Fohászunk feljut Istenig - Siculicidium - Én vérem, Erdély - Guernica - Beúszva az idő pillanatába - Bizonyosság - Ite, Missa est! - Egy eltűnt város balladája - Tegnapi hóesés - Semmelweis napi köszöntő - Apám mondta... - Ragyogásod - Katának - A Te napod! - Szabadság tengerében - Kimondatlan szavak... - Nagyi pávatollai - Dúdoló - Tavasz - Májusi dal - Veled - Naponta magamban - Add a kezed! - Hajnalonta - Töretlen - Ha nem vagy... - Érintésed - Vágyaim reggelén - A szépség szőkesége - Ha behunyom és Te is a szemed - Ébredés - Örökünkbe - Vágy - Lélekharang - Városlakó - Csöppjeivel a fény... - Valahol csillagfény vár! - Ad absurdum - Lélek temploma - Szembenállás - Fényképeim - Egyetlen egy - ...egyszer, valahol... - A test monológja - Arasznyi lehelet - Mezítláb - Térdig ér a szél - Ha kikönyökölsz a világ peremén - Keresem mi lehet - Magamból magamba