AZ ATHENAEUM OLVASÓTÁRA

BŰNÖS SZERELEM

REGÉNY

IRTA
PAUL BOURGET

FORDITOTTA
TÓTH BÉLA

BUDAPEST
AZ ATHENAEUM R. TÁRSULAT KIADÁSA
1896.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5531-91-0 (online)
MEK-16254

TARTALOM

BŰNÖS SZERELEM.

NOVELLÁK.
Szaida.
Aline.
A szerelem kora.

ELSŐ KÖTET.

AJÁNLÁS.
Gaston Gréhangenak.
Sok idő múlt el, kedves barátom, a mi gyermekségünk óta, de akkori szeretetünk mindmáig nem változott. Szívünk, lelkünk felhőtlen barátságának emlékéül jól esik nevedet irnom ama könyvemre, melyet te valamennyi között legjobban szeretsz. E könyvben mondtam el legőszintébben: miként gondolkozom korunk erkölcsi életének egynéhány legfőbb problémájáról. Alkalmasint ez az őszinteség ragadt meg téged, a legbecsületesebb, legigazabb embert, akit valaha ismertem. Bárcsak védelmezője lehetnél e könyvnek amaz olvasói előtt, akiket a rajz némely merészségei s az analizis némely kegyetlenségei megriasztanak! De akármi is legyen a közvélemény itélete a Bűnös szerelem-nek neveztem lelki betegség ez aprólékos diagnózisáról: e regénynek előttem mindig megmaradt az a nagy érdeme, hogy neked tetszett s új alkalmat adott megmondanom kedves Gastonom, hogy örökké hü barátod vagyok.
Paul Bourget.
Párisban, 1886. februárius 2-án.

I.
A kis szalont enyhe fénynyel világitotta be három lámpa. A magas lámpák japáni edényekben állottak; golyóikat vékony, halaványkék ernyők takarták. Az ajtót szőnyeg födte. Egy nagy alakokkal szőttes szőnyeg a falon függött. A két ablak vastag, sötétvörös kárpitjai össze voltak vonva. Az igy köröskörül elzárt szoba otthoniasságát növelte a sok szanaszétszórt csecsebecse: keretbe foglalt fényképek, lakk iskátulyák, régi szelenczék, meisseni porczellán szobrocskák és füzött könyvek ama régi szövetekből készült tokokban, melyeknek a divatja épp az évben, 1883-ban kezdődött. Egy sarokban ágas-bogas zöld növény lappangott. Errébb a nyitott zongora billentyüi fehérlettek. Egy szines üvegü angol szélfogó, meg egy teázó, olvasó vagy dolgozó asztalka a kandallóhoz támaszkodott. A tüz barátságos pattogással égett, a lángtól nyaldosott teás kannában pedig zubogott a viz. A kissé szük szalon butorzatának a manapság szokásos innen-onnan összehordott karaktere volt és mindenen látszott, hogy nemrég került ki a boltból. Az ember holmi apró jelekről első pillantásra is észre vehette, hogy ezek a párisias külsőségek keresettek. Mert némely tárgy ellene mondott az egésznek. Például az asztalon divatját mult formáju ezüst kanálkák hevertek. A falon két kis, különben kitünő szentképmásolat gyermekkori emlékekre vallott és csakis valami régi vidéki házból kerülhetett ide. A fényképeken látható rokonok és ismerősök is igen falusias szinben mutatkoztak. Ez az ellentét még inkább érzett a többi szobában, hol kétségtelen jelek árulták el, hogy az itt lakók nemrég költözhettek Párisba.
Ez a kis szalon a rue de La Rochefoucauld egy kis házában volt. Ezen a rue Saint-Lazare felé meredek lejtőnek induló utczavégen sokféleképpen épült bérházak és kertekkel körülvett magánlakok vannak. Ezt a palotácskát az első császárság idejében egy hires tőzsér épittette egy szinésznő számára; ekkortájt a rue de la Tour des Dameson a szinpad sok királya és királynéja lakott. A kis palota szük lett volna igen gazdag családnak és a berendezés hiányainál fogva kényelmetlen az angol comfort aprólékosságaihoz szokott lakóknak; de félig falusi életet élt embereket elragadhatott, mert igazi »otthon« volt, a környéke pedig nyugodt, mert ezen a meredek utczavégen ritkán fordult meg kocsi.
Ezen a novemberi estén a kis szalonba, bár az ablakok az utczára nyiltak, csak messziről és elmosódva hatott a város zaja. A kéményben az éjszaki szél fütyült. Az este jó hideg lehetett. Legalább igy vélekedett a háromtagu társaságban egy még elég fiatal ember, ki üres teás csészéjét a tálczára tette és a fali órára pillantva felsóhajtott:
- »Már tizre jár... Hát csakugyan el kell mennem Malhoureékhoz? Igazán szerencsétlenség, ha okos feleségünk van, aki mindig jövőnkre gondol! Armand, ne házasodj meg soha!... Halljátok ezt a szelet?... Oly jó volt itt veletek lenni. Mondd csak, Hélène«, folytatta felesége székének hátára támaszkodva, »mi történnék, ha nem mennék el erre a mulatságra?«
- »Az történnék, hogy csuful bánnánk azokkal a kedves emberekkel, akik mindig oly szivesek voltak irántunk, mióta csak Párisban lakunk«, felelt a menyecske.
Azzal a kandallótüz felé nyujtotta finom lakkczipős, mályvaszin harisnyás lábát.
- »Ha nem volna nevralgiám!« beszélt tovább és megtapintotta homlokát. »Kérlek, ments ki nálok. Most pedig eredj, szegény Alfredem.«
Fölállt és kezét nyujtotta férjének, ki magához vonta, hogy megcsókolja. Hélène szép arczán szenvedés látszott, mikor el kellett türnie e nyájaskodást. Igy, talpon, csipkével diszitett mályvaszinü ruhájában, még erősebb volt az ellentét az ő nagy elegancziája és urának félszegsége között. Sugár, nyulánk, hajlékony termete volt. Finom keze, gömbölyü karja, melyen arany karperecz csillogott, karcsu dereka, zsenge kebelének bája mind arra a testi szépségre vallott, mely harmonizált fejének szépségével. Egyszerüen ketté választott világos gesztenyeszin haja félig eltakarta talán nagyon is magas homlokát, mely annak a jele lehetett, hogy itéletén a hevület szokott uralkodni. Bőre olyan volt, mint a szőkéké, de szeme barna, vagy fekete, a szerint, a mint a szemepillája összehuzódott vagy kitágult. Az egész arcz szenvedélyre, erős akaratra, büszkeségre vallott, a kissé erősen is határozott ovális vonaltól, mely a fő felső részét határolta és az antik medaillonhoz hasonló álltól az egyenes orrig. E szépség tiszta és eleven volta érthetővé tette, miért olyan szerelmes a férj, mikor megcsókolja feleségét, de egyszersmind érthetővé tette azt a látható idegenkedést is, melylyel a menyecske az ő ura iránt viseltetett. Ez a két teremtés nem volt egy fajból való. Alfred Chazel igazi tipusa volt a közép osztálybeli francziának, a kinek fejlődése korában nagyon sokat kellett dolgoznia, vizsgálatokra készülődnie, rajzolnia és asztalnál görnyednie. Bár alig lehetett több harminczkét évesnél, már is látszottak rajta a testi kopás jelei. Haja gyér volt, feje kopaszos, válla széles és csontos, mozgása szögletes, valamint hogy az egész ember mindig félszegséget árult el. Magas termete, csontossága, nagy keze arra vallott, hogy természettől fogva igen erős legénynek kellett volna lennie, de a tanulás megakasztotta fejlődését. Chazel csiptető szemüveget viselt, de mindig rosszul tette föl, s ezért a szemüveg minduntalan leesett. Ügyetlen volt az a két hosszú kéz, a mit különben bizonyitott az immár gyürődött gallér körül kötött fehér nyakravaló gyarlósága is. De mikor leesett a szemüvege, jobban lehetett látni kék szemét, mely oly kék, oly tiszta, oly eleven, oly gyermekes volt, hogy az ember törődöttségét még a legrosszabb akarat sem tulajdonithatta másnak, mint a sok gondolkozásnak. Mosolygása egész fiatalos maradt; ha ajka nyilt, kicsillantak szép, fehér fogai. A kerek szőke szakál is illett ehhez a gyermekesen őszinte arczhoz.
Chazel élete folytonos, nehéz munkában telt el. Nem értett semmihez, a mi nem az ő dolga, mint mondani szokta. Atyja szerény kémia-professzor volt, nagyatyja pedig paraszt ember. Atyjától a természettudományra való tehetséget, nagyatyjától a szivósságot örökölte. Alfred erős akarattal és közepes tehetséggel került föl a műegyetemre, melyről sok okos ember azt mondja, hogy agyondolgoztató rendszerével, kora vizsgálataival gyilkos módon hat fiatalságunk fejlődésére. Chazel huszonkét esztendős korában jeles bizonyitványnyal került ki ez intézetből és három év mulva a legnagyobb kitüntetéssel végezte a hidépitők egyetemét. Bourgesba kerülve, beleszeretett de Vaivre kisasszonyba, kinek második házasságban élő atyja csak nagyon kevés hozományt adott. Történt azonban, hogy de Vaivre hirtelen meghalt és csakhamar követte őt a sirba felesége és kis gyermeke is. Ezen a réven a fiatal pár egyszerre gazdag lett. Alfredet kinevezték Párisba városi mérnöknek s egyszerre azon vette magát észre, hogy százszorosan teljesedett ifju korának minden merész reménye. Hélène vagyona körülbelül kilenczszázezer frankra rugott; ehhez járult saját tizezer frank évi fizetése és az atyjától öröklött kis tőke kamatai. A jólét nem hogy tunyává tette volna a fiatal embert, de sarkalta. Igyekezett a felesége és közötte levő rangkülömbséget megszüntetni. Ujra lázas hévvel folytatta matematikai tanulmányait. Álmainak szemhatárán az akademia ragyogott, mint valami végső apotheozisa sorsának, melynek boldogsága ebben a bölcs apai tanácsban gyökerezett: »Mindig arra tarts, a merre a többiek járnak.« Volt már egy fia is, kiben önmagának mását látta; hogyne örülhetett volna hát ez az ember, hogy az életbe a vele született engedelmességgel nyugodott bele.
Ezek a gondolatok annak a fejében jártak, a kit Chazel az imént Armandnak szólitott. A vendég orosz czigarett füstjén át nézte ezt a családi képet. Hogy szabad volt dohányoznia, eléggé mutatta, mily bizalmasa a háznak. Armandt épp olyan ellentét választotta el Alfredtől, mint Hélènet. Egész fiatal embernek látszott, bár már harminczkét éves mult. Ha Alfred soványságát és félszegségét még jobban feltüntette a vasvillával ráhányt ruha, de Querne bárón - ez volt Armand vezetékneve - az ő feszes kabátjában meglátszott, hogy kicsiny, de erős ember, a ki viv, lovagol, labdáz és üzi a sportnak mindama fajait, melyekkel a gazdag fiatalság az angolokat majmolja, mióta a diplomáczia, az államtanács, a főszámvevőszék megszünt számukra pálya lenni, őszinte, vagy csak affektált ellenzékiségök miatt. A bárón minden a sok idővel rendelkező gazdag emberre vallott. A diskrét ékszerek, a gondosan ápolt kéz, a tökéletes nyakkendő és gallér, a göndör fekete haj és a kissé fitymáló ajk fölött a szép bajusz. De Quernet azonban mégsem lehetett a férfi-divat potomságaival bibelődők banálisságaival vádolni; az ilyen gyanutól megóvta őt a többnyire nyugodt arczából kivillogó, nyugtalan éles tekintet. Ez az éppenséggel nem fiatalos tekintet annyira meghazudtolta magát az egész alakot, hogy szinte különös embernek látszott az, a ki igy néz, bár egész viseletén az a törekvés látszik, hogy kifogástalan korrektségével sikerüljön menekülnie a megjegyzések elől. Mig Chazelnek egész valója elárulta, hogy szive fiatal maradt, ez embernek már csak fekete szemén is észre lehetett venni, hogy lelke és elméje vén, hiába maradt meg a teste ifjunak. Arcza kissé hosszukás és barna volt, mint az epés embereké; a homloka redőtlen, arcza finom, széles állán egy kis gödör. Lehetetlen volt elképzelni, hogy ennek az embernek valami hivatása, vagy akár csak foglalkozása is van; és mégis egész valójából valami olyan fensőbbség sugárzott, mely hihetetlenné tette, hogy ez az élet csupa henyélés; az ajak körül pedig egy bánatos vonás ellene mondott a kéjhajhászásnak. A báró nyugodtan dohányzott és valahányszor kibocsátotta szájából a füstöt, látszott apró sürü fehér foga, melynek alsó sora rendetlen növésü volt; ezt némelyek a kegyetlenség biztos jelének tartanak. Nézte, hogyan csókolja meg Chazel a felesége halántékát és hogyan süti le szemét a menyecske, nem merve ő rá tekinteni. Ha azonban az asszony pillantása találkozott volna a fiatalemberével, nem fájdalmat, hanem a gunynak és a kiváncsiságnak meghatározhatatlan elegyét látta volna benne.
- »Igazad van«, szólt Alfred válaszolva a néma szemrehányásra, melyet Hélène arcza kifejezett, »izléstelenség a feleséggel nyiltan szerelmeskedni, de Armand megbocsátja nekem. Hát Isten áldjon meg«, folytatta kezet nyujtva barátjának. »Legföljebb egy órát töltök ott. Ugy-e még itt talállak?...«
A báró és Chazelné hát magukra maradtak. Egynehány perczig mind a kettő hallgatott, abban a helyzetben, a melyben Alfred hagyta őket. Az asszony állt, de most már Armandra emelte szemét; a fiatal ember pedig mosolygással viszonozta e tekintetet, miközben egyre sürübb füst felhőbe burkolózott. A menyecske ajkát félig kinyitva szivta be a kissé csipős füstöt. Az ablakok alatt kocsirobogás hallatszott. Chazel fiákere indult utnak. Hélène most Armand zsöllyeszékéhez közeledett, kedves mozdulattal elvette a czigarettet és a tüzbe dobta, aztán letérdelt a fiatal ember előtt, megölelte fejét és ajkon csókolta. Mintha csak el akarta volna tüntetni azt a kellemetlen hatást, melyet férje hagyhatott kedvesében és megszólalt oly derült hangon, melynek vigsága elárulta, hogy jól esik a szabadság oly hosszu lenyügözés után:
- »Jó estét, Armand, szeret ma engem?«
- »Hát maga engem?« válaszolt a fiatal ember és arczon czirógatta a nőt, ki most már egész lebocsátkozott a földre, fejét szeretőjének térdére tette és rajongás lázával nézett rá.
- »Maga kaczér!« mondta, » hiszi, ha nem is mondom.«
- »Tudom, hogy szeret... nagyon szeret... de mégsem eléggé.«
Hangjában volt valami guny, mely czélozni akart. Sokszor megujult keserüséget illetett ez a vágás. Hélène azonban a feleletre kész asszony mosolygásával fogadta.
- »Önben hát csak mindig megmarad ez a bizalmatlanság«, és bár igen boldog volt, szemében bánat árnyéka látszott, mikor igy folytatta: »hát nem hisz szerelmemben anélkül az utolsó bizonyság nélkül...«
- »Bizonyság! Ön ezt bizonyságnak nevezi, holott az nem a szerelem bizonysága, hanem maga a szerelem... Igaz«, beszélt tovább komorabban, »valahányszor nem akartál egészen az enyém lenni, kételkedtem... nem őszinteségedben, - hiszem, hogy azt hiszed, hogy szeretsz engemet, - de szerelmed igazságában... Az ember nagyon gyakran képzeli, hogy érez, pedig nem érez. Ha csakugyan ugy szeretnél engem, a mint mondod, a mint gondolod, vajjon ellenkeznél még velem? Megtagadnád a légyottot, melyet annyiszor kértem? Bizony megadnád, éretted is, érettem is...«
- »Armand...«, kezdett szólani Hélène, de pirulva hallgatott el.
Fölkelt és csipőre tett kézzel föl s alá kezdett járni, mint mindig, mikor nagyon töprenkedett. Mióta csak szeretni kezdte de Quernet és meg is vallotta neki, tudta, hogy el fog következni az idő, mikor le kell mondania a tiltott, de tiszta szerelem szép álmáról. Tudta, hogy oda kell adni egész valóját, miután odaadta szivét és kedvese lesz annak, kinek megengedte, hogy azt mondja neki: Szeretlek. Mindezt tudta, de mind mostanig volt ereje védekezni, nem kaczérságból, - semmi asszony nem tudott nála kevésbbé számitani arra, hogy a férfi be nem tellett vágya lobogtatja a szenvedélyt, - de a benne állandóan lakozó kötelességérzet révén. Melyik az a férjes asszony, a ki nem ringatózott abban a kába ábrándban, hogy összeegyezteti szivének hütlenségét az esküdt hittel? A teljes szerelem gyönyörüségéről való lemondást eleinte elég vezeklésnek itéli. Aztán folytatja a házasságtörést abban a hiszemben, hogy nem fog átlépni bizonyos határt, és rövidebb-hosszabb ideig valóban tartózkodik is. Ez idő hossza a szeretett férfi karakterétől függ. De az életet kormányzó hajthatatlan logika gyakorolja a maga jogait. A lélek és a test nem válik el; a szerelem nem tür más törvényt, mint a magáét.
Hélène érezte, hogy most ütött a végzetes óra. Két hét óta hányszor folytatta ezt a borzasztó vitát kedvesével, ki szüntelen kivánta tőle a szerelemnek e végső bizonyitékát. Tudta, hogy e jelenetek alatt mindig alacsonyodik ez ember szemében. Még egy-két ilyen beszélgetés és Armand nem fog többé hinni nagy, esztelen érzelmében; mert szerette ezt az embert és szerette őt szeretni. Nem birt szenvedést látni szemében és nem birta türni a gondolatot, hogy ez a lélek bizalmatlan iránta és távolodik tőle. Az asszony mindezzel számot vetett magában; látta, hogy a bün kikerülhetetlen és elhatározta, hogy feláldozza magát »szerelmének«. Igy szokta leveleiben szólitani Armandt, mert a »barátom« nagyon hideg volt, a »kedvesem« pedig elpiritotta őt. Igen, eltökélte, hogy megadja érzelmének a legfőbb bizonyságát, melyet követelnek tőle; a beleegyezés pillanatában azonban elhagyta ereje. Megint kezdje azt a gyülöletes alkudozást? Ó, ha szabad volna, - vagyis nem volnának kötelességei gyermeke iránt, akit nem áldozhatott föl szerelméért, - ha szabad lett volna, nemcsak egy titkos légyottot adni ez embernek, de megszökni vele és feláldozni neki egész életét! Ezek a gondolatok kóvályogtak szegény fejében, mialatt a szobában járt-kelt. Végre megint barátjára tekintett; és azt vette észre, hogy ez imádott arcz vonásai megváltoztak.
- »Armand«, szólt, »ne legyen szomoru. Beleegyezem mindenbe, a mit csak kiván.«
A fiatal embert inkább meglepték, mint meginditották ezek a női sziv legtitkosabb redőiből fakadó, mély hangon mondott szavak. Sajátságos tekintetét rászegezte Hélènere. Ha a szegény asszonynak ereje lett volna reá nézni, szurós szemében nem vette volna észre azt az isteni meghatottságot, mely a vétkező nőt feloldozza a szerető boldogsága révén. Az a pillantás még mindig az a megvető és kiváncsi pillantás volt, melylyel az imént Armand, Alfred és Hélène ölelkezését nézte. Az asszony azonban sokkal zavartabb volt attól, a mit kiejtett a száján, semhogy elég hidegvérü lett volna bármit is megfigyelni. Odaborult Armand térdére, kebeléhez szoritotta és ekkor az ifjú arczára egy uj indulat rajzolódott: a csaknem mámoros vágyódás. Magához tapadva érezte e karcsu test szépségét; karja közt tartotta a gyönyörü vállat, melyet bálokban már látott födetlenül; itta a minden asszony körül lebegő meghatározhatatlan illatot és ajkával érintette a szempillát, mely remegett csókja alatt.
- »De legalább boldog leszel?« kérdezte az asszony, mintegy aggódva.
- »Hogy kérdezhetsz ilyent? Hát még nem láttad a szemedet«, - és ismét ajkával érintette, - »rózsás arczodat«, és megczirógatta, - »selymes hajadat«, - és beszivta illatát, mint valami virágét, - »édes szádat«, - és megcsókolta.
Mit tudott volna felelni Hélène, szépségének ez imádására? Téveteg mosolygással engedte át magát ez érintésnek, e zenés beszédnek. Valami oly benső és oly sejtelmes rezgett meg valójában, hogy összetörve, szinte félholtan bontakozott ki ez ölelésből. Nem most először engedte meg, hogy Armand megcsókolja őt. De bármily édesek, bármily mámorosak is voltak azok a csókok, melyeknek nem birt ellent állani, mindig maradt elég ereje menekülni, a nagyobb merészségek elől. Nem, sohasem adta volna igy meg magát, még ha nem is fenyegeti a meglepés veszélye, e kis szalonban, hol anyjának, férjének és fiának arczképe emlékeztette arra, hogy mit készül feláldozni. És most e pillanatban is, mikor látta Armand arczán azt a vonást, melytől annyira rettegett, volt bátorsága elmenekülni. Leült egy zsöllyeszékbe, és reszkető kezével nyitogatni kezdett egy legyezőt:
- »Holnap a tied leszek, ha akarod.«
Armand, mintha magához tért volna ittasságából. Hélènere nézett és a menyecskében ismét föltámadt az a kinzó érzés, hogy kettejök közt megint valami olyan van, mint egy elválasztó fátyol. Vajjon mit mondhatott, a mi Armandnak nem tetszett? Bizonyosan az bántja, hogy elmenekült előle. Mert a mit neki mondott, eleve a megadás volt és barátja miért ne kivánhatta volna, hogy boldogságuk ott teljék be, a hol mindig találkoznak?
Armand azonnal megfelelt e kérdésével;
- »Hát hol találkozunk?... Nálam?... Tőlem függ, hogy inasom egész délelőtt ne legyen otthon.«
- »Nem, nem«, válaszolt mohón az asszony, »nem nálad...«
Megjelentek előtte azok az asszonyok, a kik már Armandnál jártak; ezek a többi asszonyok, a kiket az új szerető mindig maga közt és kedvese közt lát, fenyegető, gyászos összehasonlitásképpen; mert a szerelem, voltaképp mindig azon egy külső formáiban. »Legalább ne történjék ugyanazon butorok közt«, gondolta magában.
- »Hát kölcsön kérjem valamelyik barátom lakását?...« kérdezte Armand.
Az asszony megint csak csóválta a fejét. Előre a fülében csengett, mit beszélne egymással az a két férfi. Asszony és eddigelé becsületes asszony volt. Érezte, hogy ő saját hiúságát egészen más szemmel nézi, mint az az ismeretlen jó barát nézné, a kihez Armand fordul. Az ő szemében a szenvedély megszentelt mindent, még a leggonoszabb eltévelyedéseket is; megfinomitott mindent, még a leglángolóbb kéjt is. De az az ismeretlen ember mi egyebet látna itt, mint egy kalandot, melyen tréfálkozni lehet. Összeborzadt és ismét Armandra tekintett. Ó, hogy megborzadt volna kedvese gondolataitól, ha kiolvashatta volna! De Quernenek nem ez volt első ilyes kalandja; és nem hitte, hogy Hélène most botlik először. Az asszony azt mondta neki, hogy ő első szerelme. De mi teszen bizonyságot az ilyen esküvések igaz voltáról? Ez a fiatal ember sokkal többet hazudott már maga is, és sokkal többen hazudtak már neki is, semhogy a bizalmatlanság ne lett volna egész természetes. A légyott helyét illető csúf tanácskozást csak azért idézte föl, hogy Hélène beszédében fölfedezhesse a szerelem dolgaiban levő jártasság nyomait; és a puszta kiváncsiság ösztökélte, hogy ne térjen el e tárgytól, mely gyilkos szégyennel árasztotta el a menyecskét. Hogy Hélène nem akart az övé lenni saját otthonában, a kéjelgés számitásának itélte. Abban pedig, hogy nem akart hozzá, a férfihoz menni, óvatos számitást látott. És mikor az asszony vonakodott a jó barát lakásától is, azt gondolta magában: »Fél, hogy valakit bele kell avatni a titokba. De mit akar hát?«
- »Hátha egy kis lakást rendeznénk be?...« szólt ismét.
Az asszony fejét rázta, bár titkos vágya ez volt; de attól félt, hogyha rááll, Armand azt fogja hinni, hogy ismét halogatni akar. Meg aztán ha mindig ugyanarra a helyre járna, kitenné magát a házbeliek kiváncsiságának... Nem bir lenni az a fátyolos, kinek jöttét már lesik!... Mégis beleegyezett volna ebbe, bár irtózott a gondolattól, hogy miatta pénzt költsenek, ha nem lett volna még egy érzelme, melyet meg is vallott, lázas fejét rázva:
- »Ne itélj el, Armand, inkább érts meg. Olyan helyen szeretnék a tied lenni, melynek nem marad többé nyoma... Ládd, mi lenne abból a lakásból, ha már nem szeretnél engemet többé? Ezt a gondolatot már most sem birom elviselni. Kérlek ne légy irántam igaztalan, érts meg egy kicsit.« És mikor igy beszélt, föltárta természetének erősen regényes oldalát és föl szivének titkos sebét is. Bár nem ismerte Armand lelkét, - ezt a gyöngéd külsőbe burkolózott száraz lelket, mert ez emberben a képzelet és sziv teljesen elvált egymástól, - tudta, hogy kedvese mindig hajlandó rosszra magyarázni a legkisebb jeleket is. Látta, hogy a bizalmatlanság szinte beteges hirtelenséggel szokott feltámadni lelkében, érezte, hogy Armand kétkedik benne, de azt hitte, hogy csak azért, mert annyiszor tagadta meg már, hogy az övé legyen. Épp ezért egyezett bele abba, hogy megadja neki a végső bizonyságot. »Nem fog többé kételkedni«, gondolta magában és egész szive fölmelegedett. Csak bünül ne tudja be neki mostani feleleteit!... Odament hozzá, a zsöllye hátára támaszkodott és körülfogta homlokát két kezével:
- »Ó, ha tudnám, mi történik itt«, szólt sóhajtva. »Milyen kicsi tér ez, és mégis benne van az én egész boldogságom, az én egész boldogtalanságom.«
- »Ha olvasni tudnál benne«, válaszolt a fiatal ember, »csak saját képedet látnád ott.«
- »Holnap majd olvasok benne«, szólt a menyecske furfangosan.
- »Holnap«, mosolygott de Querne. »De hol? Valóban nincs más választás, mint a hónapos lakás, vagy a fogadó...«
Hónapos lakás!... Fogadó!... Hélène e szavak hallatára megborzadt. Ez egynehány szótagban benne volt a házasságtörés minden gyalázata. A kocsiba szállás, a fiákeros csúfolódó mosolygása, a beosonás a házba, melynek küszöbén már annyi asszony lopózott át dobogó szivvel: a butorok, melyek már bizonynyal voltak ily jelenetek tanui és most az ő isteni érzelmét környékezik. Csakhogy mindebben megvolt a névtelenség, a személytelenség, az idegenség. És mivel már itt a szenny, ez legalább a legkisebb. Sokkal jobban bizott Armand gyöngédségében, semhogy föltette volna róla, hogy olyan helyre viszi, a hol már más nőkkel volt. A személyes undorodást el birta türni, de semmit, a mi érzelmét magát érintheti. Bátor elhatározással felelt hát kedvesének:
- »De vajjon tud lakást találni egy délelőtt?«
- »Tudok«, mondta a fiatal ember egy kis gondolkodás után. »Eszembe jutott, igen tisztességes ház, a hová angol ismerőseim szoktak szállani... Tizenegy óra felé majd könyveket küldök önnek, meg egy névjegyet. Megirom rajta, hol van az a ház és mi a szoba száma, olyan formán, mintha ezt az adreszt egy vidéki barátnője számára küldeném. Hanem azért a névjegyet jó lesz azonnal elégetni... Jőjjön a mikor jöhet, én egész délután várni fogom, és ha nem jő, sem haragszom meg, mert tudni fogom, hogy valami gátolta...«
A menyecske félig fájdalmasan, félig gyönyörködve hallgatta; - fájdalmasan, mert nagy áldozatába került igéretének állani; gyönyörködve, mert mindaz, a mit ez az ember mondott, a szerelem bizonyságának látszott. Tovább beszélgettek a csendes szalonban a hamvadó tüznél, mig végre egy kocsi robogása Alfred visszatértét adta hirül.
- »Isten hozzád, édes...«, szólt Hélène és megcsókolta Armand kezét, a mit gyöngéd hizelgésből gyakran meg szokott tenni; és már himzését forgatta, midőn Chazel belépett. A jó ember nyilt, szerető pillantást vetett a feleségére és nagy vigan azt mondta: »tyhü!...«
Mily jól ismerte Armand ezt a pillantást, mely nem változott gyermekkoruk óta, mikor együtt voltak a Vanaboste-intézetben, a honnan a IV. Henrik-liceumba jártak. A nevelő intézet a Panthéon mögött volt, a rue du Puits-qui-Parleban, melynek neve ma rue Amyot. De Querneben egyszerre valami rossz érzés támadt. De nem a lelki furdalástól, hogy gyermekkori barátját megcsalja, hanem attól a gondolattól, hogy Hélène csalja meg ezt a bizó lelket. A férfiui önzésnek vannak ilyen szörnyű együgyüségei. A csábitó, ki jégre vitt egy nőt, megveti ezt a nőt, a miért engedett neki, de elfeledi megvetni magát, a mért elcsábitotta azt a teremtést.
Alfred most megfogta Hélène kezét:
- »Keservesen unatkoztam ma este, mivel pótolsz?...«
Hogy fájt az asszonynak ez a tegezés! Hogy szerette volna a szemébe kiáltani annak a semmit nem gyanitó férjnek: »Hát nem látja, hogy mást szeretek... Hadd megyek innen... Nem akarok már hazudni...« De, két szobával arrább, fehér kárpitos ágyacskában aludt az ő kis fia, Henri. Miért volt e szőke fürtü fej képe gyönge arra, hogy megállitsa őt a házasságtörés végzetes ösvényén; de arra mégis elég erős, hogy meggátolja szenvedélyének kitörését! Mig férje beszélt, előtte lebegett a gyermek. Az eszébe sem jutott, hogy megvesse Armandt, a ki barátja feleségét szereti el. Önmagát vetette meg, a mért nem szereti őt eléggé, mert nem szereti a szenvedéseket, melyeknek ő az oka; és megerősödve a gondolattól, hogy ezt is csak érette teszi, szinte büszkén nyujtotta homlokát férje felé és kedvesen mondta:
- »Lám, milyenek a férfiak, meg kell őket fizetni, még pedig mindjárt, mikor kötelességet teljesitenek.«

II.
Armand de Querne tizenkettedfél órakor búcsúzott el Chazeléktől. A szél elsöprötte a felhőket; az ég csupa csillag volt. »Mily szép éjszaka van!« gondolta magában Armand, »gyalog megyek haza.« Jó messzi lakott, a Champs-Élyséesn túl, a rue Lincolnban. Itt, egy kertre hajló épületszárny második emeletén volt lakása, melyet egykor, csupa kedvtelésből, furcsán, keresetten mindenféle régi czók-mókkal tömött teli. De mióta nem töltötte már az estét ez otthonában!...
Ment, mendegélt a rue Saint Lazareon, mely eleinte szűk és keskeny, de aztán egyszerre kitágul, mint a mellékfolyóktól neki szélesedő folyam. A place de la Trinitétől fogva a rue de Chateaudun, a Chaussée-d’Antin, a rue de Londres csakugy ontja belé a járókelők és fogatok özönét. A bérkocsik robogtak, az omnibuszok döczögtek, a sokaság hullámzott. Olykor, egy-egy kapu mellől, utczai leány állta utját a fiatal embernek trágár szavakkal. Armand szeliden elháritotta magától e teremtéseket. Halálosan szomoru volt. Vajjon e kis szalon bizalmasságának és az utcza nyüzsgő szégyenének ellentétét érezte? Alfred és Hélène arcza mindig előtte lebegett, egymás mellett. Hát féltékeny volt talán?
Nem. Gyermekkori emlékek ébredtek benne, mint az imént, de még élénkebben. Látta Chazelt, a »vanabosteisták« egyenruhájában, mely olyanforma, mint a Sainte-Barbe-kollégiom növendékeié. Mindig Alfred volt az ő párja. A szegény Chazel bizony nem dicsekedett földi javakkal. A nevelőintézet igazgatója ingyen tartotta, csakis a reklám kedvéért, pályadijnyerő masina gyanánt. Hányszor fizetett helyette Armand a kis bódénál, hol a házmester a diákoknak süteményt, czukros gesztenyét és szörnyű sűrű, szörnyű édes pályinkával töltött csokoládé szeleteket árult. Szakadatlan együtt járták az iskolát a negyedik osztálytól kezdve, együtt töltötték a kommün rossz napjait és mikor az ostrom után visszatértek a vidékről, együtt vonultak Párisba. Alfred a felsőbb reáliskolát járta. Meglehetős nevetséges volt katonai egyenruhájában; a kardjában minduntalan belebotlott, a kalapja hol cselőre, hol csára állt a fején és az arczán mindig az ügyetlen borotválkozás nyomai látszottak, mikor szerdán és vasárnap meglátogatta régi pajtását, ki már elbucsúzott a deákélettől és a gazdag, semmi foglalkozást nem üző fiatal emberek módjára töltötte napjait.
Mikor Alfred a műegyetem hallgatója volt, Armand kóborolt. Körülutazta a világot egy amateur képiró társaságában. Visszatérve Párisba barátját már nem találta ott. Aztán egyre gyérebben leveleztek. Vajjon tudták miért? Armand talán tudta. Az ő élete és Alfred élete között nem volt többé semmi kapocs. Chazel megházasodott, elvette de Vaivre kisasszonyt. Egyszer, kirándulásképpen feljöttek Párisba és Armand még emlékezett, mily kellemesen lepte meg, hogy igen előkelő az a menyecske, a kit ő eleve félszegnek, felfuvalkodottnak és vidékiesnek gondolt. De ez időben más nő foglalta el őt: a kis Aline, egy kitartott leány, a kivel szemben azt az egyetlen igaz érzést érezte, melyre képes volt: a fájdalmas és az érzékek őrjöngésével elegy féltékenységet. Később valaki beszélt neki Chazelnéről és pedig rút históriákat mondott el róla...
Kicsoda? Egy régi iskolatárs, a ki mint Alfred és ő szintén a Vanaboste-intézetben növelkedett; a kövér Lucien Rieume. Beszélte pedig e dolgokat ama bizalmas reggelik egyikén, mikor a régi iskolatársak szive az osztrigákkal egyszerre nyilik meg. Lucien sok mindent fecsegett össze jókedvűen, kiméletlenül, zagyván, az egykori jó barátokról. Armand még most is hallotta, a mint előre hajolva, lobogó szemmel, csúfondárosan pletykázott: »Annak a szegény Chazelnek jókora szarvakat rakott a felesége... Hallottam is az illető tisztelt úr nevét... Valami Marades, Tarades, azaz hogy várj csak: Varades a neve... Tüzértiszt... Egész Bourges tudta a dolgot, mert a tiszt úr mindig a Chazelék házában ült...«
Armand karakterének egyik szerencsétlensége volt, hogy a gyanakvás kisértésének nem birt ellentállani. Ha valami rosszat mondtak neki, kitörülhetetlen nyom maradt benne. Nem egészen hitte, de arra mégis eléggé hitte, hogy gyanakodjék, és az izgató gyanu állandóan lelkébe költözött. Mikor most tiz hónapja Chazelék Párisba költöztek és Armand érdeklődni kezdett Hélène iránt, a régi barátság érzete talán erősebb lett volna a negédes vágyakozásnál, ha a kövér Rieume beszéde nem cseng a fülében. Elgondolta: »Igazán ostobaság volna nem tenni meg...« - és ez az a bünös egynehány szó, melylyel a férfiak annyi aljasságot szoktak igazolni maguk előtt. Hélène csakhamar vonzódni kezdett iránta s ezt ő a vidéki asszony könnyü lelkesedésének tulajdonitotta. »Én vagyok az első párisi, a ki udvarol neki«, gondolta magában ismét. És sejtette, hogy ez a bájos, szelid arczu, egész valójában gyöngéd és nemes teremtés, kinek nevelését az előkelőség dolgában ő fejezte be, remek egy szerető lesz. A menyecske azonban napról-napra halogatta, hogy igazán a szeretője legyen és ez az ellentállás izgatta a fiatal embert. Eltökélte, hogy csakugyan a kedvesévé teszi ezt az asszonyt. Eszébe jutott az a katonatiszt és elgondolta azt is, hogy ez a tiszt úr aligha volt az egyetlen. Ügyes beszélgetés révén kivette Alfredből, hogy Varades egy időben mindennapos volt házuknál; hiszen egyszerre hallgatta Alfreddel a műegyetemi tanulmányokat. Armand nem kétkedett többé és Hélène vonakodásában egyszerü kaczérságot látott. De Querne ennek utána, mint minden férfi, kiben a csábitók furcsa morálja él, a kaczérságot olybá tekintette, mint ami minden rosszat igazol. A hosszu ostrom után végre elkövetkezett az áhitott eredmény. Chazelné légyottot igért neki holnapra. Huszonnégy óra mulva új szeretője lesz, még pedig épp oly kivánatos, épp oly csinos, mint azok, kiknek emléke hizelgett hiúságának. Miért nem volt hát boldog, és miért volt ilyen halálosan szomoru? A lelkiismeret bántotta, hogy megcsalja barátját?
Barátját? Hát igazán barátja volt neki Alfred? Az, mert hiszen barátok voltak egymás közt és mások szemében. Csakhogy a barát olyan ember, a ki ismer bennünket s a kit mi is ismerünk; a ki előtt kitárjuk szivünket s a ki előttünk kitárja az övét. Hát közlötte-e ön egyetlen reményét, egyetlen örömét, egyetlen bánatát azzal a számológéppel, melynek neve Chazel, és bizott-e reá ez az ember valaha egyetlen titkot? Különben jobb is, mert ezek a titkok csak együgyüségek lehettek volna, az életet a gimnázium folytatásának tekintő jó diák gondolatai. Még mindig az iskola és a gyermekkor emlékei kötötték őket össze.
Gyermekségök?... Armandnak most egyszerre eszébe jutottak a Vanaboste intézet csütörtöki sétái. Hármasával mentek és egy szegény tanitó ügyelt rájuk, mindig a csapat mögött lappangva, hogy utczai járó-kelőnek lássék és nem juhászkutyának, a ki a nyájat őrzi. Haj, milyen volt ez a nyáj! A legtöbb növendék sápadt arcza, beesett szeme, elkényszeredett satnyasága titkos bűnökre vallott. Mennyi förtelem és mennyi aljasság rejtőzött e világban, hol a legidősebbek tizenkilencz, a legifjabbak nyolcz esztendősek voltak. Ugy börtönük falai között, mint a nagy liceumban, hova napjában kétszer mentek, mindig csak csúf szerelmekről beszéltek a nagyok és a kicsinyek. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
- »Szörnyü, szörnyü hely«, gondolta magában a fiatal ember, visszaemlékezve a rútságok és gyermekességek ez elegyére. Alfred és ő ama kevesek közé tartoztak, a kiket a ragadvány nem ért el. Ez utálatnak reá nézve legalább megvolt az a foganatja, hogy már igen fiatalon leányok után járt. - - - »Hát ezeket az ifjukori emlékeket tiszteljem én«, gondolkozott tovább Armand. »Hát tartozom én neki valamivel, a miért együtt gályaraboskodtunk?«
Nem, bizony nem Alfred miatt volt ilyen szomoru, miközben haladt és most már szinte durván lökdöste el magától a szerelem koldusasszonyait, a kik mindig ugyanazokkal a szavakkal állták utját. Hej, régtől ismerte már ezt a leküzdhetetlen szomoruságot. Ez a szomoruság gyakorta harapott szivének sebes helyére, mióta nagykoruvá lett és évi harmincz ezer frank jövedelméből kedvére élhetett. Kedvtelései csakhamar az érzelembeli tapasztalatok útjára tértek. Ez a gyötrő, rideg szomoruság meglepte már fiatalságában is, valahányszor új kedves légyottjára várt; és meglepte akkor is, ha ezt az új kedvest mód nélkül kivánta. Valami szorongó félelem volt ez, a lélek rejtett, homályos haldoklása. Ezt a különös tüneményt eleinte a fizikai félénkségnek tulajdonitotta meg a lelki furdalásnak, hogy nem méltó az érzelmekre, melyeket kelt a nőben; azt hitte, hogy mind ennek az oka a tisztaság után való vágyódás. Most már tudta, mi az igazi nyitja e hirtelen keletkező aggodalmaknak, az életében lappangó e sötét válságoknak. Ó jaj, ismerte már a megdönthetetlen bizonyosságot, hogy nem bir többé szeretni.
Most is azon tépelődött: »Hát csakugyan szerelmes vagyok én Hélènebe?« Összekutatta egész belső valóját, mint mikor az orvos ujjával tapogatva keresi a fájdalmas tag bibéjét. Armand azonban nem találta meg ezt a szerelmi bibét bármily fájón édes is lett volna megtalálnia. »Nem,« válaszolt magának, szörnyü szomoruan, de bátran, - mert borzasztó gyöngeségében is volt elég ereje megismerni magát: - »nem vagyok szerelmes Hélènebe. Kivánom őt, mert szép, udvaroltam neki, mert unatkoztam; aztán bele melegedtem a dologba, mert visszautasitott. A hiuság és az érzékiség, meg egy kis regényesség, ez az igazi, a gyökeres ok. De hát akkor mire való az egész? Mi haszna? Minek kezdjem elülről azt a kalandomat, mely de Ruglenével volt?...«
És egyszerre eszébe jutottak azok a kalandok, melyekbe belevitte a csábitás gonosz kedvelése, fiatalságának e végzetes büne. Fölmerültek előtte ezek az egyhangu szerelmek émelyitő ürességükkel és a szakitás keserüsége. Mire való volt ez, vagy amaz?... Mire való volt tavaly az a mulatság, hogy magába bolonditotta Juliettet, egy ismerős családban szolgáló nevelőnőt? Mire való az a komédia, a melyet a kis Mauddal játszott, a szép angol leánynyal, a kivel egy fürdőn ismerkedett meg? »Arról álmodoztam, hogy szerencsém legyen a nők körül, hogy afféle kis don Juan legyek. Valóban úgy látszik, hogy a végzet megbüntet bennünket, mikor teljesiti ifjúságunk gonosz ábrándjait. Kalandjaim csak arra valók voltak, hogy hizelegjenek ostoba hiuságomnak. Milyen nyomoruság!...« Mindamaz asszonyok közt, akiknek visszaemlékezett arczára és csókjára, nem volt egyetlen egy sem, a ki boldogitotta volna őt, ha csak egy napig is; és - bizarr anomáliája a beteg szivnek, - nem volt egy sem, a ki nem okozott neki valami szenvedést. Ez az erkölcsi zűrzavar döntötte őt folytonos lelki szerencsétlenségébe: hogy türte a szerelemnek minden kinját, a jelen féltékenységét, a mult türhetetlen undoritóságát, a jövendő hűtlenségeinek keserü vizióit; és még se érzett soha egyebet testi mámornál; nem adatott neki a lelki kéj, mely pedig megvan, mert hiszen akárhányszor látta irigykedve egy-egy kedvesének arczán.
Főképp egy nő jelent meg előtte, egy, a kinek meghóditása pedig nem is hizeleghetett hiuságának, mert hiszen csak közönséges leány volt; Aline, ki mellbajban halt meg 1880 őszén. Látta beesett szemét, sorvadt arczát, a vele született tisztaság és a romlottság elegyét. Látta, hogyan gondoskodik négyéves hugáról, kit magánál tartott. Mily meginditó jóság a bünben, mily ártatlanság a becstelenségben! Aline szerette Armandt, jóllehet ugyanekkor még három-négy más szeretője volt. A fiatal ember szeretett kijárni e szép, elveszett teremtéssel a zöldbe. Ott aztán gyermekeskedtek, virágokat szedtek, hallgatták a madarak énekét; és a leány ugy támaszkodott a fiatal ember karjára, mintha sohasem üzte volna rut mesterségét. Rejtelmes egy dolog az a visszaemlékezés! Ime, holnap van első légyottja Hélènenel; és most mégis a szegény Alinere gondol, a kit mégis szeretett, vagy csaknem szeretett néha, - például egy nyári este, mikor a leány egy négy ismerősüktől hajtott csónak orrában ült a Szajnán. Ott ült, világos nyári ruhában, és nézte őt az evező fiatal emberek hol lebukó, hol felemelkedő feje fölött. Mély csend nehezedett a folyóra. Az ég alján narancsszinü csik égett. Mely leirhatatlan megindulásba ringatta lelkét a muló idő, a futó viz, az élő teremtés, a haldokló fénysugár!...
E gondolatok közepett haladt föl lépcsőjén. Miért üldözi minden szerelmét az a végzet, hogy ne legyen teljes? Miért nem érhette el soha azt a teljes érzelmet, melyet képzelt, remélt, áhitott minden uj kaland küszöbén?... Soha sem lett semmiből semmi!... Pedig mennyi szerencséje volt már. És mialatt inasa lesegitette róla a kabátot, s mielőtt bement a szalonba, hol lefekvés előtt olvasgatni szokott, elősorolta elméjében az ő szerencséjét: van vagyona, kedvére élhet és nem sokat kell takarékoskodnia; van régi nemes neve, és a társadalomban ott foglalhat helyet a hol akar; van egészsége, soha nem volt még beteg csak egy hétig is; van érzéke a művészet iránt, tehát foglalkoznia is van mivel, mert személyes törekvése ugyan nincs, de dilettáns módjára szüntelenül vonzódik az irodalom és a művészet felé. Holnap találkozója lesz egy gyönyörü menyecskével, a kit kiván; és életének zabolátlansága nem oltotta ki érzékeinek tüzét...
Miért busitotta hát mégis e pillanatban természete elégtelenségének valami meghatározhatatlan érzése? Hálóköntöst öltött, kiküldte inasát és leült a kandalló mellé. Maga elé idézte Hélène képét, oly éles emlékezéssel, hogy látta mályva szinű harisnyáját és ajka mellett jobbra a kis lencsét. Hát pedig nem szerette ezt az asszonyt és tudta, hogy nem is fogja szeretni soha. Egy pillanatig azt remélte, hogy érezni fog általa, hogy elkövetkezik szivének ama nagy dobbanása, melyet eddig hiába várt; most azonban már meggyőződött, hogy ez a reménye is dugába dől, mint a többi. - Mint a többi!... És mint rendesen szokta, igyekezett meggyőzni magát, hogy ez igy van. Kinyitott egy kis szekrényt, melyben hat-hét különböző nagyságu füzet volt. Többnyire iskolás irkák, de kettő japáni papiros. Ezek voltak az ő naplói, életének legkülönbözőbb szakaiból. Némelyiket a nevelőintézetben, a padon körmölte, némelyiket hajókon, másokat fogadókban, sőt e szalonban is. - Lapozgatni kezdett e füzetekben és megjelent előtte régi énje, mely kora embergyülöletével hasonló volt a maihoz, érzékiségének hirtelen és muló ébredése, a kinzó analizis, a tehetetlen vágyódás elérhetetlen édességek után, a semmittevés unalma és az érezni nem birás élő lényekkel és eszmékkel szemben egyaránt. 1883-tól fogva a század gyermeke volt, de minden elégiás érzés nélkül, a szerencse nihilistája... Ime egynehány a lapokból, melyen most már sötét és bágyadt pillantása tévedezett. Hélènenek megszakadt volna a szive, ha valamely varázslat révén meglátja e két szemben a szomoruságot, melyet még testének-lelkének odaadása sem birt elüzni.
Páris, 1871. május havában.
Rossz napok. Vanaboste tegnap délután egy órakor azt mondta, hogy készülődjünk fel, mert már a Sainte-Barbe intézet növendékei is elmentek igazgatójukkal együtt. A Panthéon teli van puskaporral és levegőbe fog repülni. A fegyverropogás reggel óta lassan, egyre jobban közeledett. Furcsa egy zaj! Olyan, mintha a város fölött milliom és milliom diót ráznának rengeteg nagy zsákban. Alfreddel fölmentem a padlásra és néztük, hogyan kigyózik az égen a lángba borult házak tüze. Alfred szomorú volt, én azonban vig, kegyetlenül vig voltam és ideges vigságomban sértő paradoxonokat mondtam filozófiaprofesszorunk szép elméleteire. Vajjon igazán paradoxonok voltak azok? Ó, hogyan tud csufolódni a sors! Utolsó filozófia leczkénk a haladásról szólt.
Sebten összepakoltuk mindenünket, hogy odább álljunk. Egyszerre lélekszakadva érkezik egyik tanitónk a rue Tournefort felől a kis ajtón és mindjárt be is reteszeli maga után. Elmondta, hogy a kommunisták senkit nem eresztenek át torlaszaikon. Ő is csak nagy bajjal tudott átjutni. Nincs itt többé a jókedvű nemzetőr, a ki hétfőn azt mondta a liceum kapujában: »Gyerekek kiáltsátok: Éljen a kommün! És szabadok vagytok...« Vanaboste a hirek hallatára fehér lett, mint a rongy. A házi tanitónak az az ötlete támadt, hogy szalmazsákokat teregetett széjjel az udvaron. Ha a Panthéon levegőbe repül, legalább szép lágyan nyel el bennünket a föld. Vagy két óráig voltunk e halálos félelemben, mi tizennégy növendék, a két nevelő és az igazgató. Alfred és én egy sarokban beszélgettünk; furcsa, de igaz, csaknem nyugodtan. Noha a lövöldözés egyre jobban közeledett és a falakra golyók pattogtak alig száz lépésről, nem éreztük, mi történik. Úgy rémlett nekünk, mintha a veszély messzi, bizonytalan, hogy ugy mondjam: elvont dolog volna. És ugyan miről beszélgettünk? Gyermekségünkről. Alfred azt mondta, hogy ő boldog volt, még itt is; én kiontottam előtte mindent, a mi a szivemben van, s a mit erről az iskolai lupanarról és gyámom önzéséről gondolok. De azért mégis jobb szeretem ezt a gályarabságot az ő házánál.
E haszontalan fecsegés közben a puskaropogás egyre jobban közeledett. A Panthéon még sem repült levegőbe... Egyszerre nagy kiabálás hallatszott közöttünk. A legfelső emeletről eredt, a hol kinéztek az ablakon, kitéve magukat a lövéseknek. »A vadászok befordultak az utczába...« Ez volt a legaggodalmasabb percz. A szivem majd megszakadt, úgy dobogott; torkomat szoritotta valami... A határozatlan veszély nem bolygatta meg nyugalmamat. De mikor megjelent maga a baj, durván és határozottan, fogyott az erőm... Lövések hallatszottak egész közelben; aztán puskatussal, dühösen verték a kaput. Az a nevelő, ki az imént oly hidegvérü volt, hogy szalmazsákokat rakatott az udvarra, most előre rontott és félreháritotta a puskákat, melyeket két füstös, dühtől égő szemü vadász ránk fogott. Rakásra lőnek bennünket, ha nincs ott az a nevelő. Aztán megérkezett a hadnagy; egy kis ember, keféletlen czipő a lábán, a csákó szijja az állán, a kezében pisztoly. Vanaboste jött vele. Elmult minden baj.
Ez tegnap történt. Ma megint itt vagyunk az iskolában, mely e zürzavar közepett gyermeki életünk szimboluma. Én gyönyörködő megvetéssel lapozgatok egy spiritualista filozófus könyvet és miután elolvastam a hivatalos frázisokat istenről, a halhatatlan lélekről, a szelidségről, az erkölcsi szabadságról az intuitiv észről: behunyom a szememet és előttem van a Panthéon tere, a minő az éjjel volt: a szanaszét heverő halottak valamennyi mezitláb, mert lelopták a lábukról a czipőt; valamennyi szétzuzott koponyájú, mert puskatussal verték őket agyon; lábunk alatt tocsog a vér, az égen piroslik a tüzvész fénye, utcza hosszat pedig szalmán, mint elcsigázott barmok alusznak a hajléktalan vadászok. - Homo homini lupior lupis.

Dieppe, 1874. juliusában.
A leány szakasztott az anyja. Még csak tizenkét éves, de már érzem kaczérságát, látom, hogy kacsingat és hogy férfi közelében fölébred benne a nő. Persze csak azon fogja végezni, a min az anyja: mariage de convenance, az első mámor, az első szerető, azután egy csomó, végül pedig bizonyos fiatal de Querne báró, a kivel el akarják hitetni, hogy soha mást nem szerettek, csak is őt, s a kit talán ostobábbnak, vagy okosabbnak hisznek, mint a milyen.
Igenis, okosabb; mert a szerelemben a fő dolog a lehető legnagyobb indulat; és az az igazi csalás, mikor szivünket a nagy józanság megbénitja. Vajjon ki volt a megcsalatott a Liaisonsban: Valmont - az én kedves Valmontom, - vagy az elnökné? Az asszony a ki érzett, vagy a férfi a ki számitott? Elvira vagy don Juan; a ki nem éri föl észszel, hogy csak Elvira az irigylendő, mert csak ő, a leány, egymaga ittasult meg a szerelemtől, ő, a csábitó meg nem? Én mindezt tudom, de a belső démon erősebb; és mihelyt asszonynak udvarlok, első dolgom mindent megtudni róla, a mi meggátolhat abban, hogy szeressem... Az én koromban még ezt kellene irnom erre a papirosra: Ó, isteni sors, mely oly hamar közelembe hozta azt az asszonyt, a ki az ideál, az egyetlen, a lélek testvére, stb... (Gounod muzsikája kéne mellé.) - Pedig hát ez nem igy van, de Querne ur; ez tapasztalt hölgy; volt neki már öt-hat szeretője, de még mindig elég jó izlésü, hogy érzelemnek hivja azt, a mi kereken kimondva a legdurvább érzékiség; - tapintatos hölgy, a ki nem csekély fáradságot forditott arra, hogy meggyőzze önt, hogy ön csábitotta el őt...
Én azonban egy cseppet sem haragszom ezért a kedves álszenteskedésért!... És különben is miért haragudnám bárkire, bármiért? Minden emberi teremtés egy büszke kis óra, mely, mikor a mutatója mozog, azt hiszi, hogy ő e mozgás okozója. Ostobaság és hiuság!... Mindenben vannak apró kerekek, mely mindent intéz és ezek a kerekek akarják, hogy ***-né érzelgős rima legyen, a leánya jövendőbeli gaz nő, én pedig lator, a kinek nincs öröme, mert a lelkem sorvad, mikor mindezt látom, a helyett, hogy örülnék annak, a helyett, hogy gyönyörködném abban, a mit kapok.

Páris, 1878. május 22.
Tegnap este nagy bolond tivornyázást vittünk véghez. De ez a tivornya vidám és egészséges volt, nyilván azért, mert igaz volt. Bennem már csak az igaz dolgok nem keltenek bánatot.
Durethez, a festőhöz mentem René W...-vel. - -
Duretnél találtam Leonidet, a modelt, ki után a legutóbbi szalon Delilája készült. Kissé bágyadt ábrázat, finom sas orr, csillogó fekete szem, határozott áll, hosszas arcz, és a profilban egy kis férfiasság, a férfiszerepeket játszó szinésznők képtelen férfiassága. De ez mind semmi. A kis bajusz feketére van festve, az arcz nagy lencséjét is érintette a fekete ecset, a két nagy szem még nagyobb a koromtól, az arcz csupa rizspor és ez a halovány, pirossal kevert liszt valami őrült és meghamisitott szint ad ennek a nőnek: mindehhez járul a nedves, hamis gyöngyhöz hasonló fényes fogsor.
A ruhája is illik hozzá. A nyaka körül fekete gaze szövet van, a kalapja is csupa gaze és virág, ruhája csupa tarkaság és bodor, bal mellén rengeteg nagy piros rózsa virit. »Ez luxus hölgy«, mondja René csufolódva és igaza van, mert ez a leány, a kin olyan kevés a ruha és olyan sok a virág, csupa fölösleges dolgokból élő teremtés. Udvaroltam neki, tetszettem neki és csak ma reggel mentem el tőle...
Ó, mely bűbája van az érzékeknek, mikor a gondolatok terhe nem rontja meg az állati mámort! - - - Az ember nem kérdezi, hogy szeret-e, hogy szeretik-e; nem törődik a hogyannal, nem hasonlitja össze érzését azzal az ideális érzéssel, melyet sejt, tud, de érezni nem fog soha!...
Mikor ezeket irom, gyönyörüségem már eltünt... És csak irom ezeket, pedig magányos terraszon, fák és vizek keretében, egy nő jelenik meg előttem, a kinek olyan szeme volna, a minőről egykor álmodoztam, ismerem ezt a szemet, bár sohasem láttam és ez a nő mintha azt mondaná nekem, hogy eddigi életem csak rossz álom volt!... De csakis akkor tudnám őt szeretni, ha mindent meg tudna nekem mondani; ez a minden tenné őt előttem drágává!

Páris, 1879. juniusában.
Reggelik, ebédek. Ebédek, reggelik. Esti mulatságok, légyottok. Légyottok, esti mulatságok. - Ó, mily üres az életem! Semmi olyast nem teszek, a mit szeretnék, mert hiszen nem is szeretek semmit.
Ha embert látok, nincs a szivemben egyéb szánalomnál, szánom, mert szenved, mert szenvedni fog, mert rajta van a lét átka. Ha a halál, a kikerülhetetlen halál nem volna testileg fájdalmas, sem pedig a képzeletet nem rémitené az, a mi utána következik, - ó, hogyan rohannék a halálba, melynek gondolata annyi rossz órát szerzett nekem!
Vagyunk; de miért? Gondolkozunk; de miért? És mikor asztalnál ülünk, szép asszonyok meztelen vállai közt, poharazva, miért jut eszembe mindig a sir képe, és az a megoldhatatlan kérdés, hogy mi értelme van annak a gyilkos komédiának, mely a természet, a világ, az élet?
A viszonzott szerelem kéjéről álmodozom; képtelen ábránd, melyet a czivilizáczió a párosodás egyszerü ösztönére redukált. Ó, ha volna egyszerü érzelem, mely érzékenységemet ugy tapasztaná oda egy másik teremtéshez, mint a hogy egy nedves papiros ragad az üvegre!
És ez a deklamáló filozófia mind csak azért van, mert tegnap este a Theâtre-Françaisban láttam de Ruglenét, és látása nem izgatott egy csöppet sem. Mit mond a logika? Hogy ne erőltessük magunkat indulatokra, mikor azt látjuk, hogy nincs bennünk egy csepp hajlandóság sem; és forditsunk hátat az asszonynak Chopin polonaiseét fütyülve, melyet az asszony néha estenkint annyi czélzattal és költőiséggel zongorázott. Ez érzelemből csak ennyi maradt meg.

Páris, 1881. januariusában.
Konstatálom, hogy szörnyen, czudarul önző lettem és ez önzés külső jelenségei csak ma leptek meg elsőbben, holott már régen is ilyen önző voltam, csakhogy skrupulusok nélkül, az időben, mikor mégis többet értem, mert ábrándképet alkottam magamnak.
Mikor az ember hazugságok nélkül bölcselkedik magában, úgy megkönnyebbedik, mint ha epét hány. Kutatom karakteremet gyermekségem óta. Látom, hogy képzeletem szertelen és érzelmeimet tönkre tette, mert közöttem és a valóság között mindig egy előre kigondolt ideát állitott gát gyanánt. Képzeletem nagybátyám rossz bánásmódja révén el is sötétült és a bizalmatlanság felé hajolt. Mindig féltem mindenkitől a ki él, apa, anya nélkül ez a hiba nem javulhatott meg. A nevelőintézetbeli élet és a modern irodalom beszennyezte gondolataimat, mielőtt voltaképpen éltem volna. Az olvasmányok vallásosságomtól is megfosztottak, a hitetlenség, ó, szégyen! mint valami előkelő dolog csábitott. A kommün mészárlásai megmutatták nekem az embert teljes mivoltában. A következő évek ármányai a politika szennyét tárták föl előttem. Élt bennem a szükség, hogy valami nagy eszméhez ragaszkodjam; de melyikhez? Már igen fiatal koromban föl tudtam fogni a művészélet nyomoruságait. Vagy legyen az ember lángész, vagy hagyjon békét az egésznek. Ötvenedik lenni az irók vagy a zenészek közt, köszönöm alássan, nem kérek belőle. Vagyonom révén különben sem voltam kénytelen semmi mesterséghez folyamodni. Hát valamelyik miniszteriumba lépjek, vagy a diplomácziában lábatlankodjam? Minek? Elegen, kelleténél többen vannak a hivatalokban. Hát megházasodjam? Béklyóba verni az életemet sohasem volt kedvem. Én is csak ugy tettem volna, mint B***, ki esküvője napján vonatra ült és sohasem tért vissza többet.
Akkor hát mit? Semmit... Szivem még csak nem is öreg, de halva születtem. Kalandjaim, melyeket mégis üztem, mert az asszonyok talán érdeklenek valamelyest, - kalandjaim arról győztek meg, hogy nincsen csók, a mely ne lenne hasonló a már adott és kapott csókokhoz. Mindez oly rövid, oly fölületes, oly hiu volt, hogy valóban kétségbe kellene esnem, ha gyakorta gondolnék magamra, a miről még mindig nem birtam egészen lemondani. Mi ez, ha nem a misztikusok kárhozata: a nem szeretés?...
Ez csak egynehány lap volt a sok közül. A lélek titkos betegségének e rut monografiája száz meg száz ilyen vallomásra terjedt. Néha csak a kelet volt a papiroson, egy-két rövid szóval: lovaglás, látogatás, klub, szinház, mulatság, bál és refrain gyanánt ez: spleen. Armand, mikor az utolsó füzetet is végig lapozta, maga előtt látta összes éveit 1860 óta. Minden évszám után ez volt irva: Szenvedés, legvégül pedig ez: »Én nem kivántam élni. Ha szörnyü vétkeket is követtem el, annyit szenvedtem, a mennyit ember csak szenvedhet; és ha szembe állitom büneimet és szenvedéseimet, jogom van azt mondani a felfoghatatlan hatalomnak, a mely teremtett és éltet, - ha ugyan ennek a hatalomnak szive van: - Könyörülj rajtam.«
A fiatal ember ellökte magától ezt a papiroscsomót, melyben oly hü képe volt erkölcsi sivárságának. Lassan sétálni kezdett a szobában. Mindenütt benső nihilizmusának nyomait látta. Alacsony könyvesszekrényében kevés könyv volt, a melyekben még gyönyörködött. Rideg analizisü regények, a Liaisons dangereuses, Adolphe, az Affinités, embergyülölő és önmagukat vizsgáló moralisták, a minő Chamfort, emlékiratok. A falakon szétszórt fényképek utazásait juttatták eszébe, ezeket a haszontalan utazásait, a melyeken nem sikerült unalmát elüzni. A kandallón két elhunyt barátjának portraitje között egy rejtelmes kép volt: két nő; az egyik a másik vállára hajtja a fejét, ez mintegy eleven emléke volt egy szörnyü történetnek, a legkeservesebb hütlenségnek, melyet valaha elszenvedett. Elég czinikus, vagy elég kaczér volt, hogy nevessen rajta a két hősnővel együtt. De a halál volt a szivében, mikor nevetett; e tárgyak, élete tanuinak láttára a szivbeli nyomoruság oly teljes érzete támadt benne, hogy kezét tördelve kiáltott fel: »Micsoda élet ez, istenem, micsoda élet!«
Az ilyen lelki válságok adták meg szemének, ajkának azt a csöndes, bánatos kifejezést, mely talán Hélène szerelmét is megszerezte számára. A szánalom a legnemesebb asszonyokat is megejti. Armand e válságai azonban nem szoktak sokáig tartani. Izmai erősebbek voltak az idegeinél. Ismét elővette naplóit és bedobta a szekrénykébe. »Ez ugyan okos foglalkozás, légyott előtt,« gondolta magában. Képzelete ismét Hélène felé fordult. Eszébe jutott e nő előkelő bája és egyszerre elérzékenyedett: »Miért is tolakodom én ez asszony életébe, mikor nem szeretem? Alig tizenegy hónapja még nem ismert engemet és nyugodt volt. Még mindig van rá idő, hogy ugy tegyek, amint becsületes emberhez illik.« Kisértetbe esett, hogy ismét azt cselekedje, a mit egyszer már cselekedett: lemondani a kalandról, mielőtt helyrehozhatatlan dolog történnék; nem venni el egy szivet, melyért nem adhatja a magáét. »Hélène talán szeret engem«, gondolta magában és iróasztalához ült, hogy irjon neki. Aztán hátradőlt karosszékében és gondolkozott. Egyszerre eszébe jutott Varades és az a tiszta nyugodtság, melylyel Hélène az imént férjének hazudott.
»Együgyü ficzkó vagyok,« mondta magának egész hangosan, »ha én nem lennék, lenne más... A kikapós menyecske meg a kalandvadász egy huron pendül, összeillik...« Ideges kaczajra fakadt és visszaemlékezett, mily véghetetlen megvetéssel illette őt az a nő, a kiről csupa lelkiismeretességből lemondott. Ez a nő volt egyetlen ellensége az asszonyok között, a kikkel foglalkozott.
Az óra ütött.
»Két óra van«, gondolta magában, és korán kell kelnem, hogy egy kis szállást foglaljak le a jó Palmyrené asszonyságnál, mint a Ruglené idejében. Ha még tovább virrasztanék, fáradt találnék lenni és majd sajnálnák azt a Varades urat!
Félóra mulva már aludt, fejét karjára hajtva; álma olyan volt mint egy kis gyermeké, ettől az egytől nem fosztotta meg életmódja. Ily alvó kisdednek ábrázolta őt a hálószoba falán atyjának egy rajza. Vajjon a holt ember és a holt asszony, kinek a fia volt, ha most látják őt, elitélték volna? Vagy talán sajnálják vala?

III.
Másnap reggel féltizenegyre járt az óra, mikor Chazelnének egy kis csomagot adtak át de Querne báró részéről. A csomagban két könyv volt, - uj regények, - és egy levél, olyan levél, a minőt minden uri ember irhat uri asszonynak, a kivel ismerős. Az utóirat azonban mint vasmarok szoritotta össze Hélène szivét. »Ha vidéki barátnője csakugyan Párisba jön, nem ajálhatok neki jobb szállást, mint, a mely a rue de Stockholmban 16-ik szám alatt van, a második emeleten jobbra.« Hélènet benső remegés fogta el ez egyszerü szavak olvastára. A mint egyre jobban közeledett a cselekvés, mely el fogja választani multját a jövendőjétől, már tegnap óta emésztő láza nőttön nőtt. Épp a fürdőből szállt ki és fehér pongyolába burkolózva meghuzódott a kandalló mellett egy alacsony székben. Meztelen lába papucsban volt, a puha szövet testére omlott, hajának nehéz tekercse vállát verte. Didergett a meleg, bélelt pongyolában és hol a levelet nézte, melynek érintése is égető volt, hol pedig a szobát, melyet még a kis szalonnál is jobban szeretett, s melybe mindig oda vonult, mint az igazi birodalmába. Már mikor Párisba költöztek, boldog volt, hogy megvan neki ez a kis szobája.
Hány éjtszaka szenvedte a gyötrelmet, egy férfi mellett feküdni, a kit nem szeret; - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - a testi idegenkedés valóságos állati gyülölséggé növekszik. Alfred mozgása, lélekzése, sőt csak a léte is már bosszantotta, bántotta őt ez órákban, melyeket mellette töltött; és mig csönd nehezedett nyugalmukra, ő virrasztott, remegve és lázongva.
Mikor elkülönözte hálószobáját, még nem sejtette, hogy magányos ágya egyszer még fegyver lesz kezében a testi közösség ellen, melyet az okos asszonyok bátorság kedvéért fogadnak el a házasságtörés szörnyü váltságdija gyanánt. Azok az asszonyok, a kik férjöket megcsalják, ritkán laknak külön szobában, nem szeretnek kedvesükhöz azzal a gonddal menni, hogy gyanakodnak rájok, mert ez zavarná a gyönyörüséget. Hélène nem birt volna igy számitgatni. Az ő lelkének legkedvesebb vonása az önkéntelenség volt, mely nagy veszedelmekbe vihette őt, de megóvta attól, hogy fontolgassa a bünt, a mi mindennél megalázóbb.
Most az alacsony széken kuporogva sem gondolt tettének következményeire, nem okoskodott, csak érzett. Armand levele nagyon felizgatta őt. Alig vette észre ágya mellett játszó kis fiát. A szőkefürtü gyermek kiabált, futkározott. Egymás mellé tett két széket, aztán átbujt alattuk, és azt képzelte, hogy ő most alagutban menő vasut. Hélène, mióta Armandt szerette, mindig különös elszomorodással pillantott az ő kis Henrijára. És szemrehányásokat tett magának, hogy nem eléggé szereti. Azt hitte, hogy e szomoruság oka a lelki mardosás. Pedig az igaz ok az volt, hogy fia megdöbbentően hasonlitott férjéhez. A gyermeknek még játékai is atyjára emlékeztettek. Chazel képes könyvek gyanánt tudományos munkákat adott neki. A szeme is szakasztott az atyjáé volt; keze ép oly ügyetlenül mozgott, anyjától csak a homlokát és a száját örökölte. Hélène most még jobban kényeztette e gyermeket, mióta elgondolta: mit vesz el tőle, hogy másnak adja.
A kis Henri játszott, de olykor anyjára pillantott. Az asszony végre nagyot sóhajtott, összegyürte a levelet és a tüzbe dobta. Nem birta volna tovább a kezében tartani. Elismerte, hogy barátja óvatosan cselekedett, mikor az idegen udvariasság hangján irt neki; de az ilyen óvatosság dermesztő; Hélène izgatottságának e perczeiben olyan levelet szeretett volna, melynek minden szava csókol, mint egy láthatatlan, forró száj. A levél összezsugorodott a tüzben és a gyermek előbujt a székek alól nézni az égő papirost.
- »Mit nézel, kicsikém?« kérdezte tőle Hélène.
- »Az apáczákat, mamám», felelt a gyermek.
Igy hivta a fekete, elszenesedett papiroson czikázó tüzes pettyeket. Azt képzelte, hogy ezek a pettyek apáczák, a kik az égő kolostorban rémülten szaladoznak.
- »Hogy sietnek, hogy félnek! Nézd azt az egyet mama, nézd. Most a klastrom összeomlott, mind meghaltak...«
Chazelné nem birta tűrni a gyermek fecsegését. Erkölcsi helyzetének gyülöletessége kézzelfoghatóvá lett előtte azon a réven, hogy fia játékszernek tekinti a levelet, melybe kedvese az első légyottot kitüzi. Azt szerette volna, ha lelkének életében elkülönződik a szenvedélytől, melybe valami, az eszénél erősebb vonta; valami, a mely homályos, de mégis oly való. Hát ez az elkülönzés csakugyan lehetetlen volna? Ime már az első nap összeelegyedik minden, a mit elválasztani akart!
- »Eredj játszani Miettetel«, mondta fiának, »egy kicsit fáj a fejem...«
Miette a kis fiu bonneja volt. Egy komorna, egy szakácsné és egy inas egészitette ki a cselédséget. Miette a vidékről jött föl a családdal és Henrit már kis gyermeksége óta gondozta. Este mindig énekelt neki, hogy elaltassa: még pedig szent énekeket, melyek közül főképpen egy bájolta el és félemlitette meg a fiucskát: »Ó, jövel Messiás...« - »Ki az a Messiás?« kérdezte Henri. - »Az Antikrisztus...« - »És mikor jön el?« - »A világ végén.« - »Hány év mulva?« - »Hét év mulva«, felelt a bonne. - »Akkor én tizenkét éves leszek«, számitgatta Henri.
Ez a meglepő jóslat annyira hatott a fiura, hogy alig hallotta a bonne nevét, mindjárt elmesélte anyjának, mit beszélt neki Miette. Az asszonyt máskor mulattatta volna ez a fecsegés; de Henri világosszürke szeme most emlékeztette őt valamire.
- »Neked nem kell félned, mert jól viseled magadat,« mondta fiának; »eredj játszani.«
A kis fiu egy pillantást vetett a tüzbe, a hol már csak a fekete pörnye mutatta a leégett klastrom helyét; aztán a székekre, melyek alatt nem volt többé alagut, s végül az anyjára; hogy szabad-e itt maradnia. Valami öntudatlan meghatottság lepte meg ama szomoru arcz láttára. Az ideges gyermekek szinte állati intuicziójával észrevette, hogy jelenléte bántja anyját. Kezet csókolt neki, aztán egyszerre sirva fakadt.
- »Mi bajod, angyalom, mi bajod?« szólt Hélène és megölelte és összecsókolta fiát.
- »Azt hittem, hogy haragszol rám,« felelt Henri.
Aztán mintegy fölmelegedve a czirógatástól, azt mondta:
- »Most megyek és jó leszek...«
»Vajjon sejtelmei volnának a gyermekeknek?« gondolta magában Hélène, mikor maga maradt. »Az ember szinte azt hihetné, hogy ez érzi, hogy valami történik.« Térdére könyökölt, állát két öklére támasztotta és ismét abba a lázas állapotba merült, mely egész éjtszaka ébren tartotta. Szeme alatt a sötét árnyék elárulta ezt az álmatlanságot. Mikor fölkelt és a tükörbe tekintett, azt mondta magában: »Nem vagyok szép... nem fogok neki tetszeni.« Nem a szemérem, nem az erkölcsi érzés emésztette őt, hanem valami égő bágyadtság. Maga előtt látta Armandt és mikor forró vérhullám tódult a szivébe, torka összeszorult és akarata elernyedt. Nem csupán első kalandja volt ez, de első szerelme is.
Chazelné leánykorában kinos megpróbáltatásokon ment keresztül. Üldözte őt mostohaanyja, ki gyülölte, bár csak azt hitte, hogy jól neveli és javitja. A Bourgestól négy kilométerre fekvő kastélyféle épület, melyben de Vaivreék laktak, igazi börtön volt a kis leányra nézve. Atyja, a gyönge, jámbor ember, ki a régiséggyüjtés ártatlan mániájában szenvedett, nem is sejtette, mily néma dráma folyt tizenkét éven át a mostoha anya és a mostoha leány között. De Vaivrené szerette férjét és maga sem tudta miért, féltékeny volt a halottra, az első feleségre, kinek föltámadt báját látta a gyermek vonásaiban, mosolygásában, mozdulataiban. Semmi sem veszedelmesebb a rosszindulatnál, melynek létét magunk sem tudjuk egészen. Kielégitésére mindenféle mentséget találunk, s igy módunkban van betölteni gyülölségünket, de a mellett még mindig tiszteljük magunkat. Igy történt, hogy de Vaivrené, magára vállalva Hélène nevelését, minden leczkéből, minden intésből valóságos torturát csinált. Ez a csinos, de száraz asszony sokat tartott a dekórumra, mert élete nagy részét Párisban töltötte atyja mellett, a ki a juliusi monarchia idejében kormánypárti képviselő volt. Ez az asszony vallásosnak is tartotta magát, nagy pontossággal végezte ájtatosságait és ösztöne révén gonosz volt, mint minden teremtés, a ki megszokta, hogy ne tisztelje a mások jogos érzékenységét.
Mikor Alfred Chazel megismerkedett de Vaivrevel, - mind a ketten bolondultak az ásásokért és a régiségekért, - az asszony örömmel látta, hogy a fiatal ember beleszeret Hélènebe. Titkos öröme tellett benne, hogy mostoha leányát vagyontalan ember veszi el és hogy, mivel a hozomány alig valami, Hélène éveken át szüken fog élni. A halál azonban nem törődik sem gonosz számitásainkkal, sem jó szándékainkkal; és dugába döntötte az asszony gyülölködő reményét, a melyet a szegény Hélène nem is sejtett. A leány, mikor Chazel megkérette, csak azt tudta, hogy most meg fog szabadulni mostohájának igája alól. A házasságról és a házasság fizikai dolgairól mit is tudott volna? Mikor tehát kijöttek a templomból, igen veszedelmes erkölcsi helyzetbe került.
Folytonos elnyomásban töltött gyermeksége kifejlesztette benne a regényességet; előre megalkotta egész életének képét s aztán összehasonlitotta vele a valóságot. Megszabadulásán való örömében igazi paradicsomnak tekintette házasságát. A balsors azonban aképp rendelkezett, hogy Alfred Chazel azok közül az emberek közül való legyen, a kik bár jók, de szivük mélyén sohase tudják megösmerni a nő természetét. Az egybekelés betellése Hélènere nézve épp oly gyülöletes, mint váratlan dolog volt; olybá tekintette, mint egy ügyetlen brutalitásnak fizetett adót. Ebből az következett, hogy férje kedveskedéseit rosszul titkolt kedvetlenséggel fogadta, a mi még félénkebbé tette ezt a természettől félénk és esetlenül szerelmes embert. Ilyenek szoktak lenni azok, a kik ifuságok első tüzét nem lohasztották könnyü ismeretségekkel. Alfred titokban félt föltárni egész szerelmét a felesége előtt és titkolta érzelmeinek nagyságát, mely talán meghatotta volna az asszonyt, ha láthatja. A házas felek erkölcsi elválásának első és rejtett oka csaknem mindig a testi különködés. Ha a megosztott kéj a leghatalmasabb eszköze a két lélek egybeforrásának: a férj gyötrő szerelme a leküzdhetetlen idegenkedés kutfeje. Chazelékkal a rendes dolog történt meg; ez a rendes idegenkedés hétről hétre nőtt, mert két teremtés, a ki arra itéltetett, hogy együtt éljen, szüntelenül okot ad a nagyobb szeretetre vagy a nagyobb gyülöletre. Belejátszik ebbe minden legapróbb esemény. Az izlés, a gondolatok, a szokások különbözősége, mely ezt a házaspárt elválasztotta, ürügy lehetett volna a fiatal asszonynak, hogy férjét mintegy nevelje női gyöngédségével. Hélène azonban nem szerette ezt az embert és minden csak arra szolgált, hogy még jobban elszakadjon tőle.
Alfred Chazel alantas származásu volt és bár két nemzedék révén az értelem dolgában már megfinomodott, paraszt eredete még mindig meglátszott testállásának és mozdulatainak félszegségén. Nem lehetett őt ép közönségesnek mondani, de nem volt modora. Hélène ellenben nemes családból származott és mostoha anyjának folytonos felügyelete szertelenül kifejlesztette benne a személyét és környezetét illető apróságok iránt való érzéket. Sértette őt minden; a hogy férje evett, járt, kelt, ült és a hogy különös lassusággal fogta föl az élet materiális oldalát. Ha valami gyors és határozott mozdulatot kellett tenni séta közben, ebédkor vagy boltban, Chazel megszeppent, szinte eltátotta a száját és nem tudta mi tévő legyen, akár csak egy nagyvárosi pályaházba került paraszt. Alfred különben szerette mondogatni, hogy ő abstrakt ember és a külső világ őreá nézve ugyszólván nincsen; és ez igaz volt, mert két hatás csakugyan elvonta őt a külső világtól: az egyik az volt, hogy családja hirtelen költözött át az egyik társadalmi osztályból a másikba; a másik mathematikai tanulmányainak természete volt. Felesége nem tudta kivivni, hogy szemüvegének zsinórját ne szakitsa el mindig és ne kötözze össze két-három helyen; felöltőjének gallérja mindig föl volt hajtva, czilindere borzas volt, nyakkendőjének kötése pedig gyarló. A gondolatoknak élő emberek hanyagsága látszott egész személyén. Hélène elpirult volna a méltatlanságtól és a szégyentől, ha eléje tárják, mely szerepet játszik idegenkedése révén. De a sziv élete éppen olyan mint a testi élet, véghetetlen apró dolgok összessége. Ezek az apró, de együtt nagy dolgok voltak a gyökeres oka e két hitvestárs eltávolodásának, e két lélek összeegyezhetetlenségének.
Hélène tanultsága nem volt valami alapos, mert hiányoztak belőle a pozitiv ismeretek, melyek egymagok tartják egyensúlyban az ábrándozás fejlődését. A leány s a menyecske olvasmányai mindig a képzelem alkotásai voltak s ezek iránt Alfred az irodalmi müveltség nélkül szükölködő tudós együgyü megvetésével viseltetett. Nagy jámborul megvallotta, hogy valóban csodálatos, hogy a kémia, a gőz és az elektromosság századában értelmes fők ilyen balgatagságok gyártásával foglalkoznak. Igy történt, hogy a férj és feleség egymással beszélgetvén, sohasem volt egy véleményen. Alfred érezte, hogy Hélène között és közötte áthidalhatatlan mélység tátong. Ez az érzés fájt neki, de ugy fogta föl, mint egy szerencsétlenséget, melynek oka ismeretlen. »Miért nem boldog az én feleségem«, gondolta magában és aztán rendszeresen elősorolta a boldogság mind ama föltételeit, melyek Hélène körül csoportosulnak. »Van vagyonunk, van gyönyörü gyermekünk; feleségem Párisba kivánkozott, ime itt vagyunk. Nem korlátozom akaratában; föltétlenül bizom benne; társadalmi helyzetem köztiszteletben részesiti; minden mosolyog ránk, minden kedvez nekünk - és ő mégsem boldog!«
Bizony, Hélène nem volt boldog. És ezen a téli reggelen, mely életében oly fordulópontot alkotott, reá szakadt multjának egész búbánata. Ezer apró dolog ismétlődött lelkében, és az a meggyőződés ébredt benne, hogy mindezeken által szükségképpen közeledett ez órához, melyben, - azt hitte - igazi élete kezdődik. Mikor Bourgesban férjével a Seraucourt-sétatéren járkált, gyakran eltépelődött: lesz-e boldog valaha és megvilágitja-e egy meleg sugár a hideg homályt, melyben bágyadoz. Férje mindig terveiről, egyetemi életéről és tanulótársairól beszélt neki, az életet legjobb oldaláról fölfogó és mindenbe belenyugovó ember nyugalmával. E beszédek a nőt leverték, elszomoritották. Ő sejtelmesen mindig ama nagy indulatok után sóvárgott, melyeknek nyomát a szerelmes regényekben látta. Az élet érzelmeiből épp csak ezeket nem ismerte. Szerette apját, de vonzódásában kegyetlenül csalódott. Szerette hugát is, de a kis Adél, az atyja második házasságából való leány olyan volt mint az anyja, és Hélène sohasem tudott igazán ragaszkodni hozzá. Voltak barátnői is, de mindig azt vette észre, hogy ezek a barátnők nem éreznek úgy mint ő és sohasem mert nekik beszélni szivének legmélyebb, legdrágább dolgairól. Vallásos is lett volna, ha mostoha anyjának buzgósága meg nem tanitja arra, hogy a religió gyakorlása a legrutabb önzés palástolására szolgálhat. Anya is volt és szerette fiát; de mint egykor mostoha hugával szemben, most is egy hasonlatosság akasztotta meg érzelmét. A kis Henri olykor rettenetesen hasonlitott Alfredre. Ilyenkor is első ifjuságának elveszését érezve, képzelme elejébe hozott egy mindent jóvá tevő titokzatos érzelmet, mely, bár ismeretlen, maga az édesség, az erő, a boldogság.
»De,« gondolta magában, »szeretni bün, mikor nem vagyunk szabadok«. És ekkor eszébe jutott, miket beszéltek bourgesi barátnői a jourokon és hogyan emlegették egy orvos feleségét, ki megszökött egy fiatal megyei tisztviselővel. Majd föltüntek előtte azok a férfiak, a kik oly kevéssé voltak hasonlók a képzelmében élő amaz alakhoz, a kit ő szeretni tudna. Visszaemlékezett, mily kinosan lepte őt meg épp az a de Varades, a kit de Querne előtt emlegettek. Bizott e fiatalember vonzódásában, de Varades járt hozzájuk, zongorázgattak együtt, és ime ez az ember egy este, mikor maguk voltak a házban, erőszakot akart tenni rajta. Hélène nem szólt férjének, mert félt a botránytól és a párbajtól, de négyszemközt sohasem fogadta többé az ifju katonatisztet. Azt tudta, hogy ez az ember azzal áll rajta bosszut, hogy világgá hirdeti, hogy a szeretője volt. Vajjon mi tette ilyen merésszé a garnizon e don Juanját? Ő sohasem kaczérkodott vele. Sohasem akart tetszeni ez idegennek, sőt huzódozott tőle. Nem volt kaczér Armand de Querne-nel szemben sem. Ez volt az az ember, a kinek elcsábitására legkevésbbé gondolt világéletében. Férje mindig emlegette, mikor a kollégiomban voltunk Armand és én... Armand azt mondta... Armand azt irta... Hélène azt hitte, hogy ez az ember az Alfred mása, csak valamivel követelőbb. Előre sejtette, hogy, ha majd Párisba költöznek, a nyakára fog járni ez a jó barát, a ki ellenséges biró lesz és férje közt meg közte uj és uj visszavonást fog támasztani. Már is száz ok különiti el őket; de saját mérséklete és Alfred jósága legalább gátat vet holmi jeleneteknek és viták kitörésének. »Mi fog történni, ha ez a gyermekkori pajtás közénk tolakodik?« - ezen töprengett szinte aggódva, mikor Párisba utaztak.
Első találkozásuk eloszlatta ezt az aggodalmat. De Querne eljött értük a hôtelbe, aztán együtt ebédeltek hárman egy vendéglőben. Hélènet meglepte Armand külseje, mely annyira különbözött Alfred hanyagságától. De bizalmatlanság borzongását keltettek benne a fiatal ember kérdései, éles nézése; minden szavában gúny és valami meghatározhatatlan fitymálás volt Alfreddel szemben, melyet az asszonyi tapintat rögtön észrevett. Hélène azt óhajtotta, bár soha ne látná viszont ezt az embert. Meg nem állhatta, hogy idegenkedését ne árulja el férje előtt. »Külsőleg csakugyan ilyen,« felelt Chazel, »de lelkében jó és mindig nagyon boldogtalan volt...« Aztán elbeszélte feleségének Armand gyermekségét, gyámjának önzését, szomoru ifjuságát és sajnálkozva emlegette rejtelmes szenvedéseit is. »Eltévesztette életét. Gazdag. De nem használta szép tehetségeit... Aztán - nekem ugyan nem mondta, de mindig sejtettem, - valami nagy szenvedély emészthette őt...«
Hélène ugyan meglepődött volna, ha valaki föltárja előtte, hogy az aggódás, melylyel e félelmes ember ismeretségére gondolt, már a szerelmet megelőző érzelem volt. Párisba költöztek. Armand járni kezdett hozzájuk. Eleinte kis szállásukba, aztán palotájukba. Ő szemelte ki számukra ezt a házat és részt vett a tömérdek sok járáskelésben, a melylyel az új lakás berendezése járt. E sok együttlét, hol a boltokban, hol az egyik kereskedőtől a másikhoz menve, hol kocsizva megismertette Armand Hélènenel minden kellemes külső tulajdonságát. Ő nem volt olyan mint azok az emberek, a kik Chazelhez jártak és csak a tudománynyal és saját boldogulásokkal törődtek; de Querne a szerzett érdemekre, a pozitiv ismeretekre félvállról nézett; csak a sziv kérdései érdeklették őt. Hélène eddig csak olyan férfiakat ösmert, a kik a szerelmet fiatalos bolondságnak és olyan másodrendű dolognak tartják, a melyet az okosaknak sohasem szabad összemérni a család vagy a pálya érdekeivel. A menyecske a fiatal emberrel vitatkozva csakhamar észrevette, hogy Armand sokat gondolkozott a két nemnek egymáshoz való viszonyáról. Szive képzelni tudott, a mit a nők oly gyakran tévesztenek össze az igazi érzelmességgel. És megvolt benne az a szerelmes dolgokban való tapasztaltság, mely még a legbecsületesebb asszonyokban is bizonyos tiszteletet ébreszt a zabolátlan életüek iránt. Arczának mindig bánatos kifejezése mintha azt mondta volna, hogy ezt a tapasztaltságot kegyetlen csalódások árán szerezte meg.
Ez ismeretlen szenvedések fejezték be a csábitás müvét, melyet a vidéki nőnek a párisi ember iránt való félénk meglepődése és csodálata kezdett és folytatott. A fiatal ember előkelő életmódja Hélène sok elnyomott vágyódását illette meg. Armand izlését megtalálta kis szalonjának falán; ő födözte föl és ő helyezte el azt a régi kárpitot itt a sarokban, ő válogatta össze a butorokat. Ez a gyöngéd csodálat inditotta Hélènet arra a gondolatra, hogy mily boldogság lenne megvigasztalni azt, a ki ennyit szenvedett. És csakhamar az a reménység támadt benne, hogy már jelenléte is kedves Armandnak, mert látható érdeklődéssel foglalkozott vele. Akárhányszor mondta: »Ma este ide és ide vagyok hivatalos, de kimentettem magamat, hogy az estét önnel tölthessem.«
Hélène egy nap megvallotta magának, hogy szereti őt; s erre az alkalmat ama jelentéktelen események egyike adta meg, melyek olyanok a sziv éjében, mint a végtelen mélységet föltáró kis világosság. Armandnak náluk kellett volna ebédelnie, de egy névjegyen azt irta, hogy rosszul van. Hélène hozzá küldte férjét és Alfred nem talált otthon senkit. Az asszony megismerte nagy fájdalmán, mennyire érdeklődik de Querne iránt és szerencsétlenségére épp oly pillanatban ösmerte meg, mikor sejthette azt is, hogy érzelmét nem viszonozzák. Nem küzdött e szerelem ellen, mint küzdött volna, ha azt hiszi, hogy Armand szereti őt; hanem azt gondolta: »Miért nem váltotta be igéretét, kivel töltötte az estét?« Mikor ujra találkoztak, Armand egy kissé keményen szólt hozzá; Hélène arcza eltorzult a fájdalomtól. Armand gyöngéden megfogta kezét, ő meg sirva fakadt. Hélène ettől fogva nem birta eltitkolni, mennyire hat rá ez embernek csak látása is. És belekerült abba a periodusba, melyben a lélek szüntelen megoszlik a legnagyobb boldogtalanság és a legnagyobb boldogság között. Lehet-e ilyenkor okoskodni? Armand sokkal járatosabb volt a szerelem dolgaiban, semhogy ne vegye észre, hogy mint foglalja el lassankint Hélène szivét. Ügyesen azt mutatta, hogy kétkedik ez érzelemben, s hogy ez a kétség gyötri őt. Igy lassankint odáig vitte, hogy az asszony megvallotta szerelmét és engedte, hogy Armand megfogja kezét, átölelje derekát és megcsókolja arczát, szemét, száját. Ez az egyre növekvő bizalmasság ellenkezett mindazzal, a mit Hélène arról gondolt, hogy mint kell viselnie magát a nőnek a férfival szemben, a kit szeret. Mint minden őszinte lélek, úgy gondolkozott, hogy egy keveset csalni, erkölcsileg, épp annyi, mint teljesen csalni. De engedett a legkisebb szenvedély kifejezésének is, melyet a fiatal ember szemében látott; gyöngeségét aztán szemére hányta magának és megint csak gyönge lett. - »Csak te ne szenvedj, bánom is én, ha vesztembe megyek...« ezt fejezte ki a szegény asszony nézése, és ezt mondta halkan az ajka. Nem hazudott, mikor ezt a fájdalmas kérdést intézte hozzá: »És legalább boldog leszel?« és az a remény, az a bizonytalanság küzködött benne: »Ó, föl fog-e a szeme ragyogni, aztán nem bánom, akármi lesz belőlem...«
Itt tartott tépelődéseiben, mikor egy csók fölriasztotta. Alfred jött neki jó napot kivánni. Chazel már nyolcz óra előtt elment hazulról és még nem látta. A feleség oly szép volt puha pongyolájában, mely elárulta vállának, mellének formáit, oly szép volt meztelen fehér lába a fekete papucsban, hogy a férj nem állhatta meg, hogy egy csókot ne lopjon nyakára a füle mögé. Az asszony ugy elmerült gondolatainak végtelenségében, hogy fölsikoltott a meglepődéstől.
- »Ó, te röst, te didergős, te félénk,« szólt Chazel, hogy tréfával üzze el a harag kifejezését e bájos arczról. »Tudod hány az óra? Háromnegyed tizenkettő... Mikor fogsz reggelihez öltözni?«
Pillantása a kis asztalon heverő két kötetre esett, melyet de Querne küldött.
- »Mit olvasol?« folytatta. »Megint regényeket?... De hiszen föl sincsenek vágva. Mit csináltál egész délelőtt?«
- »Iratokat, számadásokat rendeztem.«
Hogy ilyen hazugságokra vetemedett! Pedig minden hazugság, még a legkisebb, legártatlanabb is, borzasztó megerőltetésébe került.
- »Csöngess Julienek,« mondta aztán, »megfésülködöm és tiz percz alatt felöltözöm.«
- »Nem háborgatlak, ha itt maradok?«
- »Dehogy...« felelt Hélène és befordult öltöző szobájába.
Vékony batiszt köntöst öltött magára és kibontotta szép, gesztenyeszinü haját, melyet mindig maga szokott fésülni. Alfred az egyik ajtószárnyhoz támaszkodva állt és olvasta a zsebéből elővett ujságot. Még a papiros zörgése is bántotta Hélène idegeit, mert eszébe juttatta ez ember jelenlétét, s e jelenlét most neki szentségtörésnek tetszett. Hej, ha Armand lett volna ott, s nem ez a másik, mily szivesen avatta volna szépsége ápolásának titkaiba; de a nem szeretett ember részéről ez a bizalmasság annyira bántja az asszonyokat, hogy még a nyilvános személyek is szenvednek bele. Az asszonyoknál, akár erényesek, akár nem, a szemérem ott kezdődik, a hol a szerelem végződik. Alfred ezt nem tudta. Mindig szerelmes volt Hélènebe; és néma boldogságot szerzett neki, ha belepillanthatott felesége öltözőjébe, félénken vágyódva, loppal tekintgetve. A nyitott ujság fölött nézte, hogyan jár a két fehér kéz a selymes haj között; és nézte Hélène karját, melynek szép formáit olykor látni engedte a némely mozdulatoktól lecsuszó bő ruhaujj. Hogy szeretett volna játszani ezzel a hajjal! De felesége nem engedte soha. Az asszony, bár férjének ottléte bántotta, maga is boldogan nézte a haját, mert látta, hogy ez a haj épp olyan hosszu, épp olyan hullámos, mint leánykorában. Valahányszor szépségét ápolta mostanában, mindig gyermekes aggódással vizsgálta magát: van-e redő halántékán, ajka mellett, nyakán; eltöprengett magában: vajjon elég szép-e még, hogy megittasitsa azt, a kit szeret. Haját csavargatva a tükörbe mosolygott, de mikor egy kicsit lehajolt, meglátta a tükörben férje arczát és lobogó szemét. Ismerte és gyülölte ezt a vágytól lobogó szemet. Ugy megborzadt, mintha arra ébredne, hogy meztelenül áll a piacz közepén. Fülig pirult és azt mondta:
- »De miért nincs itt az a Julie? Csengess neki, kérlek, és hagyj magamra...«
Aztán felállt és hátra tuszkolva Alfredet, behuzta az ajtót. Mikor maga maradt, érezte, hogy szeme könnybe lábbad.
»Én rosszul szeretem őt. Ezeknek a nyomoruságoknak mind édeseknek kellene lenni, mert hiszen érette szenvedem őket!...« Igy gondolkozott reggelizés közben az asztalnál, most már sötét szinü ruhában és lábán a czipővel, melyben mindjárt menni fog, - mert az óra már félegyre járt, - menni a rue de Stockholmba, melynek Armand levele előtt a nevét sem hallotta soha... Hol van az az utcza?... És milyen az a ház?... Már csak e gondolatra is azt érezte, hogy részegitő, égető folyadék hömpölyög ereiben. Egy helyben maradnia valóságos gyötrelem volt, enni nem birt. Ugy rémlett neki, hogy a torka annyira össze van szorulva, hogy egy darabka kenyér sem tudna lemenni rajta. A kis Henri atyjával csevegett.
- »Milyen furcsa vagy te ma«, szólt a férj, mikor Hélène már két vagy három kérdésére nem felelt. »Csak nincs valami bajod?«
- »Sőt igen jó kedvem van«, felelt az asszony és nevetni, hangosan beszélni kezdett.
»Csak nem gyanakszik?« gondolta magában. »Ej, bánom is én!«
- »Mit csinálsz ma délután?« kérdezte Alfred gépiesen.
- »Ugy-e magával visz engem a mama?«
- »Nem, édesem«, felelt Hélène, hogy ne legyen kénytelen a férjének válaszolni. »Te a Champs-Élyséesre mégy, s majd talán találkozunk oda kint. Szép idő van?« folytatta aztán, bár reggeltől fogva türelmetlen nyugtalansággal nézte az eget és a kövezetet. »Te ülj a kocsiban, mondta aztán, mikor Alfred igennel felelt, »én majd gyalog megyek, nekem jót tesz a járás«.
Hónapra bérlett kocsijuk volt; a férj dolgaiban járt rajta, az asszony pedig látogatásaira.
- »Végre valahára!...« sóhajtott Hélène, mikor Alfred hivatalába ment, a kis Henrit sétálni vitték, ő pedig egyedül maradt a kis szalonban. A reggel sok aggodalma kellemes bágyadtságra vált. E szalonban, mely Armand emlékezetével volt tele, egészen szerelméé lehetett. Visszahóditott szabadsága oly örömmel töltötte el, hogy a jövendő nem ölthetett alakot lelkében. Maga elé idézte kedvese pillantását és meggyujtotta mellette a boldogság fényét, mely felé, mint csillag felé, emelkedett egész valója. »Mindent föláldozok érette«, gondolta magában egy perczre visszatérve a kinos reggeli gondolatokhoz, »de mentől többet áldozok, annál jobban fogja érezni, mennyire szeretem. Ó, hogy szeretem!... hogy szeretem!...« ismételte rajongva egész hangosan. Aztán órájára pillantott: »Már elmult egy óra. Dél óta vár rám. Meg fogja lepni, hogy ilyen korán jövök, mert nem reméli, hogy mindjárt...« Nagy sietve föltette kalapját és zsebébe sürü fátyolt gyürt, hogy a kocsiban majd elfödje arczát. Ezt Armand tanácsolta neki tegnap. Aztán lement az utczára, mint az alvajáró. Nem mert maga körül tekinteni, ugy rémlett neki, hogy mindenki rá néz, lépteit lesi; és rajongásából félelem lett, de bátor félelem, mint az első párbajára induló emberé, mikor a place de la Trinitén magához intett egy bérkocsit.
- »Rue de Stockholm«, mondta.
- »Hányadik szám?« kérdezte a kocsis.
- »Majd megállitom«, válaszolt Hélène.
Egyszerre lehetetlennek itélte, hogy az előtt a ház előtt szálljon le. Keze reszketett, mikor összecsomózta a kétrét fátyolt. A kocsi robogni kezdett, nehezen, lassan. Az asszonynak legalább ugy rémlett, hogy minden kerékfordulás egy perczbe telik. Nézte, hogy vonulnak el előtte a rue Saint-Lazare boltjai, meg a pályaház; és egy kocsisát fizető utas láttára aggódva nyult karmantyujába, hátha otthon felejtette bugyillárisát?... Nem, negyven frank volt nála, tiz frankosokban. Ez baj; de majd egy tiz frankost ad a kocsisnak, mert nem várhat az utszélén, mig visszakap a pénzből. Mindezek az izgalmak szinte beteggé tették. Képzeletét szeretőjére akarta irányozni, - szeretőjére... mert hiszen nem sokára Armand kedvese lesz.
Kedvese! Hányszor vált megvetővé bourgesi barátnőinek hangja, mikor ezt a szót emlegették, valamely kompromittált asszonyról beszélve! - Ideges izgatottsága aztán még erősebb lett. »Bár ne venné észre, mily nagy áldozatomba kerül ez! Gyáva félelmem ne zavarja meg boldogságát.« - A kocsi ezalatt fölért a rue de Rome lejtőjére és egy kert fala mellett a rue de Stockholm sarkán befordult. A kocsis lehajolt a bakról, megkérdezni, hogy hol álljon meg.
- »Itt,« felelt az asszony, leszállt és az ember markába nyomott egy kis aranyat: »csak tartsa meg...«
Aztán mindjárt félni kezdett, hogy a kocsis sejteni fogja, miért nem kér vissza. Majd megállt egy hirdetés előtt és nézte, de nem olvasott el belőle egy betüt sem. Végre hallotta a távozó kocsi robogását. Most utnak indult. A szive ugy dobogott, hogy szinte beleőrült. Fölpillantott, 8, 10 még két szám és ott volt a levélben megjelölt ház. Befordult a kapu alá; nem látott semmit. Elhaladt a házmester ajtaja előtt; azt hitte, hogy lábai nem birják tovább, térde rogyadozott a lépcsőn. Végre kimondhatatlan erőfeszitéssel följutott a másodemeleti ajtóig.
Oda támaszkodott a zárt ajtóhoz. Semmi zaj nem hallatszott a lépcsőházból; semmi zaj nem hatott föl az utczáról. Hélène hallotta saját szivének dobogását és nem csöngetett, csak ott állt. Egy kis nyugalomra akart szert tenni, mielőtt Armand szeme elé kerülne. Mert miért jött ide? Hogy boldoggá tegye őt! Minek mutassa hát neki, mennyit szenvedett? Szive most már kevésbbé gyorsan vert, mosolyogni próbált és a boldogság gondolata, melyet adni fog, máris nagyobb boldogság volt neki, mint a milyen nagy az imént kiállott szenvedés volt. Végre rászánta magát a csengetésre. Bent azonnal léptek hallatszottak, a kulcs megfordult a zárban és Hélène oda roskadt Armand kebelére. A fiatalember rögtön magával vonta őt, egy kék butorzatu szalonba. A kandallóban tüz lobogott. Hélène első pillantásra meglátta, hogy e szobában ágy nincs. Nagy kő esett le a szivéről és véghetetlen hálát érzett Armand iránt, hogy ettől az első szégyentől, melytől ugy rettegett, megkimélte őt. De Querne leoldozta fátyolát, levette kalapját, egy zsöllyébe kényszeritette a kandalló mellé, lábához térdelt és szinte őrülten csókolta:
- »Csakhogy eljöttél édes, csakhogy eljöttél!...«
Pillantása szerelmes volt a kielégitését biztosnak tudó vágy örömétől. Bizony csak a vágy öröme volt ez. Mert Armand, mikor látta Hélène mosolygását, e nyugodt mosolygást, melyet az asszony arczára erőltetett, hogy ne bántsa meg kedvesét: tüstént azt mondta magában: hogy ez az asszony nem most van először ilyen légyotton és rettenetes dualitás támadt benne, gondolatai és érzelmei közt. »Szeszély vonja felém,« igy elmélkedett. »Bolond volnék, ha nem venném hasznát. De miért hazudja nekünk minden asszony, hogy mi vagyunk első szeretője?« Aztán csókokkal halmozta el haját és kibontotta.
- »Ne félj,« mondta, »gondoskodtam én mindenről,« és a hálószobán át egy kis öltöző kabinetig vezette az asszonyt, hol az asztalon egy uti nécessaire volt. »Majd megfésülködhetsz.«
- »Ön megszégyenit engem...« szólt az asszony elpirulva.
Armand most bevezette őt a hálószobába és mikor lesegitette róla kabátját, valami kis tárgy esett a szőnyegre. Egy sárga tekenősbéka zsebfésü, melyet Hélène mindig magához szokott venni, ha elment hazulról. »Lám, ő is gondolt erre,« szólt magában a fiatal ember, s aztán szerelmes esdekléssel mondta:
- »Légy az enyém.«
- »Hiszen a tied vagyok«, válaszolt az asszony.
A hálószobában félhomály uralkodott, mert Armand leeresztette az ablak kárpitját, s az ágyét is, az ágyét, melyre Hélène csak most mert először rápillantani. Mennyire szerette volna most ez a nő kérni ezt az embert, hogy távozzék tőle!... Reá pillantott. Armand ki kezdte gombolni a ruhaderekat. Hélène már-már azt mondta neki: »Eredj innen...« mikor meglátta szemében a boldogság ama kifejezését, melyről annyit álmodozott és nem ellenkezett, azzal az isteni bágyadtsággal, melynek hizelgő voltát oly kevés férfi érti meg. Hélène nem sejtette, mikor Armand, szépségétől ittasan elragadta őt karjai közt, miután csókjaival melengette lábát és megfosztotta minden ékétől, karpereczétől a hajtükig; Hélène, mondom, nem sejtette, hogy ez az ember még e perczben is, mikor vágyainak oly nagy áldozatot hozva föltétlenül meghódol, talál valami ürügyet, hogy ne higyjen neki.
- »Boldog vagy?« kérdezte az asszony egy óra mulva, Armand kebelére hajtva fejét és átengedve magát kéjes bágyadtságának, »mondd, boldog vagy? Ládd én olyan boldog vagyok!...«
És igazat beszélt, mert e szeretett férfi csókjaitól, most először érezte, hogyan ébred föl benne egy eddig ismeretlen indulat.
- »Ó, nagyon boldog vagyok«, felelt Armand, és hazudott, mert elősorolva magában ez első légyott apró részleteit: a mosolygó érkezést, az elhozott fésüt, a minden ellenkezés nélkül való vétkezést s a nő lángoló érzékiségét: megint csak arra gondolt, hogy bizonynyal nem ő a Hélène első kedvese. Aztán titkon megvetette azért is, mert nem ellenkezett semmiben. Azt látta, hogy ennek az asszonynak lelkiismeretét nem bántja semmi; ez annak a bizonysága, hogy egy csepp erkölcsi érzéke sincs. Az már nem jutott eszébe, hogy akkor meg álszentnek mondta volna, ha lelki mardosást mutat.
- »Attól fogva szeretlek, hogy először láttalak, sóhajtott az asszony. Éreztem, hogy nem vagy boldog és azon álmodoztam, hogy én üzzem el minden bánatodat... A homlokodon van egy redő, a melyet nem birok nézni... Mikor azt kivántad, hogy a tied legyek és én nemet mondtam, megláttam szemöldököd közt ezt a redőt, ezt ni«, - és megcsókolta - »s mikor aztán igent mondtam, a redő eltünt. Lám, ezért vagyok most itt és büszke vagyok, hogy itt vagyok, mert büszkeségem téged szeretni!...«
- »Milyen furcsa«, gondolta magában Armand, hogy semmi asszonynak sincs annyi lelkiismerete, hogy azt mondja magában: Hitványságot követek el, hazudok, csalok, a dolog mulattat, de azért mégis hitványság. Az oltár leple vagy hónapos szoba ágyának lepedője, - az nekik mindegy. »Csak dalold, angyalom, a románczot«, és csókokkal zárta be a száját. »Ej, igazán csinos«, gondolta magában. »De csak legalább lenne benne annyi jó izlés, hogy hallgatna!«

IV.
A láz, a gyötrődés, a boldogság e napjára következő estét Hélène kinos és kéjes vágyódás közepett töltötte. Sajnálta boldogságát, tehát mindig reá gondolt. De miért kivánta kedvesétől, hogy ez este ne jőjjön hozzájuk? Ott, mellette, azt gondolta, hogy fájdalmas volna egynehány óra mulva találkozni vele saját otthonában. Most azonban ebéd után, mikor az Armand zsöllyéjében ülve horgolt, bánatosan gondolta el, hogy mily édes volna, ha ő is itt lenne vele. Olykor érintené barátja kezét. Érezné a gyönge illatszert, mely azonos az övével, mert maga kérte, hogy Armand is ezt használja. Képzeletében érezte azt az asszonyi léleknek egyszerre fájó és édes gyönyörüséget, mikor az a csókos száj, mely délután azt mondta: »Szeretlek«, este felé »nagysád«-nak és »ön«-nek hivja, és mikor a leghétköznapibb frázis is a titkos egyetértés báját leheli.
Hélène finom ujjaival ügyesen forgatta a horgoló tüt, Alfred pedig némán lapozgatott egy könyvben. Az asszonynak, mikor haza tért, volt egy keserü percze. Nem adhatta vissza a kis Henri csókjait. Megölelte a gyermeket, arczához szoritotta arczát, de nem birta megcsókolni; és azt érezte, hogy épp ugy, sőt még jobban szereti mint azelőtt. Ez a sokféle izgalom nyomot hagyott máskor rózsás arczán, melyen ez este valami különös sápadtság volt, az a sötét, titkos sápadtság, melyet a teljes kéj hagy nyomául. Szeme körül a fáradság árnyéka sötétlett, mosolygása bágyadt volt és egész valóját az a puha, ernyedt gyöngeség vette körül, mely csupa szerelem és csábitás. Rettegett a gondolattól, hogy ez a csábitás hatni fog Alfredre. A férj egyre nézte őt, a mint kézimunkájára hajtotta édesen fáradt fejét. Fehér ruhát viselt, mint mindig, és szeme héjának sötétsége még jobban látszott, a mint pilláit lesütötte. Tekintete látszólag a gyapjuszálakon függött, pedig valójában a lelkét hevitő viziókat nézte. Alfred boldogan gondolta el magában, hogy ez az ő felesége, - az ő felesége... Szerelmesebb volt bele, mint valaha. Mióta Párásban laktak és elkülönözték hálószobájukat, mindig szinte leküzdhetetlen izgalom fogta el, valahányszor közeledni akart feleségéhez. Vagy azt kellett kérnie, hogy Hélène jőjjön hozzá, vagy neki kellett mennie hozzá, mikor már lefeküdt. A cselekvés e szükségessége, melyhez a testi kivánság gyötrelme járul, némely férfira nézve oly kinos, hogy vannak fiatal emberek, a kiknek a szive rettenetesen dobog még akkor is, mikor átlépik ama házak küszöbét, a hol a gyönyörüséget készen árulják. Alfredban, bár tudta, hogy Hélène engedelmes, egész este háborgott ez izgalom, mely édes, mert még erősebbé teszi a kivánságot. Nézte az asszonyt és az, a mit mondani készült, félénkséggel töltötte el őt. Oly makacsul hallgatott, hogy a szegény nő végre egész megfeledkezett róla és fölkelt, hogy elbucsuzzék tőle. Oda tartotta a homlokát és azt mondta neki:
- »Jó éjszakát.«
- »Ugyan! jó éjszakát?...« szólt Alfred és csókolni kezdte a szemét meg lejebb is.
Az asszony összeborzadt, hirtelen ellökte magától az embert és rá nézett. Férje pillantásában megint a kivánság ama villámát látta, a melyet reggel, a tükörben, mikor fésülte a haját, a melylyel nemsokára valaki más fog játszani... Hirtelen fölrettent álmodozásából, egész undokságában elfogta a testi érintkezés kézzelfogható érzése, és mikor Alfred mosolyogva mondta neki: »Édes kis Hélènem...« sietve menekült egy zsöllye mögé és azt mondta:
- »Hát nem látja, hogy egész este rosszul vagyok?«
Oly sápadt volt, s a szeme körül a bágyadtságnak oly sötét árnyéka látszott, hogy Alfred egész megilletődött.
- »De a migraineem már a végét járja«, beszélt tovább az asszony és megfogta a halántékát; »az éjszaka kialszom az egészet. Hát majd holnap...«
Elmosolyodott, kedvesen intett a kezével, aztán távozott a szalonból.
A magára maradt férj hallotta, hogyan jár-kel hálószobájában az asszony. Alfred a felső emeleten hált, dolgozó szobája mellett. »Hogy ez a Hélène igy betegeskedik«, gondolta magában szeretettel.
- »Soha, soha többé...« mondta Hélène egész fenszóval, mikor komornája távozott. Azzal leugrott ágyáról és bekulcsolta mind a két ajtót. Alfred a szalonban a kandalló előtt hallotta a zár csattogását. »Ej, hát fél tőlem?« töprenkedett valami különös szomoruság közepett. Hélène pedig végignyujtózott ágyában és halkan megint csak mondta: »Soha, soha többé nem leszek ezé az emberé...« Helyzetének valósága irtózatos igazsággal jelent meg előtte. Látta, mely harcz vár rá minden áldott nap, hogy kell küzdenie éjszakáról éjszakára, óráról órára.
Az ugynevezett előkelő élet, - minden este távozás hazulról, a nagy palotában könnyen történő elszigetelődzés, a társasélet kedvtelései és kötelességei, - módot ad az egymás mellett nem szivesen élő házastársaknak az elkülönödésre. A jómódu polgárok közt ez azonban nincs igy. A hitvestársak együtt élése a rendes, a mulatságba járás kivétel, s a férj és feleség minden pillanatban és az élet minden mozzanatában találkoznak egymással.
- »Istenem, mit tegyek?« mondta magában Hélène. Majd fölbátorodott: »Ki fogom találni a módját... Édes lesz érette küzdenem...«
Lelke repesett e gondolattól és csakhamar ismét Armand csókját érezte ajakán. Fölmerült lelkében találkozásuk minden részlete: az aggódó érkezéstől a szorongó távozásig. Mely bucsuzás volt ez! Minő az utolsó csók a küszöbön, mielőtt visszatérne rendes életébe!... S hogy ment aztán az utczán, a durva sokaság, a kocsik, a vonatok között! Vajjon mit gondolt Armand, mikor maga maradt a kis lakásban, az ágy mellett, a melyet Hélène, valami különös szemérem sugalltából, maga vetett meg, azt mondva gyöngéd bájosságával: »Lám, hálás kezdek lenni a mostohaanyám iránt, a miért kicsi koromban kényszeritett, hogy magam végezzek el mindent...« Hallomásból tudta, hogy a férfiak rendesen meg szokták vetni a nőket, mikor már mindent elértek. Az ő Armandja azonban nem volt olyan mint a többiek, mert hiszen közös elragadtatásuk után a legédesebb csókokkal halmozta el. »Talán csak azért, mert ott voltam, s csak távozásom után itélt meg... Megitélt?... Érette csaltam, - de mégis csaltam...« Aztán oly szerelmesen jelent meg előtte Armand alakja, hogy mosolyogva aludt el e képtől s a gondolattól: »holnap este látni fogom őt.«
A Variétés szinházban töltötték ezt a második estét, melynek órái Hélènere nézve édesek voltak, az édességben, az egyedül igazán boldogok ebben a szomoru szerelemben. Mihelyt fölébredt, egy végtelen hosszu levelet irt kedvesének, de épp mikor el akarta küldeni, egynehány szinte enyelgő sort kapott a fiatal embertől, ki most az egyszer hütelen lett szokásához. A tegnapi ideges izgatottság kiölte e nőből az érzékenységet. Csak szivének nagyobb fogékonysága maradt meg, hogy annál nagyobb belső remegéssel tudja élvezni azt, a mit kiván. Alfred véletlenül nem reggelizett otthon; ezért Hélèneben a tegnapi kinos impressziók nem ujultak meg. Mikor pedig a kis páholy ajtajához ért, abban a kéjes lelki állapotban volt, mikor olyasmit érezünk, mintha egy éneklő hang volna bennünk. Az ilyen pillanatokban minden kellemes, valamint hogy máskor meg minden bántó... Kilencz óra volt, mikor Hélène, a folyosón a páholynyitogatónő levevén válláról a köpönyeget, nem merte megkérdezni, hogy van-e már valaki a páholyban. Mikor az ajtó kinyilt, szive dobogott és észrevette Armandt, ki fölállt, hogy üdvözölje. Hogy szerette Hélène, hogy de Querne megelőzte őket, őt és férjét! Mikor leült, csak egynehány percz mulva mert a fiatal emberre tekinteni. Armand mintha egy kicsit halavány lett volna, és az asszony aggódni is kezdett, de az ifju szeme olyan volt mint a jó napokon szokott lenni; egész lelkét fölmelegitő, és nem olyan mint máskor, mikor valami szörnyü rejtelmesség lappang benne. Hogy micsoda darabot játszottak?... Hélène hallotta a zenét, a szinjátszók hangját, a tapsot, de őt csak az érdeklette, hogy Alfred kimegy-e a páholyból a felvonásköz alatt. A kárpit legördült. A szerencsés véletlen azt akarta, hogy egy ösmerős család legyen a nézőtéren; Chazel távozott, üdvözölni a hölgyeket. Hélène maga maradt kedvesével és hozzá hajolt:
- »Ma is szeretsz?«
Armand nem felelt, de az alatt az ürügy alatt, hogy fölemeli leesett szemüvegét, lehajolt és megfogta a lábát. Az asszony a selymen át érezte e szoritást, mely elpiritotta és megrebbentette pilláit. Alig birta elviselni a nagy, megrohanó felindulást. Hirtelen megragadta az egy szál páfrányból és gyöngyvirágból kötött kis bokrétát, mely a fiatal báró kabátjára volt tüzve és zsákmányát kebelébe csusztatta. Alfred visszatért, a kárpitot ismét felhuzták, felvonás felvonásra, jelenet jelenetre következett, Hélène azonban nem tudott semmiről semmit, csak azt érezte, hogy szinte elviselhetetlenül boldog; és mikor előadás után Armand a karját nyujtotta neki, hogy a kocsihoz menjenek, azzal az elomló mozdulattal támaszkodott a karra, mely a szerelemnek mindennél biztosabb jele. Be kivánta, hogy kedvese mellé üljön! Armand azonban távozott és ő hosszu pillantással kisérte a sokaság között. A kocsi végre kibontakozott a szinház körül uralkodó zürzavarból: »Isten hozzád, édes«, mondta az asszony gondolatában, mialatt férje megfogta a kezét és igy szólt:
- »Jobban vagy ma?«
- »Jobban«, felelt Hélène, kiszabaditva ujjait, »de ez csak a szinház okozta izgatottság. Nyugalomra van szükségem... Már az ötödik éjszakája, hogy nem alszom.«
Chazel untig eléggé értette, mit jelent ez a válasz. Némán huzódott meg a kocsi sarkában. Hélène is hallgatott. De már egy terv ért meg a fejében. Holnap elvezetteti magát Alfreddel házi orvosukhoz, kinek épp rendelő napja van. Maga fog bemenni a doktorhoz és elpanaszol neki egyet-mást, a mi épp az eszébe jut. Aztán azt fogja mondani, hogy az orvos egyelőre eltiltott neki minden férjével való érintkezést. Ismerve Alfred félénk szemérmességét, tudta, hogy ez az ember csak sajnálni fogja őt, a miért beteg, de nem kutatja a baj titkát. Egész megerősitette őt ez a terv, melytől ugy irtózott volna, ha nem kellett volna boldogságát biztositani; és gyönyörüséggel merült félig éber álomba... Mikor alszunk, valami ébren van bennünk: a lelkünk boldogabb része, mely szüntelen érzi a holnap örömeit. Tudjuk, hogy boldogságunk megint kezdődik, mihelyt kinyitjuk a szemünket.
Az első mámorban ringatózó Hélène azonban sem ezen a reggelen, sem a következőkön nem nyitotta ki mindjárt a szemét, mikor felébredt. Perczekig lehunyva tartotta pilláit, hogy mielőtt bármely külső hatás érhetné, tisztán, teljesen láthassa Armand képét. Ha közönséges nap virradt föl, vagyis mikor nem volt légyottja, lustán kelt föl. A találkozás gondolata nem forralta vérét; aggodalom nélkül gondolhatott barátjára. Este, lefekvés előtt mindig levelet kezdett neki irni, de csak reggel fejezte be, hogy a jó éjszaka és a jó nap kivánás ugyanazon a papiroson legyen, - szerelme folytonosságának látható jele gyanánt. Hol módját ejtette, hogy elküldje a levelet, hol pedig összehajtva kebelébe rejtette s aztán maga adta át. Kedvesétől sohasem várt választ. Armand megmagyarázta neki, hogy óvatosságból nem ir neki; és az asszony ez óvatosságban nem látta az igazi rajongás hiányát és politikus számitását a nőhóditónak, a ki előre sejti, hogy következnek majd háborus napok is, s azért semmi fegyvert nem akar hagyni jövendőbeli ellenségének keze között. A levelet Hélène S formáju kigyót ábrázoló pecsétnyomóval pecsételte le. Azért készittetett ilyen pecsétnyomót, mert S betűvel kezdődött az utczának neve is, a hol legboldogabb perczeit töltötte. Bántotta egy kicsit, hogy Armand neveti ezt a gyermekességet, de aztán elgondolta magában: »A férfiak nem olyan módon szeretnek, mint mi.«
Vigan forgolódott háza körül, nem volt dolog, a mitől huzódozott volna. Minden munkája közt ez a szó kisérte: »Szeret, szeret...« s halkan ismételgette magában. Főképp sokat foglalkozott fiával, a kit most már lelki mardosás nélkül csókolt meg.
»Édes kicsikém, én nem vettem el tőled semmit, a mi a tied«, mondta neki szive mélyén és a boldog szerelmek furcsa álbölcsessége révén, végre igy kezdett gondolkozni a férjével szemben is. Hiszen ő mindig csak tisztelte ezt az embert, és ime most is csak ugy tiszteli, mint azelőtt. Mióta az orvosi rendelet ürügye megkimélte őt Alfred minden alkalmatlankodásától, nagy együgyüen még erre az emberre is kiterjesztette lelkének örömét. Nem adott neki többé olyan keserü válaszokat, a melyekből minden parányi alkalommal kirí a feleség gyülölsége a férj iránt, a ki nem tudta magát megszerettetni. Ha Chazel megint valami ügyetlenséget mondott, félszegséget követett el az asztalnál, Hélène nem haragudott meg, mert lelkének minden ereje azzal foglalkozott, hogy számitgassa mikor találkozik ismét kedvesével s hogy a légyott boldogságát festegesse. Az óra elérkezett, Armand vele volt, a nőnek nagy boldogságában eszébe sem jutott, hogy megfigyelje őt. Armand mondta neki, hogy szereti és be is bizonyitotta, hiszen föláldozta érette társaságát, a szinházat, a klubbot, mert minden héten két-három estét töltött vele. Mi oka is lehetett volna hazudni és hogy ne engedte volna át magát ennek az isteni boldogságnak?
Légyott napjain Hélène nem birt háztartásával bibelődni. A gyönyörüség várása szenvedéllyel határosan nagy volt benne. Az ilyen reggeleken, épp mint akkor legelőször, álmodozva, bágyadtan, lázasan ült a kandalló mellett és mindig ugyanaz volt lelkében a kéj aggodalma, mint mikor először ment a rue de Stockholmba. Harmadik találkozások után más lakást kellett venniök; bár ugyanabban a házban, de Hélène mégis kérte Armandt, hogy térjenek vissza a régibe, mely első mámorának tanuja volt. E végett ki kellett bérelni a lakást egész hónapra és nem egy-egy napra, mint azelőtt. Armand kezdetben ellenkezett egy kicsit, holmi óvatosságot emlegetett; az igaz ok azonban az volt, hogy tapasztalásból tudta, mennyire megkönnyiti a légyott helyének változtatása a szakitást. Aztán, - bár gazdag volt és könnyen bánt a pénzzel, - az is eszébe jutott (noha magának se igen vallotta meg), hogy meglehetős külömbség van a huszonöt frank között, a melyet Palmyrené egy délutánért kér, meg a havi négyszáz között. »Erre a félévre hagyján...« gondolta magában. De a bizó Hélènet mily boldoggá tette ez a dolog! A hétköznapi lakásból csakhamar kedves kis fészket csinált. Elárasztotta asszonyos apróságaival. Hozott papucsot, hogy legyen mit huzni meztelen lábára; hozott csipkekendőt, hogy válla ne dideregjen; szövetekkel teritette be az asztalt és a zsöllyék hátát, Armand fényképét pedig keretbe tette. Meg sem álmodta szegény, hogy ezek a csekélységek egyrészt aggodalmat keltenek de Querneben, hogy majd milyen nehéz lesz az elválás, másrészt pedig csak megerősitik abbeli gyanujában, hogy kitanult teremtéssel van dolga.
Hélène, mint minden regényes asszony, olybá tekintette közös kéjüket, mint a miről gyöngéden, érző szivvel kell gondolkodni. Az ilyen nőt a hóditásokhoz szokott férfi teljességgel nem érti, mert szokása elválasztani a gyönyörüség dolgait a sziv dolgaitól és szokása megalázó feltételek mellett élvezni; a szerető és regényes nő azonban, nem ismervén más kéjt, mint a mi a legnemesebb rajongással egyesül, az élvezetet épp oly kultuszban részesiti, mint erkölcsi indulatait. Hélène szerelmes ájtatossággal, igazi misztikus bálványozással engedte át magát az őrült csókoknak és ölelkezéseknek. Ez az ájtatos vonzódás, mint valami felsőbb lényhez vonzotta őt a szeretett férfihoz. Armand a testi birás ujságából keletkezett megadás első napjai után hiába árulta el önösségét, kedvese még jobban szerette őt. Ha de Querne későn érkezett a légyottra, az asszony mégis szinte hálás volt iránta. Ha Armand az utolsó pillanatban saját kényelme kedvéért megváltoztatta a találkozás óráját, a szelid nő megint csak örült, hogy rabszolga módjára imádott ura kénye kedve szerint rendelkezik vele, mint a saját jószágával. Mindez kevés volt azért a nagy boldogságért, mikor fölment a lépcsőn, - ó, most már nem törődött vele, hogy látják-e! - Mikor hallotta, hogyan csikorog a zárban a kulcsa, mert most már saját kulcsa volt; - mikor végig járt ezen a három szobán, a hol életének szerelme tanyázott, s főképp mikor Armand ott volt mellette, ott egészen mellette... Bealkonyodott, a tárgyak körvonalai elmosódtak és Hélène ott feküdt Armand karja közt. Hallgatta a város távol zaját, a közel vasut robogását és ablakuk alatt a játszó kis leányok énekét: »Kis kacsa fürdik...« Az asszony ilyenkor oly szerelmes csókokkal árasztotta el kedvesét, hogy Armand szinte aggódva kérdezte: »Mi lel?...« - »Semmi, csak sze...« felelt Hélène. Ó, miért, miért nem ragadós a szenvedély? És mely szörnyü dolog, hogy két szerető közül az egyik oly sokat, a másik oly keveset érezhet?
Oly keveset! És a fiatal ember a légyottok végén mégis ügyekezett olyan formán beszélni kedvesével, mintha őrülten szeretné. Vajjon önmaga előtt akarta leplezni szivének szárazságát? Vagy felizgatott idegeinek rezgése végződött e szerelmes szavakban, szinte akarata ellenére? Hazudott vagy nem hazudott? Ha legalább tudott volna analizálni, azt hihette volna, hogy szerelmes Hélènebe, mert ez asszony mellett olykor csakugyan a leglángolóbb vágyódás ragadta el. De Querne azonban csak azt tudta, hogy mihelyt nincs e nő közelében, nem marad benne más mint erkölcsi zsibbadtság, végtelen fáradtság, a hiábavalóság érzete, szóval megint csak lelkének amaz álmossága, melyből az érzékek láza néha fölgalvanizálja, de a melytől menekülni nem bir soha. Hélène a légyott perczeiben ugy itta Armand szavait, mint valami mámorositó italt, amelytől majd részeg lehet, egész a következő találkozásig... És mégis egy ily beszélgetés közben, mikor Hélène Armand kebelére hajtva fejét nézte őt, hangzott el a kiábrándulás első szava, mely után az asszony nem többé az álmok délibábján át látta kedvesét, hanem a valóságban, ez ember szivének rettentő, halálos hidegségében.
- »Ó, ha gyermekem volna tőled,« rebegte egyszer Hélène, »gyermekem, a kinek ilyen szeme van«, és megérintette kedvese pilláit, »a kinek ilyen szája van«, és megsimitotta ajakát. »Ó, hogy szeretném!«
- »Ne kivánd azt«, szólt Armand, »nagyon szomoru volna látnom, mikor más csókolná apja gyanánt«.
- »De az nem történhetnék meg!...« kiáltott az asszony.
- »Már pedig az kikerülhetetlen volna.«
- »Hozzád mennék. És kénytelen is volnék vele. Hogy is maradhatnék Alfreddel, mikor többé soha sem vagyok az övé?...«
Mig az asszony ezt mondotta, Armand reá nézett és elgondolta magában; »Hát ő is!... Ugyan micsoda furcsa szükség kényszeriti a nőket mind arra a mesére, hogy férjök már nem birja őket többé?...« És önkéntelenül szokott gonosz mosolygása vonult át az ajkán, - az a mosolygás, melylyel a hasonló vallomásokat fogadni szokta, és a mely mosolygás mindig elég volt rá, hogy az asszonyok ne emlegessék többé ezt a dolgot. Nekik könnyü a hazudozást más mederbe terelni!... De Hélène nem hazudott és nem birta türni sem azt a mosolygást, sem a vele járó pillantást. Hiszen épp azért adta oda magát kedvesének, hogy ezt ne lássa többé. Most történt először, hogy találkozott e bizalmatlansággal, mely ugy kinozta, mióta csak ösmerte Armandt, és őszintén, bátran beszélt tovább:
- »Csak nem hiszed rólam, hogy én egyszerre két férfié tudok lenni... Mondd, hogy nem hiszed, édes szerelmem, hogy nem vélekedsz igy felőlem... Attól a naptól fogva, hogy a kedvesed lettem, nem voltam többé az Alfred felesége.«
- »Én nem vagyok féltékeny«, szólt a fiatal ember; »tudom hogy szeretsz«.
- »Mondd, hogy azért nem vagy féltékeny, mert biztos vagy benne, hogy csakis a tied vagyok.«
- »Ha akarod, hát mondom«, válaszolt Armand.
Egy kicsit bosszantotta az asszony nyakassága és nem igen aggasztotta sem az apaság, sem a szökés, sem az a dráma, mely Hélène beszédéből egyszerre eléje tárult. Hangjában oly metsző guny volt, hogy a boldogtalan nő nem szólt többé. »Armand nem hisz nekem«, gondolta magában, »nem hisz nekem!...«
Hélène halálosan szomoru volt ez este, mikor haza ért. Azonnal szobájába ment és lefeküdt; azt üzente: rosszul van, azért nem megy le ebédelni. Aztán sokat sirt. Fájdalma közepett sejtelmesen látta, mily külömbség van az ő szerelme és Armand szerelme közt. »Mit hisz rólam!...« tépelődött magában. »Nem szeret engem...« - Aztán megrohanta ugyanaz a kegyetlen félelem, mely az első légyott estéjén gyötrötte: »Igaza van... a mit én teszek, csakugyan rossz... De neki érteni kellene, hogy érette teszem és mentenie kellene...«
A vánkosra nyomta homlokát, hirtelen összeomolva, mint az a szenvedélyes lelkekkel a legnagyobb boldogság és a legnagyobb gyötrődés között szokott történni. Ez az első hatás igen erős volt, de nem tartós. Hélène, mikor eszmélkedni kezdett, összevetette bánatát a történtekkel. Az ok és az okozat aránytalanságának látása legott megnyugtatta; s mikor ismét találkozott kedvesével, Armand szemében megint az a vágyódás lobogott, mely mindig meggyujtotta szivét. A fiatal ember tudta, hogy kételkedésével fájdalmat okozott szeretőjének; és elgondolta magában: »Ugyan minek is gyötröm őt, hiszen azért hazudik, hogy annál jobban tessék nekem; és én még haragszom hazugságáért! Ez valóban igazságtalanság...« E hiuságának titkon hizelgő okoskodás eredménye az lett, hogy gyöngédebben viselte magát Hélène iránt.
Mikor azonban a szerető sziv egyszer látni kezd, nem vakul el többé egy könnyen; és Hélènenek egynehány nappal azután ismét nagy rázkódást kellett elszenvednie. Ezuttal a jardin des Plantes fasoraiban sétált kedvesével, mint néha szokta. Hélène szerette ezt a csöndes, vidékies kertet, melynek szép fái a bourgesi érseki palota előtt álló fákat juttatták eszébe. Főkép azt a hosszu, keskeny terraszt szerette, a hol Armand várta. Leült egy padra, a honnan láthatta a szemközt levő kórház nagy óráját. A szenvedés házának szomoru udvara, a nyesett, lombtalan fák, az ablakok sötét rostélyai, a porladozó kőfalak ócskasága mind tetszett neki, mert ellentét volt az ő kedves szerelmi regényének boldog ifjuságában. Kéjes zsibbadás fogta el, mikor magára gondolt; lába alatt pedig a nagy omnibuszok nehézkesen robogtak az utczán. Az útvesztő sürüjében gyermekek játszottak; sikitozásuk egész hozzája hatott és régmult idők elmosódó emlékeit ébresztette föl benne. Végre meglátta Armandt a terrasz végén és fölállt, hogy eléje siessen. Látta kedvese pillantásából, hogy szebb mint máskor, mert öltözete és rózsás arcza kedves ellentéte a környezet szürkeségének, s a czédruslombok feketeségének. Aztán beljebb kerültek a kert csöndesebb részébe, a hol a növények vannak, az összerepedezett, vasrudakkal föltámogatott százados vén fák között. Hélène mindig verőfényesnek látta a téli eget, akár kék volt, akár ködös, mert maga mellett érezte Armandt...
Egy borultas februáriusi délután ismét a nagy kert fái alatt sétáltak. Hélène elmesélte, mi történt Alfred egyik kollegájának a feleségével. A férje elkergette, mert megtudta, hogy egyszerre két szeretője is van.
- »A többi asszonynál egymásután következnek a szeretők«, szólt a fiatal ember az ő szokott gonosz nevetésével. »A külömbség tehát igen csekély...«
- »A többi asszonynál?« kérdezte Hélène és egyszeribe föltámadt benne a mult hét szomorusága. »De ön nem hiszi ezt minden asszonyról?«
- »Nem vagyok rólok rossz véleménynyel«, felelt Armand, »csak azt hiszem, hogy gyöngék, a férfiak pedig hazugok. A nők sok férfit találnak, a ki nekik szerelmet esküszik és tiz közül egynek hisznek... Ezen a réven aztán szép kis summa kerül ki«.
- »E szerint ön azt hiszi, hogy nincs asszony, a ki csak egyszer szeret?«
- »Nem igen hiszem«, felelt Armand, aztán vidáman beszélt tovább: »De az nem baj; minden uj kaland alkalmával azt hiszik, hogy nem szerettek azelőtt. És ez - mint minden igazság - félig-meddig igaz, mert nem szerettek mindig ugyanazon módon.«
Hélène ajkán egy kérdés lebegett. Azt akarta kérdezni: »És én? Mit gondolsz rólam? Hiszed, hogy szerettem előtted? Hiszed, hogy szeretni fogok utánad?« De nem mert szólni. Megint kegyetlenül érintette őt az a valami, a mit nem ismert kedvese lelkében. Ez az ember nem benne kételkedett, de egyáltalán nem hitt semmi asszonyban. Már pedig hogy szeressen az, a ki nem hisz? Hát lehetséges bármely vonzódás bizalom nélkül? Nem válaszolt e fájdalmas kérdésekre, de önkéntelenül analizálni kezdte viszonyát és egyszerre világosság áradt sok olyan részletre, melyet eddig még nem próbált megmagyarázni.
Eszébe jutottak ez ember bizalmatlan vonásai, melyek elrémitették és visszatekintve a multba, most már érteni kezdte, miért fogadta néha Armand olyan hallgatagon az ő szerelmes kitöréseit. Visszaemlékezett rá, mikor kedvesének vidéki életéről és lelki magányosságáról beszélt: »Én előre huzódoztam tőled, mielőtt ösmertelek volna«, mondta neki. Armand nem felelt rá. Nem hitt neki. Hélène egyszer a jövőről beszélt neki és mondta mily boldog, ha elgondolja: mely fiatalok még mind a ketten és mennyi évök van még hátra szeretniök egymást. Armand nem felelt. Nem hitt neki. Mikor Hélène azt mondta, hogyha nem volna fia, messze, messze menne, hogy csak neki, kedvesének áldozza egész életét, - Armand megint csak hallgatott, mert nem hitt. Ó, ez a hitetlenség, ez a borzasztó hitetlenség! Hélène már most mindenütt találkozott vele, ott is, a hol legkevésbbé gyanitotta!... Vagy talán csalódik? Armand hitt neki addig, a meddig szerette és most már kezd neki nem hinni, mikor kevésbbé szereti.
«Kevésbbé szereti...« Az asszony egy pillanatig sem merte volna gondolni, hogy őt e viszony kezdetén nem szerették. Ez becsületes ember, nem szerelmi bünös, ez nem kivánta volna, hogy az övé legyen, ha a szenvedély nem ragadja minden erejével. Hélène, hogy megmagyarázhassa Armand hitetlenségét, most ismét rátért a fiatal ember multjára és titkos csalódásaira, melyeket férje egykor emlegetett. »Alkalmasint egy asszony rontotta meg a szivét«, mondta magában. Ez a gondolat gyötrötte, még pedig többféleképen. Először is sajnálta Armandt, aztán féltékenykedett rá, homályos, sejtelmes féltékenységgel. Majd eltöprenkedett: »Vajjon visszaadhatja-e valaha elveszett szerelmem hitét?« Annyira elmerült e gondolatokba, melyekből nem árult el semmit, hogy nem is figyelte meg, mily hatást tesz ő maga a kedvesére. Mikor Armand náluk ebédelt, s aztán este Alfreddel hárman üldögéltek a kis szalonban, az asszony mélységes hallgatásba merült. Alfred mathematikus létére imádta az elvont vitákat és előhozakodott társadalmi, politikai és közgazdasági theoriáival a fiatal báró előtt, ki látható unalommal hallgatta. Megtörtént néha, hogy az álmodozásából fölébredő Hélène Armandra nézett. Látta az unalmat, de nem tudta jelentéktelen és egyenes okát. »Nem boldog a közelemben«, gondolta magában; »nem boldog...« Pedig lám ő oda adta magát, hogy elsimitsa e homlokon azt a bánatos redőt és minden gondolata, minden érzése csak egy czél felé törekedett, hogy Armand boldog legyen!... Néha már de Querne jöttekor első pillantásra meglátta, hogy kedvese szomoru... Ilyenkor egész valója megbénult; nem mert hozzá szólni; félt, hogy bántani találja, a mit mond. Valami meghatározhatatlan rosszullét fogta el; nem merte lelkét megmutatni annak, a kit szeret, és ez annál fájdalmasabb volt, mert a mámor első napjaiban gyönyörüsége volt leplezetlenül érezni ez ember előtt. És ez a nyomasztó gondolat követte őt találkozó helyükre is.
Nem mintha azt vette volna észre, hogy barátja kevésbbé rajong szépségéért és kevésbbé szenvedélyes, mint az első napokban. De csókjának és ölelésének valóságos dühe félelmes volt. Hélène borzadva gondolta el: mily ellentét van a testi birás ez extázisa és a mindennapos találkozásukkor mutatkozó lelki fáradtság között. Ez a fiatal ember, mintha csak elektromozni akarta volna szivét a testi vágygyal. Mikor Hélène észrevette ezt a kegyetlen valóságot, a légyottok bűbája egyszerre megszünt. Nem rég lángoló vágygyal várta ez órákat, hogy hallja kedvesének szerelemtől mámoros hangját, mely neki imádatos zene volt. De most már félt e légyottaktól és az ifju csókjaitól, melyekben talán több volt az érzékiség, mint az érzelem.
- »Armand«, mondta egyszer neki, hosszas habozás után, »te jobb szereted a testemet, mint magamat«.
- »Hát nem vagy egészen az enyém, mikor nekem adod magadat?« ezt felelte a fiatal ember.
Hej, be szerette volna az asszony megkérdezni tőle: »És te, te is egészen nekem adod magadat?...« De aztán elgondolta: minek is kérdezné? Tudta, hogy Armand holmi sima szavakkal ütné el a dolgot és nem engedne a szive mélyébe pillantani. Előtte van e férfilélek rejtelme; szerencséjére vagy szerencsétlenségére, meg tudja-e valaha fejteni? Elárulja-e valaha titkát ez a kegyetlen sziv? A csókok lehetnek édesek, de a lélek el van burkolva; ez az asszony pedig ugy szomjazta az igazságot!... De honnan is támadt ez a lelkét marczangoló nyugtalanság? Látszólag nem történt még közöttük semmi, s Hélène máris minduntalan azon tépelődött: »Ugy szeret még, mint eleinte?... Szeret?... Szeretett valaha?... Tud szeretni?...« És minduntalan belebotlott olyan apró dolgokba, a melyek csak növelték kétségét. Látta a megalázó bizalmatlanságot, a sebző gunyt, a kétségbeejtő szárazságot. Ha Bourgesból ismerőseik érkeztek Párisba és Alfred azt mondta de Quernenek: »Ne gyere holnap este hozzánk, unatkoznál, mert vidékiek lesznek nálunk«, másnap a fiatal ember igy szólt Hélènehez:
- »Ha terhére vagyok, miért nem értesit maga, és miért üzeni a férjével?«
- »Hogy ön a terhemre van?« kérdezte az asszony.
- »Ugyan mire való volna a hazudozás? Ön a vidéken holmi kaczérkodásokat követett el, a melyeket most röstell... Ugy-e semmi szükség, hogy elősoroljam, kikkel bizalmaskodott Bourgesban... Egyébiránt bánom is én, hiszen akkor még nem ismert engem... Engem az bánt, hogy ön hazudik nekem...«
Hazudni, hazudni!... Armand beszédében mindig ez a szó ismétlődött és ezt olvasta ki az asszony a szeméből, a mozdulataiból, a gondolataiból. Ha néha az utolsó pillanatban kénytelen volt elmulasztani a légyottot, mindig látta, hogy de Querne nem hisz mentségében... Az ilyen ember nem szerethet!
- »Ó, szeress engem, szeress engem...« rebegte az asszony lázasan, hozzá simulva, mikor ismét érezte, hogy kedvesének szive mily kevéssé az övé.
- »De hisz én szeretlek«, válaszolt Armand és nem sejtette, mily lelki haldoklás szól e szavakból. Az asszony tudta, hogy ugyanazt a szót másképp érti ő, és másképp a kedvese. Lelki tragédiája, melynek hallgatag és szenvedő hősnője volt, egyszerre borzasztó világitásban tárult elébe. Mint a fogoly, kit legyőzői álmában halotthoz kötöztek, s a ki e félelmes társhoz lánczolva ébred: Hélène is azt látta, hogy élő, szerelmet, boldogságot kivánó szive egy fagyos, mozdulatlan, megölt, holt szivhez van bilincselve. Mikor megtudta ezt a valóságot, hirtelen visszarettent. Mindaz, a mit igaznak hitt, hazudság volt; mindaz, a mit teljesnek hitt, üres volt, - de nem merte önmaga előtt sem megvallani. Kába képzeteknek mondta e szinte kifejezhetetlen megfigyeléseket, melyek által egy kinzott lélek belehat a másik mélyébe. Szerette Armandt és akarta szeretni. Most már egész élete forgott ezen a koczkán. Mindössze négy hónapja volt ez ember kedvese. Mi az a négy rövid hónap! Rettenetes dolog, hogy ily kevés idő alatt, minden külső összeütközés nélkül, a tehetetlenség keserü meggyőződéséig juthat valaki, a ki abban a boldog reményben élt, hogy jóvá teheti mindazt a sok igaztalanságot, a mit a sors egy férfira mért. Alig négy hónap telt el, és nem volt boldog sem Armand, sem ő. Hát nincs visszatérés erről a lejtőről?... Gyötrő aggodalommal nézett a jövendőre. Ha igaz, hogy kedvese nem tud szeretni, mi lesz ő belőle? Ma csak ez ember által él és nem tud élni másképpen. Az meg nem is sejti végtelen szenvedését!... Ebben ő a hibás; miért nem tárta föl Armand előtt egész lelkét. És még most sem tudja föltárni. Sőt fogja-e tudni valaha?... Mikor kinja már türhetetlen volt, azt suttogta magában: »Különös lélek, miért szerettelek?... És még sem tudom bánni, hogy szerettelek.«

V.
Alfred Chazel érezte, hogy valami titkos dráma folyik házában. Eleinte csak sejtelmesen érezte. Nem igen szokták megfigyelni, hogy a képzelet sajátságos természete, melyet az elme szokásai fejlesztenek, miképpen hat az érzékenységre, egyszersmind módositván is azt. Alfred értelme egészen mathematikai volt; ügyes az elvont okoskodásokban, de szinte képtelen a valót meglátni. Felesége lelkét több éves házasságuk után nem ismerte jobban, mint aznap, mikor de Vaivreéknél meglátta és beleszeretett. Sőt nemcsak Hélène lelkének mélységeit, bonyodalmait, különösségeit nem ismerte, de titok maradt előtte egész élete. A középosztályhoz tartozván, követte a középosztály életmódját, sőt gondolkozásmódját is. Becsületére válik a vidéki franczia polgárságnak, hogy erkölcsei relative igen tiszták. A férfiak fiatal korukban, igaz, nem valami válogatósak. A férjes asszonyoknak azonban, a kik rászolgáltak, csakhamar olyan rossz hire kél, hogy az ilyen nők nagyon ritkák. Alfredet e tekintetben családi impressziói kormányozták, és ezeket az impressziókat nem változtatta meg semmi, mert vannak igen tiszta férfiak is, mint ahogy vannak becsületes asszonyok. Senki sem tárja föl előttük bizalmasan az élet szennyes oldalát, az érzelgős szólások mögé rejtőzött durva indulatokat, az önző érzékiséget. Hogy Hélènet szeretőtartással gyanusitsa, épp ugy nem juthatott eszébe, mint hogy lopással vagy hamisitással gyanusitsa őt: annyival inkább sem, mert feleségének kedvese az ő gyermekkori pajtása, de Querne volt.
Ez ember iránt való barátságát csak növelte a csodálat. Mikor egy padban ültek, bámulta előkelőségét, szépségét, eszét és a fiu társadalmi fensősége valóságos bálványimádóvá tette őt. Ő, a népből való csöndes, munkás fiu valami külön fajbelinek tekintette barátját; és mikor az ilynemü külömbség látása nem szül se gyülöletet, se irigységet, szinte vak vonzódás keletkezik belőle. Chazel soha sem itélte meg de Quernet. Annyira belenyugodott egész valójába, hogy még azon sem gondolkodott: vajjon viszonozza-e Armand az ő barátságát. Mikor elváltak és a fiatal báró alig egynehány hirtelen firkantott sorral válaszolt régi pajtásának hosszu, hosszu leveleire, Alfred azt gondolta magában: »Armand szeret engem, de az irkálás untatja... a mi természetes is, mert annyira szeretetreméltó, hogy kézről-kézre adják őt.« Ez az egyetlen panasz tört ki e derék szivből. Valahányszor fölment Párisba, Armand mindig egyformán fogadta: kezet szoritott vele, reggelire, ebédre, szinházba hivta. Ez az egykedvü és mégis szives pajtásság a jó vidéki fiu szemében hű szeretetnek tünt föl. És valamint nem tudta megfigyelni a feleségét, nem tudta megfigyelni Armandt sem, és sejtelme sem volt arról a feneketlen mélységről, a mely az évek során közte és iskolatársa közt támadt. Nem ismerte föl a legnagyobb hidegség jeleit: hogy a fiatal báró magáról sohasem beszél, társalgás közben pedig szórakozott. Mikor például Alfred elmesélte neki, hogyan szeretett bele a feleségébe, hogyan udvarolgatott nagy félénken és hogyan reménykedett: Armand szivarozva gondolt a saját szerelmeire. - - - Előre látta, hogy az Alfred imádottja félszeg és nem igen kivánatos teremtés, a kinek a keze egy kicsit vörös, rossz szabásu ruhát és fehér harisnyát visel. Mint minden férfi, kiben az érzékenység nem eléggé erős és gazdag, ez apró, nyomorult külsőségekben örömet talált, a finnyásságokban, és önkénytelenül megvetette Chazelt, a miért ő is nem ilyen finnyás. Ez a megvetés annyira folytonos volt, hogy de Querne aztán egész életében nem vette komolyan e jó deák, e társadalmi első eminens egész életét. (Ugy szokta hivni magában Alfredet) Mikor Hélène előkelősége ugy meglepte, csak azt jegyezte meg alattomban: »hogy ilyen asszonyokra bukkannak ezek a fajankók...« Alfred rettegve várta, hogyan itéli meg legkedvesebb barátja az ő feleségét, és boldog volt, mikor látta, hogy a menyecske tetszik a bárónak. Roppantul örült annak is, hogy mióta Párisba költöztek, Armand olyan sürün jár hozzájuk. Még jobban szerette barátját, mert vonzódik ahhoz, a kit ő szeret; és még jobban szerette feleségét, mert vonzódik barátjához. »Mindjárt tudtam, hogy tetszeni fog neked«, mondta feleségének jámborul. »Szkeptikusnak látszik, de azért érző sziv...« És elmondta, hogy kora ifjuságukban egyszer az öreg Chazelnek tizezer frank adósságot kellett kifizetni egy öcscséért: és ezt a pénzt Armand készséggel adta kölcsön. Hélène ezeket a dicséreteket eleinte ragyogó szemmel, boldogan hallgatta. Uj okokat talált, hogy még jobban szerethesse azt, a kit szeret. De mióta a fiatal ember kedvese lett, e dicséretek elkomoritották, mintha bántanák szerelmét. A férj bizalma megalázza a szeretőt. Ha Alfred együgyü érzéke észre is vette e jelen, mint a többi sok máson, a felesége lelkében történt változást, még sem birta kitalálni mindennek a titkos okát. Nagy gyöngédségéből következett az is, hogy nem birt azonnal a gonosz ösztönökre, az aljas tettekre, az árulásra gondolni. Minden gyanu a sziv keménységével jár. Chazelt gyötrötte a gondolat, hogy rosszat sejtsen, hát erőnek erejével kiverte a fejéből az ilyesmit.
De mi leli Hélènet? mert mintha csak kicserélték volna. Alfred eleinte azt hitte, hogy beteg; kivált az orvosnál tett látogatás után, mely egészen ugy folyt le, ahogy az asszony előre sejtette. A férj elkisérte az asszonyt a hires professzorhoz, Armand barátjához és megvárta a szalonban; utólag kérdezősködni szégyelt. Vannak emberek, a kik az asszonyi természetet igazi vallásos tisztelettel veszik körül, s a kik előtt a nemi dolgokat áthághatatlan lepel födi el; az ilyen férfiak még sohasem láttak teljes meztelenséget. Ám egyeztesse össze a ki akarja az asszonyok gyöngédség-követelését azzal a mély megvetéssel, a melyet az ily emberek iránt éreznek, még a legtisztább nők is önkénytelenül vonzódnak az olyan gonosz ficzkóhoz, a ki mindent látott és mindent tett. Mindent? Mit? A hölgyek maguk sem tudják mit, de álmodoznak róla...
Alfred, bár a szó fizikai értelmében is, nagyon szerelmes volt Hélènebe, valami gyönyörüségét látta benne, hogy e drága egészségnek föláldozza a kéjt, melyben felesége sohasem vett részt. Ezt azonban a jó ember nem is sejtette, mert alig rendelkezett összehasonlitásra alkalmas emlékekkel. Ez a lemondás édes volt a jó embernek; édes, de hiábavaló, mert Hélène arcza napról napra komorabb lett és látni lehetett, hogy beteg. Alfred, mikor látta hallgatag bánatosságát, mikor észrevette, mennyire fogy, mennyire haloványodik ez az egykor telt, rózsás arcz, véghetetlenül megszomorodott. »Mi leli őt?« töprenkedett magában. »Hátha valami sulyos baja van, s csak azért nem szól, hogy engemet ne aggaszszon?...« E tépelődéseknek az lett a vége, hogy csupa együgyüségből, csupa bizalomból ugyanazt a lépést tette meg, a mit a gyanu sugalhatott volna beléje. Hélène csupa óvatosságból többször emlegette előtte, hogy ujra meg ujra járt az orvosnál; tudta, hogy ezzel utját vágja minden közeledésnek.
»Ej, beszélni fogok azzal a doktorral», gondolta magában végre Chazel és egy téli délután csakugyan felment a professzorhoz. Maga volt a váróteremben, melyet a modern berendezéseket intéző izlés ugy elárasztott csecsebecsékkel, ritkaságokkal, mint valami muzeumot. Az erkélyablakok a régi palota kertjére nyiltak. Louvet a földszinten lakott. Azok közé a nagyvilági tudósok közé tartozott, a kik a reggelt a kórházban töltik, délután betegeiket fogadják, este tiz órakor pedig épp ugy elméskednek valamelyik szalonban, mint a semmittevők. Az ilyen orvosok elég ügyesek, hogy megkönnyiteni szép betegeik hosszu várakozását, olyan termeket rendezzenek be, a hol az előkelő asszonyok szinte viszontlátják azt, a mit otthon hagytak s a mit megszoktak. Alfred, maga sem tudta miért, rosszul érezte magát ebben a nagy szalonban, mely a sok szőnyeg, faragvány és kép révén inkább egy nagy ur elfogadó termének, semmint a szenvedők váróhelyének látszott. Igazán megkönnyebbült, mikor végre bemehetett a doktor dolgozószobájába, a hol már csak csupa könyvet lehetett látni. Ezt az ellentétet szántszándékkal intézte igy Louvet, a ki épp oly ügyes rendező, mint kitünő orvos volt. E még fiatal, hirtelen szőke ember arcza a Valoisk hagyományos tipusát juttatta a néző eszébe. Kicsi és sápadt volt; szemének pillantása mélyre hatott. Mikor fejét kezére támasztva gondolkodott, - e szokott helyzetében ábrázolta őt a falon Nittis szép pasztellje is, - különös vegyüléke volt a rendkivüli éleseszüségnek és a betanult attitüdnek, mely főleg az asszonyoknak erősen inponált.
- »Hogy van ő nagysága?« kérdezte szokott udvarias, fesztelen hangján.
- »Kedves doktorom, én épp az ő egészsége felől jövök önhöz kérdezősködni«, válaszolt Alfred.
- »Miért nem jött ő maga?«
- »Nem is tudja, hogy önnél járok. Aggódom miatta. Ön ismeri beteges állapotát... Hiszen gyakran fordult itt meg mostanában...«
Louvet doktor a képen ábrázolt poziturájában, félig lehunyt szemmel hallgatta. Olyan ember létére, a ki naponként annyi titkot tud meg azoktól, a kik a veszélytől félve leteszik a szinlelés álarczát, teljesen uralkodni tudott magán. De Chazel beszédét hallva, a pillája mégis megrebbent. A szemhéj e mozdulata s a vele járó tekintet alig tellett egy másodpercz tizedrészébe, a szegény Alfred azonban mégis meglátta, mert ebben a perczben minden megfigyelő erejét az orvos arczára irányozta. Furcsa dolog; megborzadt e tekintettől és az ajkán lebegett a kérdés: »Mikor járt itt a feleségem?...«
De még sem birta ezt kérdezni. Az orvos külömben is válaszolt már:
- »Mikor legutóbb szerencsém volt ő nagyságához, - ez a »legutóbb« »szó mindent és semmit jelentett, - azt vettem észre, hogy főkép az idegeinek van baja...«
Aztán hosszasan kezdte fejtegetni, milyen érzékeny jószág a nők organizmusa és magyarázgatta, milyen nagy ellentét a párisi élet és a vidéki élet, melyet Chazelné megszokott. Alfred ugyan nem volt valami nagy megfigyelő, de hozzá szokván a határozott okoskodáshoz, észrevette, mennyire habozó és kevesetmondó ez a beszéd.
- »És a férj számára nincs önnek szava?« kérdezte aztán hirtelen.
- »Nincs«, felelt Louvet egy kicsit mosolyogva. »Legfeljebb azt mondhatom, hogy kényeztesse kedves betegünket és kimélje meg minden bánattól...«
Alfred szive összeszorult és mikor a liberiás inas az előszobában fölsegitette reá a kabátot, lelkét már ez a gondolat mardosta: »Hélène hazudott. Nem az orvos parancsolta neki, hogy ne éljen velem... Irtózik tőlem... pedig mit vétettem én neki?...«
Mit vétett neki? E látogatás óta mély bánat fogta el. Nem emlitette, hogy Louvetnál járt. Minek növelné még egygyel Hélène bajait? Látta, hogy felesége szenved; de hogy miért, azt nem is sejtette. Együgyüségében maga magát kezdte vizsgálni; ugyan mivel bánthatta meg? Az rémitette meg legjobban, hogy kézzel foghatóan érezte felesége lelkének egész ismeretlenségét. Ez a legkeservesebb szomoruság, a mi egy szerelmes férjet érhet. Mikor Hélène ott volt vele és himzésén dolgozott, Alfred rá nézett és eltünődött magában: ugyan mire gondolhat most ez az asszony? Tudományos képzettsége semmit sem használt e hallgatag teremtéssel szemben, kinek már közelléte is sejtelmesen izgatta. A kivánság, melynek kielégitését nem birta jog gyanánt kivánni, valami ideges bénultságba ejtette őt; ehhez csatlakozott természetes félénksége és az emésztő nyugtalanság: hogy mi lehet ez egyre növekedő halaványság oka. Mindez valóságos kinná egyesült benne.
Mikor aztán a hallgatás ez óráiban Armand megjelent, Alfred önkénytelen összehasonlitásokat tett: mily zavart ő, a férj és mily nyugodt barátja. Mily nehezen tud ő feleségével beszélgetni, és hogy ontja a szót de Querne. Hélène is nyilván tett ilyen összehasonlitást, mert Armand jelenlétében azonnal érdeklődött minden iránt, a mit mondtak. E látogatások most már bántották Chazelt; az a sejtelmes érzés támadt benne, hogy fölösleges saját házában. Többször észrevette, hogy megzavarja az Armand és Hélène közt folyó csevegést, hogy jöttére egyszerre megszakadt a beszéd fonala; mindezt látta feleségének szeméből is. Ilyenkor, hogy ne engedje át magát bosszuságának, elvont disszertácziókba kezdett. Látta, hogy iskolatársa inkább barátja feleségének, mint neki. Ez bántotta őt. Szemrehányást tett magának ez érzésért, de már a szemrehányás révén is mindig erre a dologra gondolt. Egész megszokta, hogy Hélène és Armand mindig egyszerre, együtt jelenjék meg lelkében. Mikor azonban egyszerre két élő alak képe van előttünk, csakhamar arra is gondolunk, hogyan hat az egyik a másikra; Alfred igy, akaratlanul, kezdett gondolkodni az Armandt és Hélènet egyesitő vonzódásról. Megtudni felesége bajának okát, a mathematikai kiküszöbölés módszeréhez folyamodott. Ösztöne arra vitte, hogy mint problémát tanulmányozzon mindent, a mit Hélèneről tud. Valahányszor belemélyedt e rejtelembe, mindig egy gondolat lett az eredmény; elüzte magától e gondolatot; de az csak visszatért. Néha az jutott eszébe, hogy Hélène talán megmondta de Quernenek: mi a baja. Már-már meg akarta kérdezni barátjától, de aztán még sem kérdezte. »Gyöngédtelenség lenne«, gondolta magában; »ha feleségem nem mond nekem semmit, bizonyosan megvan rá az oka.« Egy nap azonban az asszony oly sápadt, oly levert volt, hogy Alfred végre neki bátorodott és megszólitotta:
- »Te szenvedsz, Hélène. Hát nem én vagyok a te legjobb barátod, a kinek megvallhatod, mi bajod van?«
- »Nekem nincs semmi bajom«, felelt az asszony és megint hazudott. De miért lett a szeme tele azzal a nedvességgel, mely elárulja a visszatartott könnyeket? Férjének szerető gyöngédsége uj gyötrelem volt gyötrelmében, már csak azért is, mert ellentéte volt ama másik ember szárazságának; amaz emberének, kinek emléke épp e pillanatban vonult végig lelkén. És ugyanekkor miért gondolt erre az emberre Alfred is? Hélène tartóztatta ez emléket, Chazel azonban elüzte magától. »Az én feleségem becsületes asszony«, igy elmélkedett. »Armand becsületes ember, nincs jogom őket gyanuval illetni, barátom érdeklődik Hélène iránt... ezt magam óhajtottam. Feleségem vonzódik Armandhoz... és miért ne vonzódnék? Hát nem lehetséges becsületes barátság egy férfi és egy nő között...«
Alfred az okoskodásokkal szokta megfojtani a gyanu viperáját. De mentől többet okoskodott, a gyanu annál inkább nőtt; mert bizalmatlanságával foglalkozva, gyakran gondolt a dologra, mely ezen a réven egyre sürübben jelent meg lelkében.
E tépelődésekkel küzködött egy februáriusi délután is, gyalog térvén vissza az orleánsi pályaudvarból, a hol hivatalos ügyben járt. Szép idő volt. Páris fölött langyos téli nap halavány, üde kék ege lebegett. Alfred befordult a Jardin des Plantesba; ezzel került egy kicsit, de sétálni akart. Egy nagy fasor kanyarodásánál hirtelen dobogni kezdett a szive. Azt látta, hogy a lombtalan fák alatt, beszélgetésbe merülve egy nő és férfi halad. A nő hasonlított Hélènehez, a férfi pedig Armandhoz... Csakugyan ők voltak... Alfred megismerte Hélène nyugodt járását és Armand kissé vontatott lépteit, melyek eszébe juttatták azokat a napokat, mikor közel ide a nevelő intézet udvarán sétáltak. De voltaképp miért döbbent meg ily fájdalmasan e találkozástól? Hélène és Armand e sétája igen természetes és igen ártatlan valami. Vagy közkertekbe szoktak menni, a kik roszban járnak? Még csak karjukat sem öltötték egybe... Ez világos... De akkor Hélène miért nem mondta a reggelinél, hogy Armanddal megy sétálni? Hiszen előre tudhatta, hogy nem talál semmi ellenvetésre! Titkolódzott? Miért titkolódzott volna? »Utólérem őket«, gondolta magában, »és elébök kerülök; akkor majd meglátom, megzavarodik-e Hélène... De nem, olyan szinben tünnék föl, mintha kisértem volna őket... Hátha puszta véletlenségből találkoztak?... Okosabb lenne talán most követni őket nyomon...«
Megundorodott a kémkedés gondolatától.
Azok meg csak sétáltak a széles fasorban, mely a bölények aklai és a medvék vermei mellett vonul végig. Fölöttük óriás fák csupasz ágai rajzolódtak szomorun, feketén a kék égre. Chazel érezte hogy a lába reszket és leült egy padra. Elgondolta magában, hogy ezt a találkozást vagy a legtermészetesebb dolog gyanánt kell felfognia és ez esetben gyermekesség, hogy nem szólitja meg feleségét és barátját; - vagy... E hirtelen támadt föltevés valósággal megbénitotta őt. »Majd minden kiderül, ha visszafordulnak«, igy gondolkodott. Egynehány percz telt el ez aggodalom és határozatlanság közepett. A sétáló pár eltünt a kis domb mögött, az utvesztő felé. Chazel szinte örült ez eltünésnek. Ürügye volt rá, hogy ne legyen kénytelen azonnal cselekedni. Végre távozott a kertből a másik oldalon levő kapun és azzal igazolta akarata erejének hiányát, hogy ez a legbiztosabb mód megtudni, mihez tartsa magát. Ha Hélène este emlegetni fogja e sétát, akkor az egész, mint ő is hiszi, maga az ártatlanság. De ha nem... A gondolatok csak ugy kavarogtak a fejében.
Megrendülése oly erős volt, hogy nem ment haza, hanem egész délelőtt sétált. Közeledett a pillanat, mikor beszélni fog feleségével; kivánta ezt a percet, de rettegett is tőle. Már-már visszafordult, hogy ismét a kertbe menjen... de már késő volt. Rászállt egy szajnai hajóra és a külvárosi nép közé keveredve nézte, hogy törik meg a viz a hidlábakon és hogyan nyaldossa a partokat. Gépiesen kisérte szemével a hidak szerkezetét s a nagy terhes hajókat, melyeken tiszta, élénk szinre festett faházacska áll. A levegő csipős lett, de ő csak Auteuillnél vette észre. Elment a viadukt alatt, a komédiásokkal teli népligetbe, a hova délutánonként kósza leányok és pártfogóik sokasága hemzseg. Gyalog tért vissza a végtelen hosszu kőpart mentén. Szorongása oly gyötrelmes volt, a minő kínt még soha sem szenvedett. Fájt a szive, baloldalt, fönt valami nyomta és minduntalan azt hitte, hogy elakadt a lélekzete.
Egészen beesteledett. A téli este jövetele olyan szomoru. A világosság haldoklása gyászosan hasonlit a gondolat haldoklásához! Végre elérkezett utczájába, bement az udvarba és föl a lépcsőn... Nem kérdezte meg: otthon-e a felesége. Egyenesen az asszony szobájának tartott és lassan bekopogtatott. Hélène csengő hangja szólalt meg odabenn: »szabad.« Szemközt állottak egymással és Alfred akaratlanul a nő lábára pillantott. Még mindig az utcai cipő volt rajta, egy kis por nyomával. Haj, be szerette volna vallatóra fogni! De ösztönszerüleg megfordult fejében az, a mi tehetetlenné szokta tenni a féltékenységet: minek vitatkozni azzal, a kiben nem bizunk? A bizalmatlanságot nem oszlatja el a tagadásával, mert nem hiszünk neki.
- »Honnan jösz ilyen későn?« kérdezte Hélène nyugodtan. - Hazudni tudó teremtésnek nem lehet ilyen a szeme, a mosolygása...
- »Találd ki...« szólt Alfred megcsillapodva, mert azt hitte, hogy felesége most el fogja neki mondani, kivel és hol sétált. Mikor azonban az asszony hallgatott, rettenetes aggodalommal beszélt tovább; »Auteuilből... járni akartam, mert egy kicsit rosszul éreztem magamat... És te hol voltál?...«
- »A városban. Vásároltam egyet-mást.« 
Ó, mért nem volt ereje a férjnek, hogy szemébe kiáltsa hazugságát! Alfred leült és a hegyes tőr még mélyebbre hatolt a szivébe. Hélène, hogy másra téritse a beszédet, könyve után nyult.
- Borzasztó egy regény ez, melyet de Querne adott nekem kölcsön... Egy asszony története, a ki megcsalja kedvesét, bár szereti. Mit ki nem találnak az irók manapság...«
És mialatt ezeket mondta ragyogott a szeme. A »kedvese« szót olyan hangsulyozással ejtette ki, hogy Alfred bele szédült. Hélène valami rejtelmes mélységet adott annak a három szótagnak. A szegény ember e pillanatban a vérét adta volna, ha felesége a sétáról szól. De hátha nem tulajdonitott Hélène a válasznak semmi fontosságot. Csakhogy sem ebédkor, sem egész este nem emlitette a sétát. Tiz óra felé megérkezett Armand frakkban; társaságba készült. Az asszony e szavakkal fogadta:
- »Mi ujság tegnap óta?...«
Ó, a hazug, a hazug!... Alfred egy asztal mellett ült és ugy tett, mintha irományokkal bibelődnék; és időnkint rá pillantott a beszélgetőkre, erre a két teremtésre, a kit ő legjobban szeretett a világon. Lehetséges volna, hogy bünös titok egyesitené őket, hogy megcsalták volna őt? Ez az Armand, a kit ő deákkorában labdázni látott, s a kit ugy szeretett mint a testvérét... Mily nemesség van homlokán! Mily előkelő minden mozdulata!... Ez az ember lenne gonosztevő? Mert ilyen jó barátot megcsalni gonosztett... És Hélène? Ez a klasszikus vonásu arcz, ez a szemérmes és büszke tartózkodás! Nem, ő, a férj a bolond. Az a séta ártatlan dolog. Felesége és Armand - mind a ketten jótékonyak, - talán a szegényeknél jártak. De akkor minek ez a némaság, minek ez a hazudozás? És miért hallgat ő maga is? Erre nem tudott felelni és beszélni sem birt, mint a hogy az imént megbénult cselekvő ereje. Azok pedig halkan csevegtek. Alfred hallotta jelentéktelen szavaikat és minden sejtelmes gyanuja, bizalmatlansága egyszerre, összesürüsödve rohanta meg lelkét.

VI.
Mikor Alfred Chazel szokás szerint jó éjszakát kivánt Hélènenek és magára maradt a szobában, oly hallatlan módon kezdett szenvedni, a minőre soha sem hitte volna magát képesnek. Most már nem volt több kétség. Felesége szemtől szembe hazudott neki. Ez lesujtotta. Hallotta azt a hangot, melynek legparányibb lejtéseit is ösmerte: »Mi újság tegnap óta?...« Ez a hét szótag rettenetesen hangzott fülében és szive mélyén. Örökre, visszahozhatlanul elveszitette ez édes hangban, e kedves szemekben való hitét. Őszinteség dolgában nincsenek kis vétségek és a ki egyszer hazudott, akármikor hazudhatott. Alfredet e pillanatban ugyanaz a természeti törvény gyötrötte, a mely meggátolta Armandt, hogy Hélèneben higyjen. Hazug teremtés!... Hazug teremtés!... És mikor ezt kiejtette, lihegett fájdalmában, köröskörül járva dolgozó szobáját, a hova most is, mint minden este megvonult.
Az egyik falon hosszu, fekete tábla függött teli algebrai formulákkal. A két ablak között magas, nyers fa asztal volt, arra való, hogy az ember állva irjon mellette. Odább egy alacsony iróasztal, a nagy mathematikai kötetekkel teli könyvesszekrény, Lagrange, Fresnel, Cauchy és Laplace arcképei. Egy bőrkerevet és egy szőnyeg fejezte be a békés szoba berendezését. Ez a nyugalom furcsa ellentét volt a föl s alá járkáló dult arcával. És ez az ellentét erősen szimbolizálta a tanulásra, hosszú reflexiókra, boldog munkára született ember lelkében lejátszódó drámát. Ez a szegény hős most végre kénytelen volt cselekedni.
Nem maradhatott meg e gyilkoló gyanuban: sem erkölcsi szempontból, ha nem akarta elvesziteni önmagának becsülését, - sem fizikailag, mert ez a kín türhetetlen volt. Mikor kétségbeesett mozdulattal felemelte fejét, szeme megakadt a táblán. Látta a krétával irott számokat, melyek közt nem volt sehol egy törlés, az ő tiszta munkájának jeléül. A mit látott, egyszerre magához téritette. »Okoskodjunk«, szólt fenszóval és önkénytelenül alkalmazta gondolkodásának szokott módszerét e szenvedélyes küzdelem közepett is. »Igen,« mondta még egyszer »okoskodjunk...« Leült a kandalló mellé egy zsöllyeszékbe és tenyerébe támasztva homlokát, összegyüjtötte gondolatait, melyek csakhamar a következő dilemma alakját öltötték: »Két dolog lehetséges: a séta meg a hazudság nyitja valami ártatlan dolog, alamizsna-osztás, véletlen találkozás és azért nem emlitették előttem, mert oktalanul féltek, hátha megneheztelek; - vagy pedig a séta és a hazudság azt jelenti, hogy Hélène és Armand közt valami titok lappang, vagyis nevezzük a dolgot a nevén: szeretik egymást. Harmadik eshetőség nincs. Ha az első eset forog fönn, semmi egyéb teendőm nincs, mint megpirongatni Hélènet, a mért engem olyan gyermekesen féltékenynek hisz; de ha a második eset...« Itt képzelete megakadt, a váratlan akasztotta meg. Soha sejtelme nem volt ilyen szerencsétlenségről. A fiatal kora óta vérévé lett szabály, melyen egész élete épült, e borzasztó feltevéssel szemben nem adott tanácsot. Akaratának nem adott irányt a világ rossz nyelvétől való félelem sem, mely az ilyen esetekben a legtöbb férjet vezeti; - sem pedig a fizikai kép hirtelen megjelenése, az az ostromló, türhetetlen kép, mely a féltékenyt megőrjiti, föltárva előtte a nemek egyesülését, a test odaadását, a lemoshatatlan szenynyet. Hogy Hélène és Armand szeretik egymást, Chazel számára egy pillanatig sem jelentette azt, hogy felesége a fiatal ember szeretője. Azt jelentette, hogy az asszony amannak adta a szivét. De akkor mi az ő kötelessége, a férjé? Előre elfogadott principiumok hiján a mathematikusok abszolut és ideális theoriái felé hajolt... »Ha én a Hélène boldogságának akadálya vagyok, kötelességem magamat feláldozni. Legyen szabad, váljunk el...« De most eszébe jutott fia; látta a hozzá annyira hasonlitó gyermek kedves arczát, szemét. »Fiamat nincs jogomban elhagyni«, mondta magában. »De hát magammal vigyem, megfoszszam anyjától?...« E lehetőség tragikuma ismét megzavarta elméjének irányát, és mint a félénk uszó a ki kelleténél beljebb merészkedett a vizbe, hirtelen visszatért oda, a honnan kiindult, »Hol a fejem?« nyögte, »az a kérdés, szereti-e Hélène Armandt, vagy nem.«
Megint fölállt és járkált, most már gyorsabban mint az előbb. »Mit, mit, mit tegyek?...« töprenkedett magában és a bizonytalanság érzése annyira gyötrötte, hogy végre azt mondta: »Ej, végezek... Beszélni fogok Hélènenel, - és pedig mindjárt.«
Az órára pillantott. Éjfél volt. Hát már teljes egy órája fetrengett e kinok között. Kiment dolgozó szobájából, kezében a lámpával. A vörös szőnyeges keskeny falépcső üres, néma és sötét volt. A cselédség már lefeküdt. Alfred a lépcsőn a korlátba fogódzkodott; lába reszketett, szája kiszáradt, torkát szorongatta valami. Eljutott az asszony szobájának ajtajáig. Halkan kettőt koppantott rá a keze fejével... Semmi válasz... Most megpróbálta a kilincset. Az ajtó zárva volt és a kulcs benne. »Alszik«, gondolta magában... A lépcsőn való lemenés, a bekopogtatás már elfogyasztotta azt a lázas erejét, a melyet a bizonytalanság adott neki; nem nyult többé a kilincshez. Mozdulatlanul állt. »Alszik«, ismételte; »ha felkölteném, mit tudnék neki mondani?« A lámpát a földre tette és a falhoz támaszkodva hallgatózott. Csak az éjjeli Páris zaja hatott hozzá. Elképzelte: hogyan fogadná őt Hélène: az ágyában fekve, feje körül hajának fonata, nyakán, kezecsuklóján a hálóing libegő csipkéje. Alfredet ez a gondolat szerelmes merengéssel töltötte el és az a rendes félénkség költözött beléje, a mely mindig, mikor feleségét kivánta. »Mit mondanék neki?... Azt, hogy hazudtál nekem? És mit felelne rá?...« Előre tudta, milyen sok mindenféle ürügygyel magyarázná meg Hélène a sétát. »Azt kérdezném tőle: Szereted Armandt...« Legott érezte, hogy ezt nem birná kérdezni. De mire való is volna? Ha nem szerelmes Armandba, hijába bántaná meg és csak növelné lelki eltávolodásukat. Ha pedig szerelmes bele?... nem vallaná meg. Pompásan tudott az imént hazudni. Egygyel több hazudság nem is kerül valami nagy megerőltetésébe.
Határozatlansága még nagyobb lett. Nem tett több kisérletet. Fölment dolgozószobájába. Egynehány perczre megnyugodott, mint az a nagy krizisek után már rendes. Az óra egyre járt. »Lefekszem«, gondolta magában. »Majd reggel határozom el, mitévő legyek.« Rendbe szedte asztalán az iratokat, a kandallóban pedig hamut kapart a parázsra, hogy tüz ne támadhasson. Igy szokta ezt mindig. Aztán szinte nyugodtan feküdt le.
De alig volt ágyában, kinjai megint kezdődtek. Látta a kert kopár fáit, melyek alatt Hélène és Armand sétált. Vajjon mit beszéltek? Az ismert hang megint kiejtette a végzetes két szót: »Tegnap óta.« A hazug, a hazug teremtés! És ebben a teljesen spekulativ természetben szükségképpen föltámadt a kivánság, hogy cselekedjék. Gondolatai megint két csoportba oszoltak: »Vagy szeretik egymást, vagy nem... Szeretik egymást?... Nem szeretik egymást? Hogy lehessen azt megtudni? Hélènetől? Armandtól?«
Egyszerre eszébe jutott, hogy de Quernenel kellene beszélnie. Ez a gondolat kielégitette a cselekvésre vágyást, s egyszersmind elhalasztotta a dolgot egynehány órával. Alfred azért összegyüjtötte elméjében mindazokat az okokat, a melyek mellette szóltak. Ez a beszélgetés nem jár olyas alkalmatlanságokkal, mintha Hélènehez fordul. Ha Armand és az asszony nem szeretik egymást, minden a régibe marad, mert Hélène nem is tudja meg, hogy férje gyanakodott és közbe lépett. Ha szeretik egymást, a vallomást hamarább kicsikarja barátjától, a ki őszinte ember és legalább még nem hazudott neki. Hogyan is felelhetett volna másképp, mint a hogy felelt Hélène kérdésére; »Mi ujság tegnap óta?...« Ez a bevezetés eleve megtiltotta a fiatal embernek, hogy szóljon. Meg aztán vannak gyanakvások, a mit a jó barátnak nincs oka eltitkolni jó barátja előtt. Vajjon nem fájna-e neki magának, ha Armand ő iránta sértő bizalmatlanságot rejteget a szivében és nem szól? Nem tekintené ezt a hallgatást nagy bántalomnak? Nos, ő nem fogja de Quernet ilyen bántalommal illetni. Föltárja előtte szivét. Ez eljárásnak meglesznek még a praktikus hasznai is. Megkérheti barátját, hogy kevésbbé sűrűn járjon hozzájuk. Ha megtudta, hogy gyanuja alaptalan volt és ha Armand ismeri a Hélène bánatának igazi okát, erről is kérdezősködhet majd egész bátran...
E hosszu éjszakán addig-addig forgatta fejében ezt a tervet, mig akarata végre megerősödött. Reggel felé belemerült abba a homályos és fárasztó álomba, mely a nagy idegerő-veszteségekre szokott következni. Mikor fölébredt, elsőben is föltett szándéka jutott eszébe és érezte, hogy, ha nem cselekszik rögtön, erre a szörnyü éjre még szörnyübb nap következik. Kilencz órakor hát becsöngetett Armand ajtaján. Szive remegett, de határozott volt. Az ilyen abstrakt, a cselekvéstől irtózó lelkeknek van energiája is, ha ezt az energiát támogatja az okoskodás. A szenvedélyes lelkek erejöket a vak ösztönből meritik, a száraz lelkek pedig az érdek világos szempontjából.
Chazel már jó ideje nem járt Armandnál. A csengetyü szavára előjövő inas a de Querne család régi szolgája volt, a ki egykor gyakran megfordult az intézetben, hogy urfiát ünnepnapokon haza kisérje. Alfrednek nagyon jól esett, mikor ez az ember most régi bizalmasságával kérdezősködött egészsége felől. A föltámadó emlékek valami barátságos hatást tettek rá.
- »A báró ur épp fürdik«, szólt az inas, csak tessék besétálni a szalonba«, - és föltárta az ajtót, - »ott vannak a friss ujságok.«
Odanyujtotta a lapokat és a kandalló elé térdelt, hogy a tüzre tegyen.
- »Chazel ur a báró urral téázik?« kérdezte aztán.
Ezek az apró előzékenységek elérzékenyitették Alfredet; mintegy megtestesült előtte a bizalmasság, melyben Armandnal élt. A szoba képe még jobban növelte ezt az érzést. Jól ismerte e szobát, évről-évre látta, hogyan gyülnek benne a butorok, a holmik. Minden látogatáskor észre vett valami csekély változást. »Nini ez is uj?...« szokta mondani barátjának, a ki aztán elmagyarázta neki, hogy mit ér a bevásárlott tárgy.
Alfred az alacsony könyvszekrényhez lépett és észrevette egynehány könyv kötésén, hogy ez még az iskolában nyert jutalmak közül való. Kivett egy kötetet és a zöld bőrön meglátta a Vanaboste-kollégium jegyét. Visszatette a könyvet, de egyszerre szeme előtt volt az intézet udvara. Mily boldog órákat töltött e kis zöld folton, Armandnal sétálva, a ki, bár annyi év mult el azóta, ma is hasonlitott az egykorihoz. Hogy még jobban meggyőződjék e hasonlóságról, reá pillantott barátjának képére, melyet Bastien-Lepage festett meg az ő mesteri finomságával és határozottságával. Majd a kandallópárkányon szétszórt fotografiákat nézegette. Ezeket a holt vagy élő pajtásokat ő is mind ismerte. Minden tárgy beszélt itt tiltakozva a barátság nevében, mely de Quernet és őt összefüzte. Éjszakai szenvedése után, hatalmasan érintette szivét a vonzódás e levegője. Megcsillapodott. »Milyen jó, hogy ide jöttem,« gondolta magában és zsöllyébe ülve, nézte a vigan lobogó tüzet. »Nyiltan meg fogok neki mondani mindent. Minek ravaszkodnám? Biztos vagyok benne, hogy minden kimagyarázódik.«
Idáig jutott elmélkedésében, mikor egy kéz érintette vállon. Armand volt; de az elmélyedt Alfred nem hallotta az ajtó nyilását. A fiatal bárón pompás tüzdelt fekete selyem köntös volt, lábán lakk czipő és körülötte az az üde mosdóviz-illat lengett, melyet Alfred igen jól ismert. Ugyanezt az illatot terjesztette reggelenkint a felesége is, mikor testének vonalait eláruló pongyolájában járt-kelt. Lelkének ez állapotában az a gondolat, hogy Hélène és Armand egy parfumt használ, épp elég volt arra, hogy a gyermekkori emlékek nyugalmát egyszeriben elfoglalja az a meghatározhatatlan, sejtelmes, kinos gyanu, mely az este és az éjjel gyötrötte. Az inas egy kis asztalt tolt a kandalló mellé; rajta volt a reggelihez való: az ezüst teás edény, a csésze, a piritott kenyér, a vaj és a méz.
- »Még egy csészét, Chazel urnak«, szólt Armand.
- »A nagyságos ur mondta már, hogy nem reggelizik«, válaszolt az inas.
- »Akkor hát megengeded...« szólt Armand vidáman.
Leült és csészéjébe öntött az igen fekete teából, aztán forró vizet rá; úgy számitgatta a keverést, mintha barátja nem is volna ott. Hát lehet ilyen nyugodt az olyan ember, a ki valamit titkol? »Nem«, gondolta magában Alfred, »ha titok lappangana közte és Hélène között, látogatásom megzavarta volna és rögtön kérdezősködnék, mit akarok?...«
- »Nem lep meg, hogy ilyen korán nálad vagyok?« kérdezte aztán; mint minden jóhiszemü ember, nem birt szinlelni: hangjában benne rezgett egész lelke.
- »Azt hiszem, hogy valami kis szolgálatot kivánsz tőlem és csak parancsolj velem... felelt Armand.
Aztán elgondolta magában. Még milyen együgyü is ez a szegény Alfred! Még azt kérdezi tőlem, hogy nem vagyok-e meglepődve, az azt teszi, hogy meg kellene lepődnöm; tehát nem várhatok egyebet, mint hogy Hélèneről lesz szó. Ez az asszony soha sem akarta nekem hinni, mikor mondtam neki, hogy férje végre is féltékeny lesz. Nos, hát most hazudni fogok, a hogy csak tudok, mert ez a kötelességem a nővel szemben...«
És vajat kent a piritósra, meglehetős szomoruan, hogy kénytelen hazudni; mert megmaradt benne a hiuság, mely oly gyakran tuléli az igazit, az érzelmek hiuságát.
- »Igen«, szólt Alfred olyan hangon, melynek komolyságából kiérzett, mily életbevágó őreá nézve ez a beszélgetés, »te barátom vagy... hiszem, tudom...«
Azt hihette volna az ember, hogy maga magát vallatja, meggyőződni saját őszinteségéről, még egyszer mondta: »hiszem«, és ugy nézett Armandra, a hogy még sohasem mert rá nézni világéletében. Szeme most még jobban fejezte ki azt a félszeg félénkségét, melynek révén Alfred minden vitában eleve a vesztes fél volt, lett légyen bár százszor igaza.
- És épp azért jövök most hozzád, mert barátom vagy«, beszélt tovább Alfred. »Armand, én a világ legboldogtalanabb embere vagyok...«
De Querne fölemelte fejét, mert az imént lesütötte, hogy kikerülje barátja tekintetét. Ugy tett, mintha csak azért nézne föl, hogy teát öntsön; pedig csészéje több mint félig volt. Most szemébe nézett ennek a becsületes embernek, a kit gondolatában olyan olcsón árult el ugyanebben a szobában, az első légyott előtt való este. Chazel leejtette az orráról a csiptetőt. Tiszta szemében egész lelke látszott. És egyszersmind oly szörnyü és igaz szenvedés nyilatkozott meg benne, hogy meghatóvá és tragikussá tette ezt a helyzetet, melyet Armand máskor mindig nevetségesnek itélt volna; mert hiszen nevetséges a megcsalt férj, a kit a csalás gyanuja emészt a csalóval szemtől szembe. Ez az egyszerü, puszta emberi fájdalom volt, az az igaz fájdalom, mely a vesénkig hat, mint az utcza sarkán kocsitól elgázolt járó-kelő orditása. Armand egyszerre érezni kezdte ezt az emberi vonzódást, aztán rögtön benső rosszullét fogta el a gondolattól, hogy e látható fájdalomnak ő az oka; és hallgatta Alfredet, ki igy beszélt tovább:
- »Olyan dolgokat mondok most neked, a miket voltaképpen nem lehetne nem elmondani. Hallgass meg!... Barátom, én igen boldogtalan vagyok, még pedig fölöttébb közönséges okból, az én történetem egy csöppet sem romantikus. Nagyon rövid: szeretem a feleségemet, a feleségem pedig nem szeret engem... Hogyan és mennyire szeretem őt, nem érheted föl észszel, nem, még te sem. Tudom, hogy félénk, ügyetlen ember vagyok; mindig is tudtam. Fiatalkoromban ábrándosan megalkottam magamnak a nő ideális képét... Ezt az alakot az én madonnámnak hivtam... Bolond dolgokat beszélek neked... De csak hadd mondom tovább. Ez az egyetlen egy nő volt az, a ki megvigasztalt, a miért a többiek fitymáltak. Mikor először láttam Hélènet, azt éreztem, hogy hasonlit ehhez a kimérához, a kivel sohasem találkoztam... Ne mosolyogj... Érts meg egy kicsit... Feleségül vettem őt... Csakhamar észrevettem, hogy nem boldog. Azzal vigasztaltam magamat, hogy az idő majd segit. De az idő nem segitett. Mártiromság volt látnom, hogy mindég unott, bágyadt, szomoru, és én nem változtathatok a dolgon. El nem képzelheti senki, micsoda gyötrelem ez! Kivált mióta Párisban lakunk, látom, hogy egyre szomorubb, az arcza soványodik, a szeme beesett. Beteg; naponként jobban fogy a szemem láttára és én mind ennek nem tudom az okát. Barátom, föl tudod-e fogni, mi az: mikor az ember azt látja, hogy egy asszony, a kit ugy szeretünk, mint a hogy én a feleségemet szeretem, óráról órára pusztul és még azt sem tudjuk miért?
Beszéltében fölállt. A mint a szavak az ajkára jöttek, egészen elrontották azt a tervet, a melyet hazulról idáig jövet csinált, hogy majd mit fog mondani. Egész addig jutott, hogy hangosan érezett. Végigsimitotta a szemét:
- »Messze tévelyedtem... Miért is mondom neked ezeket a dolgokat? Azért jöttem ide, hogy megkérdezzelek, tudod-e mi baja a feleségemnek...«
És megállt Armand előtt, ki szintén fölemelkedett. A báró fürkészte: mire czéloz régi pajtása. Számot vetett magával, hogy az ilyes beszélgetésben az a legfőbb dolog, hogy az ember semmi olyast ne találjon kiszalajtani a száján, a mit a másik nem tud. Erre a hirtelen kérdésre, a lehető leghatározatlanabbul felelt:
- »Hogyan tudhatnám én azt jobban tenálad?«
- »Armand», szólt Alfred és de Querne vállára tette a kezét, »ne hazudj nekem, én kész vagyok mindent hallani, én el vagyok szánva mindenre. Igen, ha Hélène szeret valakit, én nem leszek utjában, én elmegyek. Magammal viszem a fiamat, ő pedig hadd kezdje az életét elejéről... A bosszuálló férjet megvetem... A férj vagy nem szeret és akkor miért áll bosszut? Megsértett hiuságáért? Nyomoruság!... Vagy szeret, és ekkor köteles boldoggá tenni a szeretett nőt, saját boldogsága árán is... Én nem gondolkozom úgy, mint a többség!... felelj a kérdésemre Armand, szeret valakit Hélène?«
- »Még egyszer mondom: hogyan tudhassam én azt?«
- »Ej!« kiáltott Chazel és megragadva barátjának két karját teljes erejéből megszoritotta; »hát ki tudhatná, ha te nem? Annyira vaknak hiszel, hogy nem látom, hogy te az ő legbensőbb bizalmasa vagy? Ha Hélène nem magáról, életéről, érzelmeiről szól neked, ugyan miről beszélgettek mindig olyan végtelen sokat? És«, folytatta indulatosan, »miért hallgattok el, mihelyt én jövök, ha nem olyas dolgokról beszéltek, a miket nem akarjátok, hogy én is megtudjak? Miért bujkáltok előlem?«
- »Mi bujkálunk előled?...«
- »Hallgass«, kiáltott Alfred és befogta a száját. »Ne hazudj! Nem birom tovább türni a hazugságot. Az igazságot akarom tudni, bármi legyen is... Láttalak benneteket tegnap a Jardin des Plantesban, a nagy fasorban! Ott voltam... Láttalak benneteket, együtt sétáltatok és Hélène neked este mégis azt mondta: Mi ujság tegnap óta? Hát ez nem előlem bujkálás? Miért hazudtatok nekem mind a ketten?«
- »Igazad van«, felelt Armand, »azonnal szólnunk kellett volna neked. Lám, hogy válnak a legártatlanabb dolgok rejtelmes szinüvé!...«
És a legnagyobb nyugalmat tétetve azt mondta magában: »Hélène meg van mentve...« Következetes volt folytonos óvatosságában, minden légyott után megegyezett kedvesével, hogy mit fognak mondani meglepés esetén.
- »A feleséged valamelyik szegényétől jött és én találkoztam vele a kertben«, folytatta azután. »Együtt sétálgattunk egy kicsit, mert szép idő volt. Ő nagysága kért, hogy ne szóljak neked, mert megpirongatnád, a miért a külvárosokban, az isten háta mögött jár.«
Alfred ebben a tekintetben csakugyan vidéki maradt; gyakran emlegette, micsoda veszedelmek fenyegethetnek egy úri nőt, a ki Páris messzi zugaiban jár-kel.
- »Módodban van meggyőződni, hogy hazudom-e vagy sem«, beszélt tovább de Querne. »Ülj kocsira, eredj haza és kérdezd ki ő nagyságát, a kit csakugyan nem tudnék hamarabb értesiteni. Majd meglátod, hogy ő is csak ezt fogja mondani.«
- »Kinek tartasz te engem?« mondta Alfred. »Én irtózom a kémkedéstől, már azt is szégyellem, hogy igy beszéltem veled...
Azzal még közelebb lépett barátjához:
- »Armand, add nekem a becsületszavadat, hogy Hélène és te nem szeretitek egymást!«
- »A feleséged és én!« kiáltott de Querne. »Hát én a becsületszavamat adom, hogy köztünk nem esett el soha egy szó sem, a mely ne lett volna a tiszta, becsületes barátság szava. És most én kérdezem tőled: kinek tartasz engem?...«
És egész büszkeségének benső undorodásával gondolta magában: »Milyen gyávaságokat követtethet el egy nő egy férfival!«:
- »Akkor hát én kérek tőled bocsánatot, a mért gyanusitottalak benneteket«, szólt Alfred. »Azaz hogy én sohasem hittem, hogy köztetek valami rossz van. Nem. Mindkettőtöket sokkal jobban tisztellek. De azt hittem, hogy Hélène érzelemmel vonzódott hozzád, te meg ő hozzá. Hélène gyönyörü, te pedig, Armand, mennyivel különb vagy nálam! Szép, elegáns, elmés vagy. Bennem pedig nincs egyéb, csak ez«, és fájdalmas mozdulattal szive tájékára ütött. »Istenem, mit nem szenvedtem volna, ha igaz lett volna. Gondold meg csak: elveszteni mindkettőtöket, őt, a ki az életem és téged, a kit annyira szerettem!... Armand, te nem is sejted, milyen az én barátságom teirántad. Hadd mondom el végre. A mi korunkban az ilyes vallomások nevetségesek. De törődöm is én a nevetségességgel. Édesapám és Hélène után tégedet szeretlek legjobban. Én olyan vagyok mint a neu-foundlandi kutya: szükségem van valakire a kihez ragaszkodjam. Ez a valaki egész ifjuságomban te voltál. Gyermekkorunkban mindig azt szerettem volna, hogy valami áldozatot, valami nagyon nehéz, szinte lehetetlen dolgot kivánj tőlem. Olyan voltál a szememben mint egy édes testvér, a ki különb nálam. Nem irigykedtem rád; büszkélkedtem benned... Mikor megházasodtam, nem jöttél Bourgesba, te tudod miért... Mikor feleségemet bemutattam neked Párisban, dobogott a szivem; boldogtalan lettem volna, ha nem tetszett volna neked... Mindezt gondold el édes barátom«, és megszoritotta a kezét; »ha elgondolod, megbocsáthatod, a mi kinos, sértő dolgot mondtam neked... Elveszteni mindkettőtöket: téged és őt!... Világgá mentem volna... Szerelem, barátság! Mindent föláldoztam volna boldogságtokért... De tudtam: belehaltam volna!...«
Leroskadt egy székre. Nagy indulatai kimeritették. Eltorzult arczán ott volt minden fájdalma és Armand minden fájdalma, e gyöngeség láttára, kimondhatatlanul megindult. Alfred a lélek erejének igazságával föltárta előtte az egész helyzet valóságát. A férjek azért nevetségesek, mert vagy megalázott hiuságuk vagy diadalmaskodó hiuságuk látszik bennök. Alfredből azonban a megcsalt embernek olyan bizalma, olyan komoly szeretete és minden áldozatra készsége szólt szemben a hiuság aljasságaival, hogy Armand nem birt szólani. Ez ember vonzódása és tisztelete mint pofoncsapás érte őt. Ó, be szivesen mondta volna neki: »Hát igenis, én elszerettem a feleségedet. Az a mentségem, hogy nem tudtam, mennyire szereted őt és mennyire szeretsz engem. Most válaszsz olyan elégtételt, a minőt csak akarsz. Megadok mindent. Végezzünk«.
Igen ám, de Hélène? A házasságtörés titka nem csak egyé. Alfred iránt való kötelességével szemben állt egy másik kötelesség, és egy becsület. Mint a meghuzódott iskolás gyermek hallgatott hát e becsülettel szemben, mely ott szenvedett és sirt előtte. Ez a becsület, meglehet, igaztalanságot türt, de hogy együgyü volt, az bizonyos. Ha valaki reád bizza a tárczáját, te pedig ellopsz belőle egy pár bankót, az az ember a bizalmával való visszaélést szenvedett, de egyszersmind együgyü is. Te azonban tolvaj vagy. Armand, bármennyivel külömb volt is Alfrednél, most árulása és barátjának jóhiszeműsége révén oly megalázódást érzett, a mely minden magasabb léleknek türhetetlen; ez csak egynehány perczig tartott, de keserves volt.
- »Ne vess ügyet jajgatásomra«, szólt Alfred. »Ez csak az idegek gyöngesége, igazán nem tudom mi lel, hiszen megtaláltam azt a megnyugtatást, a melyre szükségem volt... Köszönöm!...« 
És megcsókolta barátját, mint testvér a testvért. Armand érezte, hogy e csóktól vére az arczába szökik.
- »Ugyan csillapodjál«, szólt zavartan.
- »Hiszen nyugodt vagyok. Te oly jó voltál, oly szivesen hallgattál meg. Hej«, folytatta fájdalmasan, »miért nem beszélhetek Hélènenel is igy? Ő előtte olyan szégyellős, olyan félénk vagyok...«
- »Igaz is, hogy te minden csekélységből nagy dolgot csinálsz...« mondta Armand és az volt a czélja, hogy kedvesét megkimélje holmi kegyetlen jelenetektől. »Akarod tudni, hogyan vélekedem a feleségedről? Ez a véleményem egyre erősebb lett, valahányszor csak beszéltem vele. Neki az a baja, hogy az életmódja megváltozott. A párisi levegő, a párisi szokások, a párisi emberek, minden bántja őt. Nagy kimélettel kell vele bánni. Főleg a vitatkozást kerüld, légy iránta gyöngéd.
- »Igazad van«, mondta Alfred.
Eszébe jutott, hogy körülbelül ugyanezeket a szavakat hallotta az orvos szájából is, s ez a találkozás egyelőre megnyugtatta. Megrázta fejét és egy nagy jámborságot mondott, a melyen azonban Armandnak nem volt kedve mosolyogni:
- »Én önző vagyok, mindig csak a magam fájdalmát látom. De Hélène bizik benned, ládd, már nem vagyok féltékeny. Beszélj neki rólam; mondd meg neki, mennyire szeretem, mennyire kivánom boldogságát... Magyarázz meg neki mindent, neked hinni fog. Istenem, oda adnám az életemet, ha szemében, mikor rám néz, a szeretetnek egy csillámát láthatnám...«

VII.
Mikor Alfred Chazel távozott, a magára maradt Armand szükségét érezte, hogy tisztán lásson saját lelkébe. Gyermekkori barátjának látogatása valami különös rosszullét érzését költötte föl benne; és ez érzéstől nem tudott megszabadulni se reggel, se délután, mikor ügyes-bajos dolgaiban járt el. Légyott is volt kitüzve e napra, de irt Hélènenek és holmi potom ürügygyel kimentette magát. Aztán szobájában és a kocsiban, mely egyik utczából a másikba vitte, bátran, őszintén vallatta önmagát. Testi mozgással akarta elüzni azt a meghatározhatatlan, kinos szomoruságot, mely ama jelenet óta reá nehezedett. Végig járt egy csomó boltot, számlákat fizetett, névjegyét hagyogatta családoknál, a hol hónapok óta nem járt; és e közben szüntelenül vizsgálta lelkiismeretét: miért rázta meg ennyire egy természetes dolog, melynek előbb-utóbb el kellett következnie és a melyből ime nem lett semmi baj.
És mégis, mikor Chazelre gondolt, égő seb vérzett lelkében. Hiusága szenvedett nagy vereséget.
Alfredet ő gyermeksége óta alsóbbrendü teremtésnek szokta tekinteni; e szerencsétlen ember feleségét egy csöpp lelki furdalás nélkül szerette el; és most egyszerre összezúzza őt nagylelküségével. Hiába ellenkezett volna. Kettejök közül ő, Armand játszotta a hitvány szerepet és egész valója szenvedett bele, mert gyermekkoruk óta megszokta, hogy minden legcsekélyebb dologban is ő legyen az első. Ha vendéglőbe mentek, ha kirándultak, mindig Armand fizetett, valamint hogy ő győzött a játékokban is, és ő volt az első eminens. Hiusága nem engedte, hogy valami pályára lépjen. Hiusága vitte a szerelmi kalandokba is. És most porig meg volt alázva. De levertségének volt egy nemesebb oka is. A szánalom hurja rezdült meg benne, mikor teljes egy óra hosszáig azt a szörnyü panaszkodást hallgatta. Armand de Querne lelkének szárazsága nem volt teljes. Abból eredt, hogy minden indulata előbb az agyvelőn ment át, mielőtt a szivbe jutott volna. Ama lelki torzultság révén, mely vele jár minden olyan szerelemmel, mely nem a szivből fakad, okokat kellett keresnie, hogy igy vagy amugy érezhessen. E sajátságosságából keletkezett betegsége, a szeretni nem birás. Soha sem tudott hinni a női sziv igazságában és aztán ezzel igazolta maga előtt, hogy semmi asszonyt sem tudott teljes lélekkel szeretni; az e fajta természet a legnyomorultabb, mert az önzés leggonoszabb cselekedeteire visz, de nem adja meg az igazi önzők fagyos és semmivel sem törődő derültségét. Igy történt, hogy ez a fiatal ember minden lelki furdalás nélkül lett Hélène szeretőjévé és olyan nyugodtan taposta lábával a barátságot, mint légyottos szobájok szőnyegét.
És ime az Alfred szenvedése mégis megrázta egész valóját. E szenvedés őszinteségében nem kételkedett; érintette, mint valami tárgyat, hitt benne, érezte. És ekkor egyszerre, először vetett számot tettének egész sulyával. Ha csak gyanitotta volna, milyen mély a Chazel szerelme Hélène iránt! Ha tudta volna, a barátságnak mely hevével szereti őt ez az ember! De lám szokásunk másokról fogalmakat alkotni, a melyek aztán nem válnak be igazaknak. Gyakran mondjuk valakiről, ez senki; és nem igen gondolunk többet vele, mint egy állattal, vagy egy növénynyel. Megesik azonban, hogy szembe kerülünk egy szivvel, mely dobogott és mi általdöftük; egy boldogsággal, mely élt és mi megöltük. Mily félreértés ilyenkor a vétek és hány vétek van, a mely csupán helyrehozhatatlan rosszulismerés!
Armand de Querne fejében egész nap ezek a gondolatok jártak és mindig velök volt, mindig uralkodott rajtok Hélène képe. Kiért csalta meg Alfredet? Hélèneért. Kinek áldozta föl gyermeksége és ifjusága emlékeit olyan könnyen? Hélènenek. Ki miatt adta azt a szégyenletes becsületszót? Hélène miatt. Most a fiatal ember kedvese iránt való érzelmeiben odáig jutott, a hol már a legcsekélyebb bántódás is türhetetlen; hát még az a nagy megalázás! Nem csalódott az első légyott való este, mikor arra a meggyőződésre jutott, hogy ezt az asszonyt soha sem szeretheti. Aztán a kéj mámorának egy elég édes korszaka következett, a melyben átengedte magát az örömnek, hogy ilyen gyönyörü és szenvedélyes kedvese van. De ekkor sem hitegette magát illuziókkal érzelmének mivolta és tartóssága felől. Hélène szerelmének kitöréseiben csak azt a romantikusságot látta, melyet a rossz könyvek és ostoba álmok között töltött vidéki élet megmagyaráz. »Ez egy madame Bovary,« gondolta magában és ez ötlettel megfelelt mindenre. Ha a hitetlenség nyavalyája beleveszi magát egy szivbe, minden apróság csak növeszti. Hélène ellen lett minden: öröme, bánata, beszéde, hallgatása. Ha mélyen megrázkódott lelke egész erejével engedte át magát impresszióinak, Armand rosszul itélte meg; azt mondta rá: ez parázna teremtés, semmi más. Ha tartózkodó szomoruságba merült, Armand rosszul itélte meg: hatásra vadászik, pozituráz. Ha Hélène róla és életéről kérdezősködött, Armand azt mondta rá, hogy zsarnok. Ha pedig hallgatott, kész volt az itélet, hogy álszenteskedő... És Armand látszólag következetlenül mégis engedelmeskedett Hélène szerelme követeléseinek. Ilyesmit gyakran cselekszenek a közönyösek, a kik szeretnek kikerülni minden összeütközést. De Querne, hogy megkimélje magát holmi apró kellemetlenségektől, sok szokásáról lemondott. Egyre-másra utasitotta vissza az ebédeket, látogatásokat mulasztott el és ritkán ment klubjába, a hol addig mindennapos volt. »Már soha sem látni önt... - Azt hittem, elutazott... - Gonosz ember, ugyan micsoda boldogságot rejteget előlünk...« Ilyes frázisokkal fogadták őt mindazok, a kikkel az utczán, a vendéglőben, a szinházak folyosóin találkozott. E frázisok eleinte mosolygásra inditották. Most azonban már mintha sajnálni kezdte volna régi életmódját. A mint a megszokás csökkentette benne Hélène birásának kéjét, azon vette magát észre, hogy valóságos honvágygyal gondol vissza szabad életének izetlen szórakozásaira, a melyeket, mihelyt folytatja őket, ismét gyülölt robotnak fog tekinteni. Mindezek a sokféle impressziók terhessé kezdték tenni Hélènenel való viszonyát, még jóval a jelenet előtt, melynek kinos emléke most üldözte... És most, hogy az a jelenet megtörtént, lehet-e folytatnia ezt a viszonyt?
Nem. Nem lehet. »Elvégre is«, gondolta magában, »én hajlandó vagyok magamat megvetni bizonyos fokig, de azon tul nem. Ha Alfred nem is beszélt volna...« beleragaszkodott ebbe a gondolatba és hangosan, kaján nevetéssel folytatta: »ha nem is beszélt volna, akkor is csak ott volnék, a hol most vagyok. De nem érezném ennyire. Megelégeltem ezt a hazudságot... Piha! Piha...« kiáltotta és szájában valóságos fizikai keserüséget, szinte igazi hányást érzett arra a gondolatra, hogy Alfredet őszinte, gyöngéd lépése után is tovább csalja. - »És nem tehetem a nő miatt sem«, gondolkozott tovább. »Ha a gyanu fölébredt, soha sem alszik el többé egészen. Alfred végre is megtudna mindent. Kémlelné, vagy kémleltetné feleségét... Mi lenne ebből? Tettenérés, botrány, és az a boldogtalan Hélène egyszerre elvesztené helyzetét, gyermekét és alkalmasint vagyonának egy részét is, s mind ezt csak azért, hogy kénytelen legyen velem élni, a ki nem szeretem, és a kit ő nem szeret...«
Hogy erőt adjon a végleges szakitás tervének, mely már alakot kezdett ölteni fejében, ragaszkodott az utóbbi gondolathoz. Nem, Hélène nem szereti őt. Csak hiszi, hogy szereti, mint a hogy hitte, hogy szereti Varadesot, meg a többit: mert hiszen volt több is, amaz axioma szerint, hogy az ember sohasem lehet egy nőnek sem első, sem második kalandja. »Majd ha szakitunk, nagy sirásos jelenet lesz és Hélène egynéhány hétig melankoliában fog szenvedni, hogy majd következő szeretőjének égre emelt szemmel mondhassa: »Mennyit szenvedtem, édesem!...« vagy a legjobb barátnőjének: »Ó, azok a férfiak, azok a férfiak!...« Egy pillanatra csuf vidámság lepte meg, majd tovább folytatta elmélkedéseit: »Furcsa állatok az asszonyi állatok! Lám itt egy fiu, a kinek van szive, naivsága, hite, mint ők szokták mondani; tud szeretni (ez is az ő szótárukból való), és a felesége mégis megcsalja. Kiért? Egy magamfajta czinikusért, ki amannak épp az ellentéte vagyok. De ha én nem lettem volna, lett volna valaki más, még rosszabb. Ez ugyan megalázó a hiuságra nézve, de könnyiti a lelkiismeretet... Igenis, lett volna más...« Egynehány percz mulva aztán igy folytatta... »Ez különben gyönyörü egy okoskodás az igazolásom kedvéért! Hiszen a gyilkosságra is lehetne alkalmazni! Ha nem öllek meg most, ugyis meghalsz előbb-utóbb, valami más módon. Az az igazság, hogy a házasságtörés szörnyen undok. Piha! Piha!...«
E szomoru itéletet forgatva fejében ment haza. Mikor ismét szalonjában volt szemben a karosszékkel, melyben Alfred reggel ült, még jobban érezte, hogy nem lehet tovább a Hélène kedvese, - nem egy napig sem. »Végezni és szakitani kell mindjárt«, mondta fennszóval. Leült, irni Hélènenek; de csak légyott-kérést, mert őrültség levélben szakitani és ilyen fegyvert hagyni a nő keze közt. Hogy elutazzék és ne lássa többé viszont Hélènet, mint már több szeretőjével tette? Az a jelen esetben lehetetlen, mert akkor Alfredet sem láthatná többé viszont. Tehát jelenettel kell szakitani. A kérdés csak a hely megválasztása. Hélènenél? Hátha ájuldozni kezd és bejönnek?... A rue Stockholmban? Hátha az asszony a keblére borul és az érzékek láza győz?... Akkor hagyja el, hitványul, miután birta? »Itt nálam lesz legjobb«, gondolta magában. »Az inasom itt van közelben s ez elég ok, hogy ne engedjek neki... Ha pedig ájuldozni kezd, kéznél van kis uti patikám...«
Azzal megirt egy teljesen korrekt levélkét, melyben Alfred, ha el találja fogni, nem lel egyebet, mint egy természetes, bár kissé nagyon is bizalmas meghivást, hogy Hélène jöjjön el hozzá az albumokból jelmezt keresni ki a bálra. Igazolni ezt a meghivást azt irta, hogy az albumok igen nagyok és igen nehezen szállithatók. Mikor elküldte ezt a levelet, elszomorodott. Egyszerre maga előtt látta Hélènet, a mint megörül e soroknak. Már kétszer volt a rue Lincolnbeli lakáson és ilyenkor nem tudott hova lenni a boldogságtól. Mily csalódás várt most rá! »Ej«, gondolta magában Armand, »legyünk erősek! Egy hónap mulva Londonba megyek a saisonra. Mikor visszatérek, ők már a vidéken nyaralnak. Ez a csúf dolog tehát még jobban fog végződni a többinél. Szegény Alfred!... Még mindig van időm becsületes ember módjára eljárni...« Igy gondolkozott, és nyomorult szivünk oly ügyes önmagának megcsalásában, hogy hitte is, a mit gondolt.
Másnap délután kettőre járt az óra, mikor Chazelné belépett abba a szalonba, a hol azelőtt való nap a férje beszélt s a kedvese gondolkodott. Kétségbeesés csapott volna le a lelkére, ha sejtette volna, mik voltak azok a szavak és gondolatok; azonban nem tudott semmit, csak örült, hogy barátját olyan hosszu idő mulva viszontláthatja. Ez a negyvennyolcz óra végtelennek látszott neki. Mikor az inas előtt elhaladt, egy kis idegesség rázta meg, bár arcza el volt fátyolozva és az az ember bizonynyal nem tudta kilétét. A viszontlátás öröme volt az erősebb, - az öröm és az aggodalom. Mert mióta elvesztette szerelmöknek mámoros bizonyosságát, mindig azon tépelődve vált el Armandtól: vajjon milyen lesz, mikor ujra találkoznak?...
Most is, mialatt letette karmantyuját és felöltőjét, egyben boldog és nyugtalan volt. Levette fátylát is és csak ekkor mondta: »Jó napot«, fejét a fiatal ember vállára téve és fölnézve reá. Ez az egy pillantás elég volt, hogy meglássa Armand arczán az elkövetkező beszélgetés jósló jeleit. De Querne még nem szólt semmit és Hélène már tudta, hogy nem az albumok végett hivta őt ide és tegnapi mentsége, hogy nem jön, hazug ürügy volt, mert valami komoly dolog történt... De mi? Alig két napja, mikor a Jardin des Plantesban sétáltak, Armand enyelgőbb, kedvesebb és kevésbbé zárkozott volt, mint máskor. Hélène szinte hangosan mert érezni előtte és most egyszerre megint megzavarja valami a bizalmasságot. Vajjon mi készül? Armand leültette őt és az üdvözlést nem viszonozta egyébbel, minthogy megczirógatta a haját; aztán beszélni kezdett, elmondta Alfred tegnapi látogatását, és hogy Chazel meglepte őket a Jardin des Plantesban.
- »Ön mindig a szememre hányta, hogy szertelenül óvatos vagyok. Most láthatja, igazam volt-e, mikor mindig azt mondtam, hogy Alfred féltékenykedni fog. Mit mondott önnek az este?«
- »Semmit«, felelt az asszony.
Bár Alfred féltékenysége és a hazudság nyilvánvalósága sulyos következményekkel fenyegette, e pillanatban csak azt akarta tudni, hogyan védelmezte meg Armand szerelmét, - szerelmöket; és azt kérdezte:
- »Ön meg mit mondott neki?«
- »Ha csak magam forgok szóban«, válaszolt Armand, »elképzelheti, hogy nem álnokoskodtam volna ez őszinteséggel szemben. Én elvégre is megsértettem őt, neki joga van bármely elégtételre, és nekem nagy megkönnyebbülés lett volna, ha felajánlhatok neki mindent. De önről volt szó és én szavamat adtam neki, hogy ön között és közöttem soha sem volt egyéb barátságnál...«
Elhallgatott egy kicsit, azután már izgatottakban beszélt tovább:
- »Minthogy pedig soha sem volt szokásunk, se neki, se nekem, hogy kétféle becsületszavunk legyen, egy igazi, meg egy hamis, Alfred hitt nekem és egyelőre megnyugodott...«
Hélène hallgatta és nézte, Armand pedig a térdére könyökölve, állát a tenyerébe támasztva, a kandalló tüzébe bámult.
Az asszony eltöprengett magában: »Ha szakitásra kerülne a dolog, vajjon szeretne-e engemet annyira, hogy elutazzék innen velem, nekem adni egész életét és elfogadni az enyémet? De mit akarhat mondani?...«
Némán várta, mi következik most. Nem is sejtette, mi vár rá. Armand, hogy folytassa beszédét, erős hangsulylyal ismételte az utolsó két szót:
- »Megnyugodott... egyelőre. De a mi viszonyunk mostantól fogva fölöttébb nehéz... Ne feledje, hogy az olyan embernek, a ki nem gyanakszik, a legrosszabb is kedvező bizonyság... Ha azonban gyanakszik, épp az ellenkező áll elő... Ugy-e igazam van?«
De Quernet bántotta Hélène folytonos hallgatása. Az asszony hátra támaszkodva ült a zsölylyében és két kezét a szék karján nyugtatta. Félig nyitott szájjal, szinte lihegve kémlelte, látszik-e kedvesének arczán csak egy szikrányi szerelmes indulat. De csak azt az elmélkedő szárazságot látta rajta, a melylyel az ember egy ügy részleteit szokta csoportositani. Főleg hangja, minden legkisebb árnyéklatában ösmerős hangja, mely szivének legtitkosabb redőibe szokott hatni, - a hangja volt kegyetlenül kemény, szinte érczes. Hát ez megint egy epizódja az ő hosszu vértanuságának, hogy oda van lánczolva egy holt lélekhez, melyben az egy rezdülést sem támaszt, a mi őt kinos vonaglásba dönti. De erre a kérdésre: »Ugy-e igazam van?« mégis felelt, nyugtalanságtól elfojtott hangon:
- »Meglehet... Ön jobban tudja ezt nálam.«
Aztán erejét megfeszitve kérdezte:
- »És mi következik mindebből?«
- »Mindenekelőtt igérje meg«, felelt Armand, »hogy nem veszi rossz néven, a mit mondani fogok... Higyje meg, nekem mindig legfőbb az ön érdeke... Ugy-e hiszi?...«
Miért hajtotta le Hélène ez egyszerü szavak hallatára a fejét, mintha máris leolvasta volna amaz ajkról a szakitás végzetes igéit? Miért szeretett volna felkiáltani, mint a rémkorszakban, az az elitélt asszony: »Csak még egy pillanatig ne, hóhér ur!« Ó, miért van meg a szerető szivnek az a second sightja, mely megkettőzi a boldogtalanságot, mert előre megmutatja?
- »Reá kell magunkat szánnunk, hogy elváljunk egy kis időre, mig Alfred gyanuja csillapszik«, folytatta a fiatal ember. »Mindössze négy-öt hónapról, vagy félévről van szó, nem többről... Én megkönnyitem önnek a dolgot. Elmegyek Párisból, bár megvallom, épp most igen alkalmatlan nekem... De az ön nyugalma az első...«
Még többet is beszélt. De Hélène nem hallgatta. Ő előtte nem a veszély lebegett. Törődött is ő a veszélylyel. Ő csak egy szerencsétlenséget ismert, hogy nem láthatja Armandt. Ez az ember a négy-öt hónapos vagy féléves elválásról ugy beszélt, mintha a szép időt emlegetné, vagy egy uj darabot, vagy egy látogatást. Neki oly egyszerünek látszott, hogy ne legyen többé a városban, a hol Hélène van és hogy lemondjon mindennapi édes találkozásukról! Nem, ez az ember nem szereti őt.
- »És ön nekem ezt csak igy nyugodtan adja tudtomra», szólt az asszony. »De mi lesz belőlem, ha e távollét után ön nem fog többé engem szeretni? Mi marad nekem?...«
- »Kérve kérem«, válaszolt Armand és türelmetlen volt, mert sejtette, hogy a beszélgetés más irányba térül, »kérem, ne zavarjuk össze a kérdéseket. Ebben a pillanatban férje féltékenységéről és az ön biztosságáról van szó... Szükséges-e egy időre eltávolodnunk egymástól? Igen-e, vagy nem? Ezt kell eldönteni.«
- »És ha én más megoldást ajánlanék? A férjem féltékeny. Biztosságom veszedelemben forog. Akkor hát vigyen engemet magával. Inkább elvesztek mindent, csakhogy ön az enyém maradjon...«
Miközben igy beszélt, majd elnyelte a szemével Armandt. Ez embernek most végre csakugyan ki kellett tárnia a lelkét. Az asszony abban az állapotban volt, mint mikor mindent koczkára teszünk, hogy az igazságot megtudjuk, fogjuk, szólitsuk, tapintsuk, akár csak valami tárgyat, ha bele halunk is!...
- »Ön jobban tudja nálam, hogy ezt nem tehetem«, szólt de Querne. »S hogy miért nem? Ön megfeledkezett fiáról. A feleséget el szabad venni a férjtől, de nem az anyát gyermekétől!«
- »Hát miért nem mondja meg nekem nyiltan, hogy nem szeret többé? Mire való ez a sok frázis, ez a kimélgetés? Azt hiszi talán, hogy nincs bátorságom a valóságnak szemébe nézni, akármi legyen is?... Esküszöm, Armand, sokkal kevésbbé lesz kegyetlen, ha ezt nekem mindjárt megmondja... Armand, mondja, hogy nem szeret engem már! Meg fogom érteni, nem neheztelek és elmegyek, egyedül, a fájdalmammal... Ezt a fájdalmat ön okozta, öntől való lesz legalább ez is, - de ne hagyjon ebben a szörnyü bizonytalanságban, és ha szeret, ne beszéljen távozásáról ilyen hidegen, ilyen egykedvüen. Istenem, milyen kinokat szenvedek!...«
Ajka félretorzult, lélekzete rövid lett, szemébe könnyek, nagy, nehéz könnyek szöktek, aztán egyenkint alágördültek arczán, valóságos barázdákat hagyva maguk után.
»No, itt a sirás,« gondolta magában Armand, és a könnyek nem hogy meginditották volna, hanem egész a haragig izgatták. Ez a szenvedés nem keltett benne rokonérzést, mint az Alfredé, talán a nem különbsége miatt; mert az asszony fájdalmát nem mindig értjük meg ugy mi férfiak, mint a férfiét. Néha pedig, mikor a kedvesünknek okoztunk gyötrelmet, gyávaságunk annyira megaláz önmagunk előtt és annyira bánt, hogy nem birunk elérzékenyedni. De Querne fölállt és a szobában járkálva elgondolta magában: »Miért ne végeznék vele mindjárt?«
- »Igazán nem tudom, miért sir?...« szólt aztán. »Abban a mit önnek mondtam, nem volt semmi, a miből ne sugárzott volna a legnagyobb szeretet...«
Hogyne vette volna észre az asszony, hogy nem él többé evvel a szóval: szerelem!
- »De mivel kivánja, hogy őszintén beszéljek, engedelmeskedem... Az elválást nem csak ön miatt kivánom, hanem magamért is... Hélène, mi köztünk most olyan gát van, a melyet becsületes ember nem hághat át.«
- »Minő gát?« válaszolt Hélène és volt annyi ereje, hogy fölemelje könnyes, sápadt arczát.
- »Egy férfi teljes bizalma«, felelt Armand érdesen. »Alfred, mikor itt volt, ezen a helyen, nem csupán féltékenységéről beszélt, hanem azt is megmutatta, mily tisztelettel, mily barátsággal van irántam... Gyanusitott engemet és mégis nyilt szivvel jött hozzám... Ebben a szivben nincs semmi alacsonyság, semmi keserüség, de annál több nemes érzés, egyenesség, őszinte barátság... Hélène én ezt az embert nem birom tovább csalni... Szörnyen megvetném magamat...«
- »Hát én?« kiáltott az asszony és most ő is fölkelt. Végképp kiforgatta őt magából és földühösitette, hogy kedvese a férjét magasztalja. »Vajjon nekem nem kellett megalkudnom mindezzel, mielőtt önhöz mentem? Vagy azt hiszi ön, hogy nekem már a véremben van a csalás és a hazugság? És habozott-e ön egy pillanatig is, azt kérve tőlem, hogy csaljam meg ezt a becsületes embert, ezt a bizó barátot, mikor engemet kivánt?... Ó, akkor nem szégyellte magát miattam, de most szégyelli magát önmaga miatt!... Megtiltom, hogy becsületről, megszegett esküről, megcsufolt barátságról beszéljen. Nincs joga hozzá, mert önre, érti? önre háramlik minden! Vagy nem ön könyörgött nekem, hogy legyek az öné? Feleljen most ön is, igen vagy nem?«
- »Bocsánatot kérek«, válaszolt Armand. »Tekintsünk végig a történteken. Szerettük egymást. Ön tudtommal nem volt hajadon leányka. Én pedig nem voltam gyermek ifju. Nem akkor kezdtük az életet, mindketten tapasztaltak voltunk. Nem igaz? Tudtuk, mely utra térünk. Nekem kötelességem volt, hogy önt ne kompromittáljam. Hát beszéltem önről valaha bárkinek is a föld hátán? Kötelességem volt, hogy ne háboritsam nyugalmát. Most, hogy háboritom, megyek. Ami pedig az én lelkiismeretemet illeti, engedje meg, hogy magam itéljem meg, mit parancsol nekem és mitől tilt el engem.«
- »És félév mulva nyugodtabb lesz a lelkiismerete?« vágott vissza Hélène. »Ej, legyen ön logikus és őszinte, ön nem ideiglenes elválást, hanem szakitást akar... Ezt legalább mondja meg nyiltan, ha azt akarja, hogy tiszteljem.«
- »Hát akarom«, válaszolt durván a fiatal ember, kit a máskor oly szelid, oly alázatos asszony hirtelen föllázadása megdühösitett.
- »És ön azt hitte, hogy azzal végezhet velem? Egyszerüen itt hagyott volna magamban, elutazott volna, irt volna nekem egynehány levelet, azzal vége!... Szép frázisokat mondott volna. Tudtuk, mely uton járunk... Én nem voltam kisleány!... Mind a ketten tapasztaltak voltunk... Igazán szeretném tudni«, szólt az asszony, a növekvő düh fájdalmas gunyosságával, »igazán szeretném tudni, mit értett ön?«
- »Mire való volna az?« szólt Armand.
- »Én pedig tudni akarom«, kiáltott Hélène indulatosan; »legalább azt jogom van tudni, hogy mit gondol ön rólam«.
- »Ön olyan frázisok mondására kényszerit engem, a melyeket bánni fog. Most feleljen nekem ön is: hát azt hiszi, hogy én nem ismerem az ön multját?«
- »Az én multamat?« kérdezte Hélène és szinte megsemmisült az ámulattól; a mit a fiatal ember a leleplezés okozta ijedelemnek gondolt.
- »Bizonyitékokat akar ön?« szólt de Querne még keserübben. »Hát elfeledte a de Varades urral való viszonyát?«
- »Ah!« kiáltott az asszony, »ez mégis becstelenség!... Varades?...«
Végigsimitotta a homlokát, mint a ki nem tudja, hol van.
- »Könyörögve kérem, mondja, hogy nem hiszi ezt! Édes szerelmem, mondd, hogy nem gondolsz ilyet rólam... Ó, mondd, mondd, mondd.«
- »Én pedig hiszem«, válaszolt Armand.
Kedvesének sikoját nem engedte szivéhez férni a multra való száraz, gonosz féltékenység, mely valami szomorú anomália révén, mindig fájdalmat okozott neki ez asszony mellett, bár nem szerette ezt az asszonyt.
Hélène vérét megfagyasztotta ez a válasz.
- »Hát ha hitte, akkor mért nem szólt nekem soha róla? Ha ez a gondolat uralkodott akkor is önön, mikor azt kivánta, hogy legyek az öné; ha úgy itélte, hogy ezen a réven kevésbbé terheli a felelősség, miért nem kételkedett? Bizonyos volt a dologban, látta?... És mellettem nem szólt semmi, hogy hátha nem is igaz ez, - semmi, éppen semmi? Hát tudja meg, hogy bünös ember az, aki elveszi egy nő szivét, és a saját szivében ilyen gondolatokat rejteget.«
- »Ej!« válaszolt de Querne és egyet vont a vállán, »ön engemet nevetségesnek tartott volna, ha nem akartam volna a kedvese lenni. A kedvese voltam, és még egyszer mondom, nincs mit az egymás szemére hánynunk, sem önnek, sem nekem... Az ön multja az öné, és nekem épp úgy nincs jussom számadást kérni róla, mint a jövendőjéről; a mi a jelent illeti, ösmerem önt annyira, hogy tudom, hogy nem olyan asszony, a ki két szeretőt tart egyszerre.«
- »Ez nagy kitüntetés!« szólt Hélène elhaló hangon.
Sápadt volt, mint a halál. Kedvesének önzése és érzéketlensége, oly iszonyattal bénitotta meg, hogy a könnyei is elapadtak. Most már csak egy vágya volt, hogy elmenjen ez embertől, s ne lássa többé ezt a szemet, ezt a szájat! - ezt a szájat, melyet ő annyira szeretett, s a mely neki annyit hazudott, mindig hazudott, mert Armand az első naptól fogva hitte azt róla, bizonyitékok nélkül.
Gépiesen felkötötte fátylát és fogta felöltőjét, karmantyuját.
- »Isten önnel«, szólt. Nem birt volna tovább beszélni, annyira fojtogatta a méltatlankodás.
Armand de Querne nem tartóztatta őt.
- »Isten önnel«, mondta ő is.
Hélène kiment a szobából. Armand némán kisérte ki az ajtóig. Mikor a fiatal ember visszatért a szalonba, ott már nem volt egyéb nyoma az ott lejátszódott tragikus jelenetnek, mint a félretaszitott zsöllye, melyről Hélène hirtelen felugrott.
»Sokkal könnyebben történt meg, semmint hittem volna«, gondolta magában Armand. Persze, mikor az embernek módjában van őket sarokba szoritani egy kis igazsággal... No de vége...« Aztán egész hangosan mondta: »Vége« és hangjában benne volt az a megkönnyebbülés és az a bánat, mely a szerelmi szakitásokkal együtt szokott járni. »Pedig igen csinos volt«, gondolkozott tovább. »Most pedig legyünk résen, mert hátba bosszút forral... Ej, nincs mitől tartani. Sohasem irtam neki tegeződő levelet... Palmyrenétől el fogom hozni holmijait és majd visszaadom neki, ha abban a periodusban leszünk, mikor azt mondja nekem: »Sokat szenvedtem ön miatt«, és a kebelében, az inge és a bőre közt már ott fogja rejtegetni utódom levelét...«
Azzal ismét leült a kandalló mellé és a vassal szikrákat vert ki az üszkökből.
- »Haj«, mondta magában, »az élet utó-ize nagyon keserü!...«

- Vége az első kötetnek. -

MÁSODIK KÖTET

I.
Bosszú!
Erre gondolt a boldogtalan Hélène, mikor hazatért a rue Lincolnból. A hirtelen csapás, mely érte, sokkal nagyobb volt, semhogy más érzelem maradhatott volna lelkében a folytonos, gyilkos fájdalomnál. Ebédnél, este, aztán éjtszaka, mikor egyedül volt sötét szobájában és nem tudott aludni; másnap reggel és a többi éjtszaka, a többi nap, két hétig, szüntelenül csak azt a kétségtelen valóságot látta kegyetlen és szakadatlan igazságában, hogy kedvese nem szerette őt soha!...
Egy perczig sem? - Egy perczig sem, mert mikor először birta, azt hitte, hogy a de Varades meg a többiek régi szeretőjét birja. Most már értette Armand fanyar mosolygását, szárazságát, némaságát, bizalmatlanságát és valója fölháborodott a gyilkos igazságtalanság ellen, mikor egybe vetette, mit adott és mit kapott.
Haj, szerelmes álmai, nemes őrültsége, bálványozó rajongása, áldozatai, melyeket örömest tett, csakhogy boldogitsa szerettét, - mindez egy hazudságba veszett, ürességbe veszett, épp oly hiába, mint a széltől sodrott falevelek a régi kert fái alatt, a hol együtt sétáltak, - haszontalanul, mint a porszemek, a melyek a napsugárban tánczoltak, a kis lakás ablakánál, a szerelemben eltöltött délutánokon. - Hát csakugyan szerelemben teltek el azok a délutánok? Igen, ő mélyen, őrülten szerette azt az embert és, ó, jaj, csak azért, hogy olyan asszonynak tartsák, a ki egyik kalandból a másikba megy s a ki olyan gyüjteményt csinál szeretőkből, mint legyezőkből, vagy csecsebecsékből. Ezt az igazságtalanságot nem birta elviselni. Szenvedés volt, hogy Armandt nem láthatja többé ama tragikus jelenet után. Alfred levelet kapott barátjától, hogy fontos ügyek miatt távoznia kell egy időre Párisból, - igen, Armand elvesztése fájdalom volt, de e fájdalom ellen maradt egy fegyvere, a megvetés ez ember szivbeli hitványsága, leleplezett önzése iránt. De hogyan birja megszokni a szive, hogy ilyen gonosz az, a kit ugy szeretett! Ha Armand hirtelen és rútul szakit vele, de elismeri, hogy szerették, nem gyötrődött volna ennyire. De ez asszony mártiromsága, türhetetlen mártiromsága az volt, hogy szerelmét nemcsak viszonoztatni, de még megértetni sem birta. Olyan volt, mint az elitélt, a ki szivesen hal meg, de a kinek az a legborzasztóbb büntetése, hogy halála előtt nem kiálthatja: ártatlan vagyok! Armand dölyfösen éreztette vele férfiu becsületének megsértődését. Mert hiszen e becsületnek áldozta fel őt. Ó, ha Armand szerette volna őt, olcsóbban adta volna ezt a becsületet, mint a hogy ő olcsón adta a magáét! De hogyan szerethette volna őt, mikor már az első pillanattól fogva hazug nőnek itélte. Hélène azt mondta Armandnak: őrizkedtem tőled; az meg elgondolta magában: de Varades után. Szerelmének ezer bizonyitéka kárba veszett ezen a törhetetlen meggyőződésen; pedig ez a szerelem oly igaz volt, mint az élete, mely csak akkor kezdődött, mikor megismerte Armandt; és hallotta kedvesének szavát: »Mind a ketten eléggé tapasztaltak voltunk. Vagy azt hiszi ön, hogy nem ismerem a multját?...«
Mily igazságtalanság, mily ocsmány igazságtalanság! Szive vérzett e gondolattól, járt, kelt, emésztő lázában, nem talált többé nyugalmat égő feje, vérző szive számára és minden összeelegyedett lelkében, a kétségbeesés, hogy boldogsága örökre elveszett, a fájdalom, hogy kedvesét nem láthatja, a düh, hogy balul ismerték legigazabb, legnemesebb érzelmét.
Nem birta bánni, hogy a nagy csalódásnak ez órája előtt a kegyetlen Armandé volt. A szerelem, a fönséges szerelem vitte erre. A fönséges szerelem!... »Nem«, kiáltotta most, »az őrült, a vak szerelem!« - És csak járt, csak járt a szobában föl s alá, mint a vadállat a ketreczben, s mint valami megdönthetetlen falba, mindig ebbe a gondolatba ütközött: »Minek igy szeretni? Minek igy szeretni? Ó, hazugság, hazugság, hazugság!...«
A mi halálos vergődésében még jobban izgatta, férjének gyöngéd és alkalmatlan gondoskodása volt. Alfred nem is gyanitva a drámát, mely a beteg lélekben folyik, ilyesmiket mondott neki, csupa kedveskedésből:
- »Mihelyt elérkezik a szabadságom, utazni fogunk. Talán Armand is velünk jön...«
Vagy:
- »Különös, hogy Armandról nincs semmi hir. Nem irt neked?«
- »Nem«, felelt az asszony.
Chazel most szemrehányásokat tett magának azért, hogy barátját kérdőre vonta; meg volt győződve, hogy Armand csak azért utazott el, hogy ő ne féltékenykedjék tovább. Szomoruan gondolt feleségére, egyre kevésbbé értette és elgondolta magában, hogy Armand eltávolitásával őt egyetlen szórakozásától fosztotta meg. Hélène hiuságát ellenben sértette, hogy férje igy bizik benne; ez bántón ellenkezett kedvesének szörnyü bizalmatlanságával. A közös utazás tervét, melyet Alfred emlegetett, ő is szivesen forgatta a fejében egykor. Egyszerre föltárult előtte mi minden lehetett volna: boldog nyári hónapok, folytonos benső öröm. Együtt éltek volna a tenger partján normandiai faluban, a hol a fák egész a kék habokig zöldelnek. Talán meglátogatták volna együtt Olaszország ama városait, melyeknek már csak a neve is napsugaras boldogságot igér... És most ime minden fagyos, magányosság, elhagyatottság! Armand a szakitás óta nem irt neki levelet, nem egy irgalmas sort sem. De miért is sajnálkoznék ő rajta az az ember? Alkalmasint azt hiszi, hogy már megvigasztalódott valaki másnak a karjában. Hiszen föltette róla, hogy már a Varades kedvese volt. Két szerető, három szerető, tiz szerető, - az egészen mindegy, mikor valakinek egynél több volt.
Az igazságtalanság e fájó érzése napról napra égetőbb lett benne és e fájdalomból egy beteges, őrült gondolat fakadt, a mely azonban egy kicsit mégis csillapitotta szivének kétségbeesett dühét. Igen, a gyötrelem ez óráiban az a bünös gondolata támadt, hogyha már képesnek itélték oly ocsmány dolgokra, azokat a dolgokat csakugyan el is fogja követni, hogy hasonló legyen ahhoz a képhez, a melyet Armand róla alkotott: a csélcsap, kikapós asszonyhoz.
Néha a lélek is akar öngyilkos lenni, elveszni. Vannak pillanatok, mikor minden áron meg kell gyilkolnunk, hogy mások legyünk. Főkép az igazságtalanság idézi elő e válságokat, melyek rejtelmesek, de oly szükségesek és természetesek, hogy még a gyermekek és az állatok is alája vannak vetve. Vajjon nem válik e rosszá a legjobb is, ha megverik, mikor nem érdemelte meg? Mentől jobban érezte Hélène, hogy ferdén itélték őt meg, annál szörnyübb erő üzte, hogy az ellentéte legyen annak, a mi egykor volt. Szédülés fogta el, a lealacsonyodásnak valóságos őrjöngése. »Bolond, a kinek szive van...« mondta magában.
Elfogta a romlásnak ama vágya, mely minden teremtményben egyszerre támad föl a szerelem érzékével. Rendszeresen rontani kezdte benső valóját, mint azok az emberek, a kik hasonló körülmények között leisszák magukat és mintegy kötelességből töltik magukba az italt, bár undorodnak tőle. Hélène-en valami különös ideges vidámság kezdett látszani. Ez ideig gyülölte a léha beszédeket; most pedig szeretett mindig a szerelem dolgairól csevegni, még pedig a legegyenesebb czélzásokkal. Összegyüjtötte asztalán mindazokat a könyveket, melyről azt hallotta, hogy az utóbbi évek legmerészebb irodalmi jelenségei. A mulatásnak valóságos dühe fogta el; minden este szinházba hurczolta Alfredet és rendkivüli érdeklődéssel készült Malhoureék jelmezbáljára; a ruhát még Armand választotta neki. Hangja, mintha megmagasodott volna; mindig élesen nevetett; Alfred pedig e fájdalmas vidámság láttára valami meghatározhatatlan aggodalmat érzett magában. Az asszony szeme úgy csillogott, mozdulatai oly idegesek voltak, beszéde oly összefüggéstelen, hogy félni lehetett: nem őrül-e meg hirtelen és nem követ-é el valami képtelen, szörnyü dolgot.
Még különösebb volt Hélène aznap reggel, mikor a Malhoureék báljába kellett menni. Mióta Armandnal szakitott, először volt résztveendő mulatságban. Reggelire nem jött le. Alfred maga ült az asztalnál kis fiával és szótlanul evett. Nőttön nőtt benne a kétségbeesés Hélène kinos bizarrsága miatt. Az asszony mintha már nem is vette volna észre fiának létezését. »Jó reggelt gyermekem...« Ez volt minden. A máskor oly szerető anyában, mintha csak megbénult volna a szüle ösztöne. És valóban ez történt. Az idea fixa ugy hat a szivre, mint a fényes, mozdulatlan pont a szemre; hipnotizálja a lelket, melyen uralkodik és érzékenységét igen kis körre szoritja. A boldogtalan asszony nem birt fia iránt érezni, mert tébolyodással határos állapotában nem tudta érezni a fiu létezését. Henri fönt ült magas székében és arczán az a szomoru és tétovázó kifejezés látszott, mint mikor a gyermek szenved és nem tudja miért szenved. Valami határozatlan fájdalom mélysége volt a szemében, s mikor az atyja látta, milyen immel-ámmal eszik, sejtette, hogy titkolt bú gyötri ezt a göndör fejet.
- »Talán nem voltál ma reggel jó, hogy ilyen szomoru vagy?« kérdezte az apa.
- »De jó voltam«, felelt Henri és elhallgatott; majd egyszerre megszólalt: »Papa, mi az: rágalmazni?«
- »Valakit igaztalanul bántani. De miért kérded ezt tőlem?«
- »Mert Miette a multkor azt mondta, hogy unokatestvérét rágalmazták a nagybátyja előtt«.
Ez az először hallott és csak félig értett szó, megragadta a gyermek érdeklődését.
- »Vajjon engemet is lehetne rágalmazni, előtted, vagy a mama előtt?« kérdezte ismét.
- »Ugyan, mi nem jut az eszedbe!« válaszolt az apa.
Érezni kezdte, hogy már a fiucska is észrevette az anyja lelkében történt változást. Ránézett és szinte sirva fakadt, mint az özvegy emberek, a kik árva gyermeküket látják, - a szegény gyermeket, a ki elvesztette legnagyobb kincsét a földön és nem tudja, de mégis sejti, hogy valami nagy szerencsétlenség érte. Az apa és a fiu hallgatott; és most az ebédlő nyitott ajtaján behatott Hélène hangja, a mint a szabónőhöz szólt: »Tehát pont kilencz órakor...« Báli ruhájával bibelődött. És nem volt itt, a hol egy mosolygása a boldogság verőfényét hintené szét. Alfred arra az érthetetlen szerencsétlenségre gondolt, a mely mindnyájokat idáig vitte, őt, a kis fiut és Hélèneet, - főképp Hélèneet. Szent Isten, mi baja lehet ennek a nőnek? És erre gondolt este is, a kocsiban, mikor együtt mentek a rue du Bac felé, a hol Malhoureék laktak. Hélène meghuzódott a sarokban. Haja lisztes volt; megsoványodott, megsápadt arczán két kis fekete pötty. Ez a hajpor, a pöttyek, meg az a kis sötét festék, melyet lázasan lobogó szeme alá tett, valami oly veszedelmes, nyugtalanitó és hozzáférhetetlen szint adtak szépségének, hogy a mellette ülő férfi nem is mert hozzá szólni, csak nézte. Az asszony fehér nyaka kilátszott a prémes bundából, mely XV. Lajos korabeli virágárusleány-ruháját takarta. Rózsaszin selyem harisnyája volt, rózsaszin satin czipellője, virágos rokolyája, lelkében pedig halálos elegye a dühnek és kétségbeesésnek; kéjjel tudott volna elveszni, semmiért, csakhogy örökre elveszszen.
A kocsi leeresztett ablakán behatott a friss éji levegő. Hélène nézte az elmaradó házakat és a napi munka után nyüzsgő Páris képét. Az utczán végig a boltok ragyogtak. Megnyilt a sok kávéház, a szél lobogtatta a gázlángokat, melyek világot vetettek a szinlapokra, a boulevardok mentén sokaság hullámzott. Mit keresett ez a sokaság? Kéjt, semmi mást, csak kéjt. És ő egy hazug ideált kergetett valamikor! Ideje végre ugy élni, mint a többiek. Az asszony mulatsága a kaczérkodás, a kalandok. Hát majd kaczér lesz. Szeretőket fog tartani. Igen, szeretőket. Dühösen ismételte magában e szavakat, mert Armand arcza megjelent emlékezetében és a szive ismét szilajan dobogott. Hát ez az arcz és maga közé, ez emlék és szive közé, majd más arczokat, más emlékeket fog tenni! Hogy megcsalta őt ez az ember!... Most már néha valóságos gyülöletet érzett iránta.
Valami megforditott kristályosodás révén sokszorozta Armand ellen a gyülölség okait és dühösen rágalmazta őt magában. De Querne egész viselete folytonos, csuf számitás volt. Mikor arra kérte őt, hogy legyen az övé, az alatt az ürügy alatt, hogy e bizonyság nélkül nem hinne szerelmében: csak azért esengett, mert nem akart kudarczot vallani ott, ahol mások már boldogultak. Aztán igaz-e, hogy Alfred féltékenykedett? Ez alkalmasint csak a szakitás végett kitalált ürügy volt. Varades nevét csak azért tartogatta magában, hogy az utolsó pillanatban kedvese szeme közé vágja és időt se engedjen neki az igazolásra. E váddal szemben neki, az asszonynak védekeznie kellett volna, beszélni, előkeresni régi leveleket, találni valami bizonyságot. De hát mire való lett volna az? Hitt volna Armand csak egy pillanatig is?
És Hélène most ujra megsebződött az igazságtalanság mérgezett tőrétől. Megvetett minden férfit ez emberben, és irigyelte azokat a nőket, akik csufot üznek a gaz férfinemből, a czédákat, a kik fölülkerekedtek a bizalmatlanság párbajában és minden lépésük árulás. Szerette volna, hogy e nők közé tartozzék, hogy csakugyan tiz kalandja legyen és megmondhassa Armandnak, aztán elaljasodhassék és beszennyezhessen mindent magában, maga körül, testét, lelkét oly szenynyel, a melyet semmi viz le nem mos!... E kocsiban ismét az érzelmeknek olyan viharát szenvedte végig, a minők nappal és főképp éjtszaka szokták megrohanni, - mert három hét óta nem aludt többet napi két óránál. A keserüségnek valóságos áradata lepte el és gondolatai oly gyorsan kavarogtak, hogy a körülte levő dolgok ismerete egészen elmosódott lelkében; és ez álomból csak akkor ébredt föl, mikor kénytelen volt cselekedni, mert a kocsi megállt és Alfred megrázva karját, igy szólt hozzá:
- »Itt vagyunk«. Hélène szeméből az álomból fölrettenőnek megdöbbenése látszott; ráismert Malhoureék kapujára.
A ház hátul volt az udvaron; egyike ama régi uri lakoknak, a melyek még találkoznak a Faubourg Saint-Germain e részében. Hátsó szárnyai a nagy kertre nyulnak, előtte pedig a szűk népes, zajos utcza van. A házat emeletenkint adták bérbe; Malhoureék a másodikat birták. A magas ablakok ragyogtak, és a párok árnyékai, mint mozgó fekete képek rajzolódtak a világitó üvegekre. Malhoure bácsi, mint bizalmasan hivni szokták, műegyetemi professzor, akadémiai tag volt, és atyja, a hires feltaláló révén meglehetős gazdag ember. Három eladó leánya volt. Minden szerdán szokott fogadni; esztendőnkint kétszer pedig jelmezesbált rendezett. Ezeken az estéken fenekestül felfordult az egész lakás. Az összes szobákat a bál czéljaira használták föl, még a tudós könyvesházát is, és bár jó nagy és magas termek voltak egy sorban, a sok meghivott alig fért el. Malhoureékhoz sokan jártak. Először is ott szoktak összegyülekezni a hires professzor egykori tanitványai, a kiket az élet széjjel szórt; aztán suttyomban ármányokat szőttek a természettudományi akadémia főbb tagjaival; meg aztán mulattak is, mert a három kisasszony fiatal volt, a házigazda pedig csupa jóizüség; a műegyetemen legendássá vált alakja is csupa vidámságot terjesztett maga körül.
Malhoure bácsi rengeteg potrohos kis ember volt; szeme kék pápaszem mögött pislogott, nyakát zöldesfehér szakáll vette körül, folyton billegette a fejét, a ruhája pedig valami rendkivüli szabással dicsekedett. És erről az öreg urról tanitványai nagy nevetve emlegetni szokták, hogy valamikor bolondult a szoknya után. Huszonkét esztendős korában fölfedezett egy mathematikai törvényt, mely ma is a nevét viseli. Mikor tizennégy órai munkától fáradtan, este sétált, megtörtént, hogy kisérgette a munkásleányokat az obszervatórium körül, a hol akkor lakott. Fényes ajánlatokat tett, hogy elcsábitsa őket. De oly rút, oly rút volt, hogy a leányok a szeme közé nevettek. A tudós ilyenkor körültekintett, meggyőződni, hogy nem hallja-e más, és legfőbb argumentum gyanánt, ezt mondta: »Én vagyok Malhoure, a mathematikai törvény kitalálója...« Megházasodván, egy kicsit megjámborodott, de azért igen jókedvü ember maradt, főképp, ha napközben sikerült valami elegáns formulát találnia.
Ez nap is alkalmasint ez történhetett, mert Malhoure bácsi este a küszöbön legszivesebb mosolygásával fogadta a vendégeket, a kik közül alig ismert rá minden tizedikre, mert arczok dolgában igen gyönge emlékező tehetsége volt. Mellette dörmögött jó barátja Moreau professzor, a hórihorgas, sovány mathematikus, ki épp oly pesszimista volt, a minő optimista Malhoure bácsi. Mikor Chazelné megérkezett és bundáját levetette, a két tudós épp egy mellettük elhaladó hervadt, de mód nélkül kivágott ruháju hölgyről beszélt.
- »A geometria nem vénül meg«, mondta barátjának Malhoure. »Az átfogó négyzete örökké ifju marad...«
- »A mi engem illet«, szólt Moreau, »én meglátom, ha a nő félszemü vagy pupos és azt is észreveszem, ha sántit. De hogy mi külömbség van a rutság és a szépség között, sohasem tudtam róla magamnak fogalmat alkotni...«
A zongorán négyest játszottak. A bál zaja betöltötte az egész lakást. Malhoure megszoritotta Chazelnek mind a két kezét, de valaki mással tévesztette össze Alfredet, mert azt mondta neki:
- »Igen, igen örvendek kedves Arthurom«.
Hélène hallotta a két tudós beszélgetését és valami különös irigységgel nézett rájuk. Lám ezek legalább sohasem ismerték azt az örökös állandó gyötrelmet, a mely lehetetlenné teszi a gondolkozást, a tanulmányt, az olvasást, a beszélgetést!
De csakhamar lefoglalta őt Malhourené és három leánya, ez a négy bomlott teremtés, a kinek az esze mindig a mulatságon járt. Az anya Medicis Katalinnak volt öltözve, a három kisasszony pedig czigányleánynak, tejárusnőnek és normandiai parasztleánynak. Ruháikon látszott, hogy mind otthon készült, ujságbeli képek után, innen-onnan került kelméből; és ugyanezt lehetett észrevenni a többi hölgy öltözetén is. A férfiaknak pedig mintha alkalmatlan lett volna a frakk. A legtöbbnek arcza elárulta, hogy holnap korán kell majd kelniök és a zongora, valahányszor csak megszólal, az álmukból rabol el egy darabot. A forró levegőben repkedő beszédtöredékek ellentétessége meglepő volt. Frivol megjegyzések keveredtek tudományos vitákkal:
- »Ugyan ne beszéljen nekem a háromnál több dimenzióju tér uj elméleteiről...«
- »Sokat tánczol a kisasszony e télen?...«
- »Haj, Cauchy lángész, hatalmas analista!...«
- »Mama, ugy-e itt maradunk a cotillonig?...«
Alfred Chazel rábukkant egyik régi iskolatársára és elmondta neki, hogy uj algebrai módszer forog a fejében; Hélène pedig, kit a ház hölgyei agyon nyaggattak nyájasságukkal, elgondolta magában, hogy ezért ugyan nem volt érdemes uj ruhát csináltatni. A mostoha anyjától nyert nevelés és de Quernevel való beszélgetései elég világos fogalmakat adtak neki a társaséletről. Érezte, mi a külömbség az igazi nagyvilági mulatság és az ilyen polgári farsangolás között.
De igen bájos volt halaványkék és virágos rózsaszin jelmezében és mikor olvasta szépségének diadalát a nők irigy és a férfiak bámuló tekintetében, átengedte magát a siker érzésének, mely az asszonyi hiuságot még akkor is megszéditi, mikor a siker hétköznapi. Aztán végig tánczolt minden tánczot, hogy lelki gyötrelmét a mozgással csökkentse, s csak akkor pihent, mikor a buffetben olykor egy kis pezsgőt ivott. A bortól egy csöpp mámor keletkezett a sok gondolkodástól fáradt fejében.
A buffet asztala mellett állt. Egyik kezével legyezte magát, a másikban a poharat tartotta, melyben a kedvesen kábitó ital utolsó csöppjei gyöngyöztek. Lovagja, egy jelentéktelen, de elég korrekt fiatal ember, ki büszke volt, hogy a karján vezethette, csevegni próbált vele. Épp azt az uj bürgözdi vigjátékot emlegette, a melyet de Querne nemrég kegyetlenül csufolt egy este; és Hélène most dicsérte a szinmüvet, melyet egykor, kedvesének szaván indulva, pogány rossznak talált. A darab czime és a szinészek nevei eszébe juttatták azt az estét, mikor ott volt a páholyban Armand mellett, és láng futott át a vérén. Egyszerre egy hangot hallott és izgatottsága még nagyobb lett... Kinek a hangja ez?... Hát a Varadesé, azé az emberé, a ki oly végzetesen hatott szerelmének sorsára, a kinek nevét Armand mint sértést vágta a szeme közé, a szakitás órájában.
Mely kegyetlen titka a sorsnak hozta ide ezt a katonatisztet az ő közelébe? Varades beszélgetett valakivel, nem látta őt. Ha csak egy perczig gondolkozhatott volna, épp oly természetesnek itélte volna Malhoure bácsi egykori tanitványának ittlétét, mint a magáét. Hiszen ő is, mint Varades, egyik iskolatársának felesége volt hivatalos erre a bálra. Az is eszébe juthatott volna, hogy hónapok óta nem érintkezett férjének kollégáival, e szerint nem tudhatja, kit hova helyeztek át legutóbb. De beteges izgatottságában ez a hirtelen találkozás szörnyen megdöbbentette; aztán egyszerre ismét föltámadt benne az ő lelki fájdalma, ez a megőrjitő fájdalom, melyben szeretnénk az igaztalanság ellen ugy kiabálni, mint mikor »tüzet«- vagy »gyilkost« kiáltunk.
Nem figyelt többé arra, a mit lovagja beszélt és csak nézte Varadesot, oly mohó kiváncsisággal, mintha nem is ösmerte volna évek óta. Csinos, karcsu, csupa izom legény volt. Immár csaknem egészen ősz hajának és még mindig nagyon fekete bajuszának ellentéte, valami különös érdekességet adott neki. Alacsony homloka, horgas orra, két nagyon közel és egymáshoz nagyon kicsiny szeme, fényes pillantása, melyből bátorság és szemtelenség látszott, ragadozó madárra emlékeztette az embert. Frakkja olyan merev katonás volt, mint valami egyenruha és ez is hozzájárult ahhoz, hogy Varades feltünő, szembeötlő jelenség legyen ebben a társaságban, a hol az iskola, a hivatal rokkantjai voltak többségben. Hélène a bourgesi merész támadás óta mindig valami sejtelmes rossz érzéssel látta azt a félelmes embert; érezte benne a mindenre képes ellenséget. De most sebének őrjitő kinjában, szerette volna, hogy ez az ember közeledjen hozzá és udvaroljon neki, mint egykor.
Igen, udvaroljon neki, és ő nem lesz többé olyan együgyü, olyan jámbor, mint egykor, régen. A boldogtalan, a kába nő szinte sajnálni kezdte, hogy akkor ellentállott! Becsületes asszony volt, s mi haszna belőle? Az, hogy most nincs egyebe a világon egy gyógyithatatlan sebnél, szivének legérzékenyebb redőjében. Megivott még egynehány korty pezsgőt, hogy mámoros legyen; és Varades, kiről nem vette le szemét, most feléje fordult. Csakugyan most látta meg elsőben, vagy csak tetette magát, hogy nem veszi észre? Meghajlott az asszony előtt, azzal az egyszerre gunyos, tisztelő, fagyos meghajlással, mint Bourgesban. Hélène az üdvözletét nem fogadta hidegen, mint egykor. Szeme villant, ajka mosolygott. Kezet nyujtott Varadesnak és az első udvarias frázisok után mindjárt azt kérdezte:
- »Csak átutazóban van itt?«
- »Nem, nagysád, én most Párisban lakom«, felelt a fiatal ember. »Négy hónapja, hogy professzornak neveztek ki a hadi akadémiába.«
- »Négy hónapja és ön még el se jött hozzánk?« szólt az asszony kaczér szemrehányás hangján.
- »Kérdezősködtem önök felől...« válaszolt a fiatal ember, aztán elgondolta magában: »Hogy megváltoztatta Páris!« Gyülölte ezt a nőt, először is azért, mert megsértette a hiuságát, aztán a becstelenség miatt, a mit Hélènenel szemben elkövetett. Azzal kérkedett, hogy Chazelné szeretője volt, bizonyságul mindenféle részleteket emlegetett, hazudott; és nem tudta megbocsátani ez asszonynak azt a helyrehozhatatlan bántalmat, melyben részesitette, melylyel megsértette. Ha ez a rágalom olyan volna, mint a többi, hangos, hallható; de ez szájrul szájra jár, fülből fülbe hat, mig elérkezik az emberhez, a ki egy asszonyt szeret, s a kinek a szive megbénul a rettentő bizonytalanságtól: »Hát csakugyan ilyen a multja?...« A fiatal tiszt, - dicséretére válik, - nem látott ilyen messzire. Ő csak a férfiui hiuság utálatos gyülöletének engedett és ugyanez a hiuság volt az inditója, hogy mikor Hélène olyan váratlanul szivesen fogadta, azt mondja magában: »Mi a patvar?...« és azonnal megint rákezdje a régi szerelmes komédiát. Faust keringője hangzott a teremben, mert a Malhoure kisasszonyok másodika ült a zongoránál, a család müvésze, a ki szerette, ha nagy mesterek muzsikájára tánczolnak; a legidősbb és a legifjabb kisasszony ellenben kérkedett párisi voltával és bolondult a silány operettebeli és orfeumi muzsikáért.
- »Szabad nagysádat erre a keringőre kérnem?« mondta Varades Hélènenek.
- »Igazán nem tudom, eligérkeztem-e már vagy sem?« szólt Hélène. »Különben nem baj... Visszaadom önnek a szabadságát«, folytatta a fiatal emberhez fordulva, ki őt a buffethez kisérte, s a ki most csupa félénkségből nem merte eszébe juttatni, hogy neki igérte ezt a tánczot. Hélène a következő pillanatban már Varades karján keringett a nagy szalonban.
Megszépitette őt a lázas pirosság, mely éppen olyan volt, mint rózsaszinü ruhája és harisnyája. Az a két kis pötty az arczán, fekete szeme, lisztes haja, mind olyan bájossá tették őt, hogy a fiatal katonatiszt szivében, a hiuság mellett, fölébredt a régi vágyakozás is. Tánczközben beszélt az asszonyhoz. Hélène, - furcsa ellentét, - hallgatta, bár gondolatai mindig Armand körül jártak most is. »Ha most látna engem«, mondta magában, »nem lenne több kétsége, diadalmaskodnék... nos, én épp ezt akarom...« Az a különös benső szükség, mely arra indit bennünket, hogy igaz valónk ellen cselekedjünk, s melyet felületesen dacznak neveznek, ezt a beteg lelket egész a kábulatig izgatta és Chazelné kedvtelve, mosolyogva hallgatta Varades beszédeit. A katonatiszt volt olyan ügyes ember, hogy észrevegye, hogy valami rendkivüli dolog történt a menyecske lelkében; a revanche után vágyakozásában nem akarta elszalasztani az alkalmat és érzelmeiről kezdett beszélni. Szenvedélyes szavakkal panaszolta el, milyen kétségbeesett volt Bourgesban, mikor magára vonta haragját; elmondta, hogy hiába keresett vigasztalást és hogy meg is akart házasodni miatta. Megvallotta neki, hogy ő az egyetlen nő, a kit valaha szeretett és csakis azért neveztette ki magát Párisba, hogy őt viszontláthassa. Mindezt nem merte volna neki elmondani ismeretségük első szakában, durva támadása előtt. Varades e hazudságaira, melyek nem fogytak ki a következő négyesben és szünóra alatt sem, Hélène vallomásra bátoritó, kis kétkedő közbeszólásokkal felelt. A kaczérságnak valóságos őrjöngése fogta el; emésztő lázát mintegy beletette e flirtbe.
Igy történt, hogy a tiszt egynehány óra mulva kis lakásán, - szobái közül csak kettő volt butorozva, a többit egyenruhák, fegyverek és nagy csizmák foglalták el, - vetkezés közben megfogadta, hogy ezt a dolgot huszárosan fogja végigcsinálni. Varades nagyatyjától, az I. Napoleon korabeli vén katonától, tanulta azt a tételt, hogy az asszonyokkal szemben merni kell, mindent és mindig. És mikor lehajtotta fejét a vánkosra, már eltökélt szándéka volt, hogy megkisérti Chazelné meghóditását, akár hol - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - »Ez egyszer nem menekszik előlem!... Mondta, hogy mindennap kettőtől négyig fogad. Tehát holnap!« Azzal behunyta szemét, abban az édes reménységben, hogy jóvá teszi a régi sértést.
A szegény, szegény Hélène pedig, mialatt elaludt ez a veszélyes tervével foglalkozó ember, kinek bátorsága elé őt az elszenvedett igaztalanság őrülete vetette, a szegény Hélène virrasztott, gyötrődve emlékein, melyek mindenike valami tébolyodott cselekedet felé üzte őt. Férjének az a szerencsétlen ötlete támadt, hogy mikor a bálból haza mentek, azt mondja neki:
- »Azt hittem, hogy Varadestól nagyon idegenkedsz, pedig alig tánczoltál más valakivel.«
- »Féltékenykedsz reá?« kérdezte az asszony durván.
- »Dehogy; csak azt nem értem, hogyan változhatik meg valakinek az idegenkedése ilyen egyszerre?«
- »Hát én már csak ilyen vagyok...«, szólt Hélène.
Ha ebben a pillanatban azt mondták volna neki, hogy ne ugorjék a vizbe, csupa ellentmondó kedvből és csupa idegességből a Szajnába rohant volna. Otthon, szobájában, oly boldogtalan volt, hogy le sem vetkezett. Reggelig járkált föl s alá báliruhájában és a pezsgő, a bál zaja és kétségbeesése mind egyesültek, hogy megzavarják eszét. »Igen, gondolta magában, ez lesz a szeretőm és nem más... egyelőre;« képzelme nagyitotta a rosszat, a mi az ilyen sötét perczekben könnyit a szivén: »és a mikor megtörtént, mikor elaljasodtam és lent leszek a sárban, akkor talán majd tudok feledni, s azzal vége, vége, vége.« És a mikor lelke visszariadt e szörnyü szándék elől, erőt szerezni, hogy e szégyenbe menjen, mely felé szédület húz, maga elé képzelte Armandt, nézte mosolygását, hallgatta beszédét: »Hát azt hiszi ön, hogy nem ismerem a multját?...« - »Ah!« üvöltött ilyenkor, mint egy sebzett vadállat és ledobta magát ágyára szédülő fejével, melyet nem birt magasan hordani.
Reggel felé mégis aludt egy gonosz álmokkal teli órát. Kilencz felé fölkelt és a ház dolgai után látott. Renyhén, más felé járó lélekkel; véghetetlen fáradság, igazi haldoklásos gyöngeség lepte meg. Reggeli után felment szobájába és szinte akaratlanul elővette a kis ládát, melyben Armand levelei voltak. Alig tizenöt és a leghosszabb is csak kétoldalos. Végig olvasta a leveleket, mint különben mindennap, és szárazságukat most még jobban érezte mint valaha. Nem volt bennök egyetlenegy sor, mely kompromittáló lehetne, melyet az önfeledtség egy pillanatában irtak, s mely a csordultig telt sziv egy kicsurranó csöppje. Hélène egykor azt hitte, hogy kiméletből ir igy neki és még hálás volt érte.
Ó, az együgyü, az együgyü! Armand azért irt neki igy, mert nem szerette, mert sohasem is szerette, és miért is szerette volna, ha ugy itélte meg, mint a hogy megitélte? Mi volt ő ez ember szemében? Egy nő, olyan mint a többi! Mire nem tartotta őt képesnek? Talán még azt is föltette róla, hogy leveleit valamikor fölhasználja ellene! Lelke ismét vérzett. Ó, hogyan gyógyulhasson meg, hogyan gyógyulhasson meg?... És mikor ezen a kérdésen már századikszor töprengett, bejött az inas és bejelentette Varadesot. A tiszt szavának állt és nem mulasztott el egy napot sem, hogy éljen az engedelemmel.
- »Vezesse a szalonba«, mondta Hélène. Armand igaztalanságának emléke élesebben támadt föl benne, mint valaha és kinzó fájdalma olyan dühvé vált, hogy igazán nem tudta többé mit csinál. Bement öltözőjébe. Egy kis vizzel letörülte könnyeinek nyomát; mert mikor egyenkint sorra vette boldogtalanságának részleteit, sirt is, szinte tudtán kivül. Aztán félőrülten a bánattól, lement a kis szalonba.
- »Szép, hogy eljött mulattatni engem«, mondta a fiatal embernek, kezét nyujtva.
Aztán leültette őt, szántszándékkal abba a zsöllyeszékbe, a melyben de Querne szokott ülni. Mennyit hazudott neki onnan az az ember, és mily igaztalanul itélte meg! Azt érezte, hogy bosszut áll e pillanatban, mikor profanálja közös emlékeiket. Maga a hamvadozó kandalló mellett ferdén álló chaise longueon foglalt helyet. Nézett Varadesra, de nem látta; a katonatiszt ellenben nagy figyelemmel vizsgálta, mialatt beszélt. Hélène szórakozottsága, szinte összefüggéstelen gyors szavai, ideges kaczaja, mozdulatai, mind egy félig magánkivül való asszonyra vallottak. Varades tegnap a bálban abban kereste Chazelné kaczérságának magyarázatát, hogy valakit féltékenynyé akart tenni. De nem talált körülötte senkit, a ki sértett szerelmesnek látszott volna. Most, a kis szalon félhomályban igy elmélkedett a fiatal ember: »Ő maga féltékeny és szeretne bosszut állani valakin...« Aztán észrevétlenül ismét a tegnapi lejtőre csusztatta a társalgást; megint kétségbeeséséről, bánatáról beszélt. Hélène hallgatta, de alig válaszolt neki; mindig arra gondolt, hogyan felháborodnék, bármi is történt, Armand, ha őt e perczben látná. Varades pedig elmélkedett: »Ej, mit kockáztatok? Legföljebb azt, hogy megint kiteszi a szűrömet, mint Bourgesban...« Elhatározta magában, hogy fölhasználja az asszony lelki zavarát. Oda ült mellé a chaise longuera és az mondta neki:
- »Ó, mennyire szerettem önt!...«
Az asszony az őrület kifejezésével fordult feléje, a mit azonban Varades a dacz haragjának vélt és megölelte Hélènet. Vajjon a pillanatnyi tébolyodás volt az, mely néha olyan tetteket követtet el velünk, hogy később nem is ösmerünk magunkra? Vagy egy hideg, erős akarat uralkodása volt ez egy beteg akaraton? És merről hatott e gyöngeségbe az elaljasodás dühös vágya, az elveszni akarás őrülete, mely már tegnap is kisértette ezt a szegény lelket? Elég az hozzá, Hélène nem védekezett a fiatal ember ölelése ellen. Ekkor Varades még jobban nekibátorodott és a nő egészen az övé lett. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
...Varades már rég elment. Alkonyodott. Hélène még mindig azon a helyen ült a chaise longue sarkában, mint a halott. A történtek szörnyüsége egyszerre eloszlatta azt a hallucinációt, melyben a fájdalomtól hetek óta élt. Hát ő a Varades szeretője. Ő, Hélène. Chazel!... Nem, ez nem igaz, hiszen ő Armandt szereti!... Hol van?... Mit cselekedett?... Mely őrület üzte?... És végtelen iszonyatában, hogy él és minden igaz, hirtelen egy gondolat ötlött az agyába: hogy beszéljen Armandnal. Miért? Maga sem tudta volna megmondani, de ez a kivánság ellenállhatatlanul ragadta meg. Érezte, hogy ennek meg kell történnie; és nem is holnap, nem is ma este, - hanem mindjárt. Beszélnie kell vele, ha meg is szökik, hogy föltalálja valahol. Minden áron találkozni fog vele. Vajjon visszatért már Armand Párisba? Majd megtudja. Tiz percz alatt kimenő ruhába öltözött, bérkocsit hozatott és láztól remegőn huzódva meg az ülésen, - hogy megváltozott minden, mióta egy ilyen fogat a légyottra vitte őt! - a rue Lincoln felé hajtatott.

II.
A bérkocsi nehézkesen robogott az utcákon és Hélène minden percben elgondolta magában: »Vajjon otthon találom-e?« Most már nem félt attól az ellenállhatatlan gondolattól, hogy azonnal fölkeresse Armandt, alig bontakozott ki szörnyü deliriumából. Szükség kényszeritette, hogy a szemébe kiáltsa ennek az embernek: »Te vagy a vesztem oka.« Igen, ez szükség volt, hogy Armand végre higyjen neki és hogy érezze, mily hitványul járt el. Azt fogja mondani volt kedvesének: »Én a Varades szeretője vagyok, és ön az oka, meg az ön igazságtalansága, meg a cserben hagyása.« És hogyne hinne most neki ez az ember, mikor majd azt is a szemébe kiáltja: »Mielőtt önt ismertem volna, tiszta voltam...« Érzelme igazságának e kétségtelen, óhajtott bizonysága most a kezében van. Vagy mostani őszintesége nem erőssége annak, hogy a multban is őszinte volt? Ha megvallja mai ballépését, mely szemérem, szinlelés vagy érdek tagadtatná vele a tegnapit? Azt a furcsa okoskodást olyan nyilvánvalónak tartotta, hogy Armand nem zárkozhatik el előle. Végre hinni fog az az ember és ez lesz az ő bosszuja. »De vajjon hogyan fogad? Bánom is én akárhogy. A szeme közé fogom köpni nyomoruságomat, szégyenemet, melynek ő az oka.«
Beteg lelke e terv merészségében megkönnyebbülést talált. Gyülölte Armandt e pillanatban, s csak azon aggódott, hogy nem lesz otthon, hogy megszökik előle. Többször kiszólt a kocsisnak: »Jobban hajtson!« Idején érkezik-e? Apróra ismerte azt az utat, a melyen legutóbb is milyen örömmel ment végig mikor hozzá sietett. És szakitásuk jelenete még élénkebben, még iszonyubban lebegett előtte mint valaha. E jelenet alatt a harag fojtogatta. Nem tudott mit felelni. Armand akkor nem hitt volna neki, de most hinni fog. Ő pedig föltárja előtte életének drámáját. Megmutatja szivének rejtett sebeit, Armand kezével fogja tapintani gyilkos müvét, ő pedig elmegy és ott hagyja azt az embert a legborzasztóbb lelkimardosás közepett, szivében mérges nyillal, ha ugyan van benne egy csöpp becsület. Aztán elgondolta magában: »Ugyan mely állapotban találom? Mit csinált szakitásunk óta?...« A kocsi végre megállt a rue Lincoln és a Champs-Élysées sarkán. Hélène két perc alatt elért Armand házáig. Hangja reszketett, mikor megkérdezte a házmestert: »Itthon van de Querne ur?« Az igenlő válasz, hiába, mégis nagyon megrettentette. Bár el volt szánva, ime habozott egy pillanatig; de aztán határozott léptekkel haladt föl a lépcsőn. Tétovázás nélkül nyomta meg a csengetyűt. Bent hallatszottak az inas léptei. Az ajtó kinyilt, nem lehetett többé meghátrálni. Hogy mit csinált Armand, mialatt Hélène haldoklott kétségbeesésében? Ha tudta volna az asszony, talán még e nyilt ajtó előtt is visszatartotta és hátra vonta volna őt az undorodás. Irtózva menekült volna küszöbéről a lakásnak, hol védelmezni akarta nem személyét, nem boldogságát, hanem régi szerelmének igazságát, mint a hogy egy halott emlékezetét védi az ember.
De Querne Chazelhez irott levelében nem hazudott. Tiz napig mulatott birtokán Nantes mellett - családja oda való volt - és bérlőivel intézett el holmi ügyeket. Aztán visszatért Párisba. Meg volt győződve, hogy a szakitás végleges, mert Hélène ama tiz nap alatt nem kisértette meg a közeledést. - Természetének ellentmondásos volta révén, mely sokkal szokottabb volt benne, sem hogy csodálkozott volna rajta, az első napokat szomoruan töltötte. Azok közé tartozott, a kik a valósággal szemben szinte egykedvüek, de az emlékezéstől elérzékenyednek; a kik bele szeretnek a cserben hagyott asszonyokba, mint a hogy sajnálják azokat a helyeket, ahol unatkoztak, mikor ott voltak; - ez az a nyugtalan fajzat, mely a jelennek csak unalmát ismeri, de a multban végtelen, édes bájt lát, csak azért mert elmult!
Armand sohasem szerette a szegény Hélènet. Örült szakitásuknak, mely egyrészt, saját magára való tekintetből, igen okos cselekedet, másrészt pedig igen derék dolog, mert Alfred nagylelküségét hasonló nagylelküséggel viszonozza. De sem az érdek, sem a méltóság nem gátolta abban, hogy valami kinos megindulással ne gondoljon gyöngéd, szelid kedvesére, a ki elvégre is csak azért hazudott, hogy még jobban tessék neki. Jobban hitte mint valaha, hogy Hélènenek Bourgesben Varadesdal csakugyan megvolt az a kalandja, melyről Lucien Rieume beszélt neki. Lehet-e világosabb bizonyság, mint a hogy ezt a vádat fogadta? Legott lehajtotta a fejét és mintha elsülyedni készült volna. De ha a szerelemben volt is három-négy elődje, mily jussal neheztelhetett ez asszonyra? Mig viszonyuk tartott, az asszony oly becsületes volt, a minő csak valaki az ilyes szerelmekben lehet. Nem kaczérkodott senkivel a világon. Nem tette őt féltékenynyé egy pillanatra sem, mint a nagyvilági hölgyek szokták, a kik ebben a tekintetben czédábbak a czédáknál és megkeseritik kedvesüket a legsilányabb okokból, például, hogy tessenek egy férfinak, a ki bármiért hires, vagy a kit egy más asszony kitüntetett. Hélène ilyesmit nem cselekedett. Mindig becsületesen viselte magát vele szemben. Ez az emlékezés tetszett is de Quernenek, meg gyötrötte is őt; mert hizelgett hiuságának, egyszersmind közelébe hozta a szerelem elmult báját, melyben akkor nem tudott gyönyörködni, mert félt a vele járó kötelezettségektől. De e gyöngéd érzelemnél erősebb volt benne a Hélène fizikai személye után való vágyódás. Mióta ez asszony kedvese volt, minden principiumának ellenére teljesen hű volt hozzá, és ez a hűség megkettőzte benne az érzékek emlékezetének élességét. Gondolatában látta őt a rue de Stockholmbeli szobában; szép feje a vánkoson, szeme csupa rejtelmes kéj. Eszébe jutottak azok az apró részletek, a melyeket alig figyelt meg: hogyan szokta Hélène reáhajtani bájos arcát, milyen illata és milyen zamata volt csókjainak. És ilyenkor valóságos honvágy vonzotta az iránt, a ki ellen szokott csalhatatlan orvosságát használta. Mihelyt visszatért Párisba, első dolga volt elmerülni a folytonos és a rendszeres kicsapongásokban. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Igy történt, hogy mikor Hélène becsöngetett ajtóján, ez az asszony szinte oly idegen volt előtte, mintha sohasem látta volna. Félig ülve, félig fekve egy zsöllyében, könyvet lapozgatott, hogy teljék az idő, mig felöltözik és ebédelni megy klubbeli barátaival. A boldog fáradság amaz állapotában volt, melyet a sziv nélkül való gyönyörüség mindig megszerez azoknak a férfiaknak, a kik elég bölcsek, hogy ne kérjenek egyebet a nőtől, mint kézzel fogható szépséget. Hélène és az imént mult hónapok kalandja napról-napra messzebb tűnt el lelkében. Egygyel több fejezete lett a szomorú regénynek, melyet érzékisége játszott. - - Mikor most reá gondolt, már nem érzett szivében többet egy fájdalmas pontnál. Bántotta, hogy rosszul ismerte Chazelt; de lelkiismeretének elégtétele csökkentette ezt a bánatot. Ime habozás nélkül áldozta föl barátja bizalmának mind azt a gyönyörüséget, a mit viszonyától még várhatott. Ezért roppant kellemetlenül lepődött meg, midőn, miután inasa jelentette, hogy egy hölgy jő, Hélènet látta meg a küszöbön. Az asszony még arra sem gondolt, hogy fátyolt tegyen. Armand azonnal észrevette, mennyire megsoványodott az arca, milyen beesett szeme, milyen fényes és merev nézése, és milyen keserű vonás van az ajka mellett. Gépiesen tolt feléje egy széket.
- »Nem érdemes leülnöm«, szólt Hélène. »Mondani valóm nem hosszu... Nem fogom sok idejét rabolni...«
»No most megint jelenet következik...« gondolta magában Armand. »De alkalmasint az utolsó lesz...«
Az utóbbi napok kicsapongásai révén nem élt benne semmi testi kivánság, s ezért nagyon kemény és száraz volt. Elgondolta magában, hogy nagy ügyetlenséget követett el, mikor nem zárta el ajtaját, s egyszersmind elhatározta, hogy nem bocsátkozik semminemű vitába és zsinórmértékül a leghétköznapibb udvariasságot használja. Olyan hangon szólt Hélènehez, mintha mindig csak a leghivatalosabb érintkezés lett volna köztük:
- »Igazán zavarban vagyok. Illett volna elmennem önökhöz, visszaérkezésem után, de mindenféle silány, apró ok megakadályozott... Mert megint elfelé készülök... E hónap végén Londonban kell lennem...«
- »Ne fáraszsza magát mentegetőzésekkel« vágott szavába Hélène és vállat vont, »mire való ez? Minek jött volna hozzánk? Hogy ne kompromittáljon engem? Fölmentem önt az ilyes gyöngédség alól... Vagy azért jött volna el, hogy elmondja, hogy nem szeret és nem is szeretett soha s hogy szenvedésemet lássa? Ön nem szörnyeteg... A mi mondani valója volt, azt már elmondta. Ne féljen«, mondta aztán bágyadtan mosolyogva, »nem azért jöttem ide, hogy multkori beszélgetésünket folytassuk.«
Elhallgatott, mintha szavai máris égetnék ajkát, melyet kiszáritott a sok lázas éjszaka. Olyan keserű s egyszersmind komoly hangon beszélt, hogy a fiatal ember aggódni kezdett. Rimánkodó jelenetet várt, régi boldogságnak csak egy napját visszakérő elhagyott szerető könyörgését; és Hélène beszédének ünnepiessége azt sejtette vele, hogy most valami leleplezés következik, kérelem, reménység nélkül és hogy olyan hírt fog hallani, melynek az asszony tragikus fontosságot tulajdonit. Vajjon azt fogja megmondani, hogy anyának érzi magát? Vagy egy kába órában mindent megvallott a férjének? Hélène hallgatott, Armand pedig türelmetlen kezdett lenni.
- »Beszéljen, kérem,« szólt.
- »Utolsó beszélgetésünkkor, melyet, ismétlem, nem akarok folytatni, ön azt mondta, hogy ismeri multamat. Sőt egy nevet is emlitett: a Varadesét... És azt állitotta, hogy ez az ember az én kedvesem volt.«
- »Én csak azt mondtam, a mit nekem mondtak«, válaszolt de Querne nyomatékosan.
- »És ön hitte?«
- »Mint az ilyesmiket hinni szokás. Vagy ön értett meg engem rosszul, vagy én fejeztem ki magamat rosszul.«
Aztán elgondolta magában: »Most mindjárt elővesz a zsebéből valami levelet, melyből a Varades mély tisztelete derül ki...« Eszébe jutott, hogy ő is irt régi szeretőjének ilyen leveleket, a melyeket aztán illetékes helyen föl lehet mutatni. »Ostoba egy vitatkozás készül itt«, sóhajtott magában, »de nincs mód menekülni előle...«
- »Nos« szólt most Hélène, valami különös erővel, »ha most mondják azt önnek, el is hiheti, sőt még azt is válaszolhatja, hogy biztos forrásból tudja...«
Diadalmas és kétségbeesett pillantást vetett Armandra:
- »Én a Varades kedvese vagyok. Hallja?... És elmondta még egyszer: »Én a Varades kedvese vagyok...«
De Querne inkább kinos, mint fájdalmas hatás alatt hallgatta e beszédet, melylyel Chazelné megtépte saját becsületét. Úgy rémlett neki, hogy valami őrült és siralmas dolog ez, mikor e nő igy elbeszéli neki, hogy ismét szeretkezik régi kedvesével, - a dráma és az izgalom beteges vágyától üzetve. Másrészt gyanakvásának első idejében nem tudta teljes bizonyossággal Hélène és Varades ismeretségének vétkes voltát; s most, hogy az asszony ilyen durván vádolta be magát előtte, önkénytelenül aljas féltékenységet érzett magában egy pillanatig.
- »Ön szabad«, szólt akaratlan nyerseséggel. »Mi közöm nekem ehhez?... Vagy miben lehetek ebben az ön hasznára?« Tette hozzá kegyetlenül.
- »Ne elméskedjék«, mondta az asszony, még indulatosabban. »Meg kell engem hallgatnia. Legalább illik meghallgatni egy nőt, a kinek az ember vesztét okozta... Mert ön nekem vesztemet okozta... Igenis, ön, s én akarom, hogy megtudja. Azt hitte, hogy hazudom, hogy tetszelgek, mikor azt mondtam, hogy nem volt szeretőm ön előtt; hát hisz-e nekem most, mikor egy lélekzetre mondom, hogy ma a Varades kedvese vagyok, de valamikor nem voltam az?... Találkoztam vele és odaadtam magamat neki... Ne kérdezze: miért; elég az hozzá, megtörtént... Láthatja, hogy én nem akarok itt komédiázni, hogy nem félek megvetésétől s hogy nem gondolok békülésre... De épp oly igaz, hogy mindent lealacsonyitottam, mindent beszennyeztem magamban, mint az, hogy tiszta voltam, mikor az öné lettem! Semmi, semmi nem nyomta a lelkiismeretemet!... Megőriztem magamat az ön számára, mintha tudtam volna, hogy találkozni fogunk valamikor!... Hát ezt akarom, hogy megtudja... Az olyan asszony, a ki vádolja magát, úgy-e nem titkolódzik többé? Miért hazudnám önnek most is? Mondja, miért?... Kell, hogy higyjen és azt mondja nekem: Én voltam első szerelme... Úgy szeretett engem, mint csak álmodhatjuk, hogy szeret valaki; szeretett teljes szivével, egész valójával, és nem csak most, de a multban is; és ime ez asszonyból, ki engem igy szeretett, mi lett az én révemen: egy teremtés a ki nem hisz többé semmiben, a ki nem tisztel többé semmit, a ki szeszélyből uj szeretőt tart s tartani fog még egyet, meg a többit, - elveszett asszony... Még egyszer mondom, ön okozta vesztemet, s én akarom, akarom, hogy ezt tudja; az lesz az én bosszúm, hogy biztosan tudja... Elvesztem! Elvesztem! És ön okozta a vesztemet, ön, ön, ön!...
Mindezeket lihegve mondta és mig beszélt, dühtől eltorzult arccal egyre jobban közeledett Armandhoz. Hangjában, tekintetében és egész magából kikelt valójában benne volt az igazságnak ama leverő ereje, melylyel a gyanu hiába akar szembeszállani. Egykori tisztaságának szörnyü, megbecstelenitő bizonysága, mely mostani hitványságának megvallásán épült, megczáfolhatatlan volt, mert lázas izgalmából is kiérzett, hogy nem birná gondolatait elpalástolni. De a mi ez okoskodást még meggyőzőbbé tette az emberre nézve, ki e nyomorult vallomást a döbbenet és az elszörnyedés elegyével hallgatta, az a hirtelen meghatottság volt, mely erőt vett a nőn, mikor elnémult. Az eszeveszett beszédtől megcsillapodott dühre hirtelen a kétségbeesés következett. Hélène Armandra nézett és a méltatlankodástól villámló szeme könnybe borult; aztán felsikoltott és lerogyott a padlóra. Hosszában fekve nyögött ottan. Lassan, hosszan zokogott; egy hörgő állat egyhangú, tompa jajszava volt ez. Armand felé hangzó végső siralmában benne volt minden elfojtott panasza, szivébe fojtott minden sóhajtása. Hosszu napok halálos küzdelme szólalt meg e végső jajgatásban. Armandban az emberi fájdalom ellenállhatatlan érzése támadt már akkor is, mikor Alfred szenvedését látta, mennyivel erősebben ragadta hát meg az emberi fájdalom ebben a földön fekvő asszonyban. A gyönge és mégis hatalmas kötelék, mely e legyőzött teremtéshez fűzte, a megosztott kéjnek elszakithatatlan köteléke, most egyszerre oda lánczolta őt ehhez az asszonyhoz. Már azt hitte, hogy elfeledte e nőt; de az öntudatlan féltékenység s a testi szánalom kettős hatása fölébresztette benne azokat az érzelmeket, a melyek - azt hitte - már nincsenek lelkében. Letérdelt szenvedélyes indulatában és föl akarta emelni az asszonyt, úgy mintha még most is a szeretője volna...
- »Hélène,« szólt, »térj magadhoz... Könyörülj rajtam, ne sirj... kelj föl...«
Az asszony engedelmeskedett, aztán könnyben úszó szemmel, tátott szájjal, lassan Armand felé fordult. Kimondhatatlan háládatosság látszott szenvedő arczán. Leült egy zsöllyébe, a fiatalember pedig lábához térdelt, hogy letörülje könnyeit. És Hélène most ujra birt szólani:
- »Vége, mindennek vége, örökre vége!... Te nem tudod, Armand, mennyire szerettelek, mennyire szeretlek... Ó, miért tettem, a mit tettem!... Olyan voltam mint az őrült... Nem tudtam semmit, csak azt tudtam, hogy szeretlek... Te voltál egész életem, egész hitem, minden a mi jó és nemes bennem... És mindez egyszerre elveszett!... Ó, mit nem szenvedtem! Mindig azt a szörnyüséget hallottam, a mit nekem mondtál. Mintha csak folyton kést forgattak volna a szivemben... El akartalak feledni téged, el akartam feledni magamat, megsemmisiteni mindent. És mit cselekedtem én szerencsétlen?... Miért nem jöttem ide, rimánkodni, hogy fogadj vissza és higyj bennem. Meg tudtalak volna győzni... Most mindennek vége... Ne érints, irtózom magamtól...«
Elháritotta, visszalökte magától kedvesét. Armand érezte, hogy e pillanatban az asszony előtt megjelent uj szeretőjének képe.
- »És ebben te vagy a bűnös, hóhér!« beszélt tovább dühösen Hélène. »Igen, te sülyesztettél le ide. Vagy volt jogod velem igy bánni? Felelj! Mit vétettem én? Mikor hazudtam neked? Miért kételkedtél bennem?... De nem, édesem. Te olyan jó vagy, te olyan kedves vagy és én úgy szeretlek... Bocsáss meg nekem... Megöl a fájdalom!...«
Igy siránkozott és hol átkozódó, hol szerelmes szavainak zürzavara elárulta, mily összefüggéstelenek az érzelmek, melyeknek vihara rázza. Aztán mintha csillapodott volna egy kicsit.
- »Hadd sirok egy csöppet,« mondta. »Ez megkönnyebbit. Ne szóljon hozzám... Mindjárt...«
Armand fölkelt. Mily tehetetlen volt a kétségbeesés e kitörésével szemben! Föl s alá járkált a szobában, melyet megszállott az alkonyat szomorúsága. Hélène zokogása most már alázatos, halk volt, csaknem olyan mint egy kis leányé. A fiatalember lelkét feldúlta ez a hosszú, szakadatlan, egyre ismétlődő sóhaj. Nem próbálta vigasztalni az asszonyt és nem is tett kisérletet, hogy leküzdje a szörnyü meggyőződést, mely támadt benne, hogy sose távozzék belőle. Kinzására összeelegyedett a szánalom e vergődés iránt, a letörülhetetlen szennyfolttól való borzadály és ama gyilkos igazságtalanságnak látása, melyet elkövetett. De legjobban leverte és szivére örökös teherképp nehezedett a szörnyü felelősség érzése, hogy ez asszony vesztét ő okozta. Ez a szerencsétlen nő azért sülyedt ennyire, mert ismerte őt, mert szerette őt! Hélène ösztöne nem csalta meg őt, nem kételkedhetett többé. Most már hitt ez asszonyban. Hitte, hogy igazán szerette őt, hogy találkozásuk előtt tiszta volt. Hitte, hogy a gyalázatos cserbenhagyás vitte arra, hogy egy más férfi karjába vesse magát, és ennek csak ő, Armand az oka, az egyetlen oka! Járkált, járkált és valahányszor egyet fordult, látta a két ablak bús homályában azt az összetört alakot, azt a homályból kisápadó arczot.
Hová lett egykedvűsége, melylyel Hélènet fogadta? Hová tagadásának ereje? Halálhörgéssel nem lehet vitatkozni; ő pedig most egy lélek halálát látta. Nyilvánvaló volt, hogy ez az asszony nem kiván semmit, nem akar semmit, csakhogy kedvese bele lásson a szivébe; és Armand bele látott és látta a vért, mely az ő kezétől ütött sebből csörgött. Soká maradtak igy, némán; a fiatalember egyre járkált, a nő pedig sirt. Armand végre oda ment Hélènehez és megfogta kezét; megremegett e puha, nedves, hideg kéz érintésétől; aztán ajkához emelte azt a kis kezet és könnyei hullottak reá, annyi év után első könnyei. Az asszony a kétségbeesés örvényében is sajnálkozott hóhérjának könnyein.
- »Ne sirj.«
Ezt mondta neki, aztán szenvedélyesen magához ölelte és összecsókolta arczát. Armand érezte a forró ajkat szemén, homlokán, száján. Most az asszony egyszerre visszahuzódott és fölállt. Megint az a másik ember jelent meg előtte.
- »Jaj,« kiáltott szivet tépő hangon, »még vigasztalni sem tudlak téged... Isten hozzád, Isten hozzád és ez az utolsó Isten hozzád.«
Végig tapogatta a fiatalember haját, arczát, mintha meg akarna győződni, hogy csakugyan itt van ez az alak, melyet ő úgy szeretett, aztán futva indult az ajtó felé.
- »Hova mégy?« kérdezte Armand.
- »Menekszem előled,« felelt Hélène tévedezve, s a következő pillanatban kint volt a szobából. Az ajtó becsapódott mögötte. De Quernenek nem volt ereje, hogy kövesse. Ott állt azon egy helyben, mintha csak szélhüdés érte volna. Egyszerre borzasztó félelem hidegsége futott végig a testén... Hátha azért rohant el tőle a kétségbeesetten őrjöngő Hélène, hogy megölje magát. Egy pillanatig szeme előtt lebegett a szörnyü képzet: sötét part, a folyó homályos, forradalmas árja és egy asszonytest, melyet a jeges viz magával ragad. Kirohant. A lépcsőn négyével ugrotta lefelé a fokokat. A gyaloguton egy nő ment a Champs-Élysées felé. Utána szaladt. Nem ő volt. Aztán kisietett a járókelőktől és kocsiktól hemzsegő sugárutra. De hogyan találhassa meg e sokaságban. Hogyan tudhassa, merre ment az a szerencsétlen? Ónos eső esett, hiába füttyentett több bérkocsinak, csak a keresztútnál állithatott meg egyet. Chazelékhez hajtatott és utközben ő is megismerte végre, mi az őrültséggel határos aggodalom. De csakhamar ott volt a kis palota előtt. Szive remegett, mikor megnyomta a csengetyűt és azt kérdezte az inastól, hogy visszatért-e már az urnő. A szolga igenlő válaszára szinte leroskadt felindulásában. És, mert a szenvedélyek játéka révén szüntelenül a lét ezer apró haszontalanságaiba botlunk, egész ostobán állott a legény előtt, ki már föltárta az ajtót, hogy bebocsássa. Hogyan birhatná elviselni e perczben Hélène és főképp Alfred közelségét? Valamit hebegett, azt mondta, hogy most jut eszébe: elébb egy más látogatást kell tennie, de majd este visszatér. Belevetette magát a kocsiba.
- »Talán a fiára gondolt, az mentette meg!...« szólt magában. »De legalább nem vagyok gyilkos.«

III.
E jelenet után egynehány nappal, Armand levelet irt Chazelnek Londonból. Mentegetőzött, a mért még kezet sem szorithatott barátaival távozása előtt. Betenni lábát a rue de Larochefoucauldbeli kis palotába, viszontlátni a két teremtést, kiknek összetörte életét s a kik őt mégis csak bizalommal és bocsánattal halmoznák el, látni a lelki haldoklást, melynek minden sóhajtása türhetetlenül hatna szive mélyébe: felülmúlta mostani erejét. Mikor rágondolt Alfred bánatára és Hélènere, ki most minden szemérme és érzelme bukásának közepette él, ezt mondta magában: »Ez borzasztó, de én nem segithetek. Feledni kell...« És hogy régi kedvelt maximája szerint apró mellékes dolgokkal fojtsa el bánatát, erősen sietett Anglia felé.
Kegyetlenül henye és üres ifjúságában legjobban a kozmopolita kóborlással tudta agyonütni unalmát. Európában három-négy társasága volt neki. Főképp Londonban élt egész rendesen: lakást tartott a Bolton-Streeten, Piccadilly mellett, két klubba is járt és számos családban jó barát gyanánt fogadták. De most, mikor beköltözött három butorozott szobájába, nem birt azonnal elmerülni a világ forgatagában. »Majd egynehány nap mulva bekopogtatok az ismerősöknél...« gondolta magában. Az egynehány nap elmúlt és ő még mindig egyformán irtózott az emberektől. Eltelt egy hét, két hét, három hét, és Armand egyre csak leküzdhetetlen idegenkedéssel gondolt minden társaságra, minden mulatságra és mindenre a mi van, mindenre a mi él. Csak este sétált, hogy kevesebb emberarczot lásson. Ha nappal ment ki, olyan kétkerekű kocsiba szállt, a melynek kocsisa hátul ül magasan, a lova pedig gyorsan üget. Czél nélkül vitette magát az óriás város végtelen utczáin. A kis fekete házakra kis fekete házak következtek, itt ott square látszott: rács és csenevész fák, aztán tér és rajta valami piszkos szinű szobor, majd rengeteg nagy park, melynek gyöpét nyájak legelik. A roppant hangyaboly fölött a kormos ég boltja; néha sárga köd árasztotta el ezt az eget, máskor a gőzök záporban csapódtak le, néha pedig kéklett is az ég, bizonytalanul hidegen és mintha kőszénpor lebegett volna alatta. Az utczákon sokaság tolongott, de Armand nem ismert egyetlen egy arczot sem és csak ment, mendegélt órákon át, azzal a gondolattal, mely mindig vele volt, akár ébredt, akár öltözött, akár evett, - azzal a mindig jelenlevő és mindig egyforma gondolattal.
És mit mutatott neki ez a gyötrő, megrögzött gondolat? Szüntelenül és szüntelenül Hélènet. Az utolsó találkozásukkor tett borzasztó vallomás minden apró részletében megjelent előtte és látta a tettet, melyet az asszony oly irgalmatlanul határozott szavakkal vallott be. Látta Varades karja között; mert az a sejtelem támadt benne, hogy a kétségbeesés első kitörése után visszaesik, s ez a látomány oly érzelmet sugallt beléje, mely szivét mint szomorú teher nyomta össze. Ez a komor súly már akkor is reá nehezedett, mikor Hélène oly tragikusan siránkozott a rue Lincoln-beli szalonban. És mint akkor, most türhetetlen nyomasztósággal nehezedett rá az a tudat, hogy ez asszony nyomorúságának ő az oka. Varades után el fognak következni a többiek, vagy meg lehet állapodni azon a csúszós lejtőn, mely az első szeretőtől a tizedikig visz? Mikor az asszony elveszitette az önbecsülés szokását és erejét, mely a méltóság egyetlen forrása, mely gát állhat ellent a kisértések és kiváncsi vágyódások áradatának? Hélène szép; körül fogják rajongani. Folytonos bukásai most itt, előtte, szeme láttára történtek meg, és Armand nem akadályozhatta meg semmivel és, mint az asszony sirva kiáltotta feléje, ő volt, a ki vesztét okozta. Ez asszony életének képe előtt olyan volt, mint valaki előtt, a kinek saját kezével töltötte a mérget. Hogyan akadályozhassa meg az arcz halálos eltorzulását, a hideg verejtékezést, a borzasztó rángatózást, mikor a gyilkos szer már a vérben kering. A házasságtörés mérge, melylyel megfertőztette e teremtést, be fogja fejezni romboló munkáját. Mi mentsége van, hogy mindezt cselekedte? Semmi, mert szerelem nélkül nyúlt ez asszonyhoz. Ha legalább szerette volna, ha egy kis boldogságot adott volna cserébe feláldozásáért. De a bűn kikerülhetetlen sülyedésében még egy más sülyedés is járt: a legkegyetlenebb kiábrándulás. Mit csinált ő egy reménykedő, fiatal nőből, a ki a legmagasabb érzelmeket keresve tévelyedett meg, mit csinált belőle? Egy hitét vesztett teremtést, a ki feledést keres. Mivé lesz egy év mulva, aztán ismét egy és ismét egy év mulva. Elmondta magában: »All the perfumes of Arabia will not sweeten this little hand.« Arábiának minden füszere nem illatositja meg ezt e kis kezet...« Összegörnyedt a lelkiismeret sulya alatt, mely nehéz, oly kegyetlenül nehéz volt, hogy már nem is érzett mást, csak ezt a folytonos nyomasztó összezúzodást.
»Furcsa portéka az ember,« gondolta magában; »és micsoda megvetendő dolog ez a gyöngeség! Hogy ez a lelkifurdalás igazolt legyen, bűnösnek, vagyis felelősnek, szabadnak kellett volna lennem. Ámde az akarat szabadsága hiuságos beszéd, következésképpen a jó, a rossz, az erény, a bűn is...«
Ifjúságában sokat gondolt e kérdésekre és helyesek gyanánt fogadta el a szabad akarat ellen való modern főargumentumokat. Magára alkalmazva ez okokat, megsemmisiteni próbálta erkölcsi baját.
»Mi vagyok én? Öröklődés révén keletkezett valami, bizonyos egy milieuben. Ha a körülmények adva vannak, úgy kell éreznem, a hogy éreztem, úgy kell gondolkoznom, a hogy gondolkoztam, úgy kell akarnom, a hogy akartam.«
És széjjelszedte saját énjét elemeire, mint azt különben gyakran megcselekedte, ha reá jött a hamletizmus; igy szokta nevezni az analizis révén elkövetkezett lelki bénultságot. Látta, hogy önzésének első forrása az, hogy családi élete sohasem volt; érezte, hogy a nevelőintézet korán beszennyezte képzeletét, a polgárháboru öldökléseinek látása pedig idő előtt felköltötte benne az embergyülöletet. Vallásos hitétől már gyermekkorában megfosztották a könyvek; nem volt semmi ambicziója, mert nem volt ügy, melyben hitt volna és mert elég vagyonnal rendelkezett, hogy dologtalanul is megélhessen. Aztán végig vonult szeme előtt szerelmi kisérleteinek hosszú, haszontalan, szomorú sora, a meddig ráakadt Chazelnére.
»Hogyan itélhettem volna meg őt másképpen, mint ahogy megitéltem,« igy gondolkozott tovább. »Ez az asszony valósággal rám kötötte magát. Hogyan tudhattam volna, hogy ez egy regényes, esztelen, de őszinte természet bolondsága? Azt hittem, csak olyan nő ez, mint a többi. Ezt hittem és ezt kellett hinnem...« Megrögzitette szivében a szükségesség szavát: »Kellett,« mint valami emeltyűt, a melylyel elhengeritheti lelkiismeretének terhét; de a teher csak nem mozdult. Hiába küszködött; volt benne valami, erősebb önmagánál, a mi arra kényszeritette, hogy ez asszony veszte okozójának tekintse magát.
Most aztán a megkönnyebbülésnek más módját igyekezett kitalálni. Képzeletében bejárta kalandjuknak egész utját, és a veszedelem ez ösvényén kereste a keresztutakat, a perczeket, a mikor és a hol másfelé mehetett volna ő is, az asszony is. Az első hetekben, mikor Chazelék Párisba költöztek, Hélènenel sétálva, miért akart mindig érzelgősnek látszani? Azért, hogy ábrándosságához szóljon és kiváncsiságát izgassa. És tudott volna másképp cselekedni? »Nem,« felelt magának dühösen, »a csábitás a természetemben van, mint a hogy az agárnak természetében van a vadászás...« Elkövetkezett az a pillanat, mikor látta, hogy Hélène szeretni kezdi őt. Eltünhetett volna akkor e nő életéből? El, ha hitte volna, hogy ő e teremtés első szerelme. De hát megparancsolhatja magának az ember, hogy ezt vagy azt higyje, hogy igy vagy úgy gondolkozzék? Mit nem adott volna most azért, ha ma is ugy itélheti meg Hélènet mint akkor. Csakhogy ez lehetetlen volt, mint a hogy akkor nem itélhette meg úgy mint most! Eszébe jutott, hogyan tétovázott az első találkozásuk előtt való este. Őszinte levelet akart neki irni, hogy szakitson vele, mielőtt elkövetkezik az, a mit jóvá nem lehet tenni. De vajjon meggátolhatta-e, hogy holmi képzetek ne ostromolják gondolatát és ne tartsák vissza tollát. Ismeretségök hónapjaiban nem szerette ez asszonyt, csak gyötrötte sivár voltánál fogva. Hát lehet parancsolni az érzésnek, a szerelemnek? Hogy durván szakitott vele, megint csak azért volt, mert a képzeteknek hatalma van az ember akaratán. Barátja szenvedésének képzete erősebb volt benne kedvese szenvedésének képzeténél. Akár csak nagyitó üveggel nézte volna, úgy a belső szerkezetet, melynek az ő cselekedetei látható jelei voltak; bele merült multjának ez aprólékos szemléletébe... Hiába, az önvád terhe csak nem csökkent. Elméjét sikerült meggyőznie, de ez a meggyőződés nem könnyitette meg a szivét. Lelkiismerete gyötörte, mind a köznyelv mondja. De a lelkiismeret is mi egyéb illuziónál? A felhajitott kő, mely érzi röptét, de nem tudja, hogy kéz dobta, szinte azt hinné, hogy ő a mozgásának oka. És lelkiismerete bántja, hogy leestében összetöri a füvet. Önvád támad benne.
»Ha érzékcsalódás révén fantom lebegne előttem,« igy gondolkozott végre Armand, »vajjon hinnék-e a kisértetekben? Nem. Azt mondanám, hogy fantómot, üres alakot látok, és szervezetem állapota kényszeriti reám ezt a kába képzetet. Hát csak türjük a fantóm baját, ha már kell, de ne higyjünk benne.«
Hát a jó, a rossz, az önvád, a lelkiismeret, a szabadság lehet megannyi valótlan tünemény, testetlen árnyék. De az elvitathatatlan valóság volt, hogy egy lélek elveszett és a szörnyü végzet őt ez elveszés eszközévé tette. Elveszett lélek? Tehát a lelkeknek van élete és halála, valami, a mi föntartja és a mi megsemmisiti őket, mint egy szellemi üdvözülés és kárhozat. Elgondolta magában, milyen lesz Hélène lelke, e végső katasztrófa előtt. Megjelent előtte multjuknak minden epizódja, magyarázgatta és megértette őket. Most, hogy tudta az igazságot és érezte, mily rosszul itélte meg ez asszonyt, e multnak legcsekélyebb eseményei is váratlan jelentésüekké váltak előtte. Fölmerült lelkében szomoru barátnőjének hallgatagsága, bánata, kitörő szerelme és minden emlék éreztette vele háládatlanságát és amaz érzelem erejét. Mily eleven volt ilyenkor ez a női lélek! Mily nemes ez a teremtés a vétekben is! Mily gazdag ez érzékenység! Mily teljesek ez indulatok! Mily mélységes a bánat és mily magasztos a szárnyalás az elérhetetlen boldogság felé! És ma mily letörülhetetlen szenny van tulajdon ezen a lelken!
Gondolatai most áttértek Alfredre, eszébe jutott e rútul megcsalt emberrel folytatott utolsó beszélgetése. Chazelnek eleven lelke volt, melyből mint jótékony forrás fakadt a gyöngédség és a becsületesség, a hit és a remény minden hatalma. Armand most magára gondolt: »Az én lelkem halott!...« Végig pillantotta ifjuságát. Fiatal volt, de nem birta tevékenységét egy ideális eszmének szentelni; kedvelte a nőket, de nem birta szivét egy érzelemhez kötni; nem tudott áldozni, hinni, szeretni. Végig nézte a lajstromot, melyet mint csábitó épp annyi hiuság, mint a mennyi kiváncsiság révén állitott össze. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Valamennyi csak az érzés eszköze volt, semmi egyéb. Nem emlékezett egyre sem, a ki iránt jó volt és a kit többre becsült, miután megösmerte. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
A házasságtörő nők megint csak hazudtak az ő kedvéért. Lelke nem csak halott volt, de terjesztette is maga körül a halál ragadványát. Kiváló értelmességét, és mindazt a mit a gazdagság adott neki, semmire sem használta fiatalsága óta. Végezetül pedig erkölcsi gyilkosságot követett el egy asszonyon, a ki hitt ő benne! A teher ismét sulyosabb lett és Armand ujra küzködött.
»A lélek élete és halála! Üres szavak!... Akármi kis változás történik az agyvelőben, a lélek kicserélődik. Nagyitó üveg alatt meg lehetne találni azokat a sejteket, a melyek az okai, hogy én soha se szeressek... De miért van az, hogy a lelket némely eszmék élesztik, mások pedig megölik? Miért? Nem tudom, és mennyi dolog van, a mit én nem tudok. Az agyvelőről beszélek. Mi az agyvelő? Anyag. És mi az anyag?... Nem ismerik, nem tudják. Mire való hát, hogy az ember kérdezgesse, miért van ez, miért van az? Csak egy a kérdés: miért van minden? És az egyetlen dolog, a mit igazán tudunk, csak az, hogy e kérdésre soha nem tudunk megfelelni...«
Maga előtt látta a titok örvényét, a megismerhetetlen mélységet, melyet a tudomány minden gondolat és minden lét eredetében lát. Saját végzetének problémájával egyetemben érintette a többi végzet problémáját és lelkének nagy fájdalmába kisértetbe esett, hogy vigasztaló értelemben oldja meg a rejtelmet, melyet buvárlott. Az élet találós meséje, melyet az ész föl nem ér, mért ne lehetne mentő, a mely jóvá teszi a sok földi nyomorúságot, életet ád a holt lelkeknek és békét a feldult lelkiismereteknek. Miért ne lehetne egy, a miénkhez hasonló, bennünket sajnálni tudó sziv középpontján a természetnek, mely bennünket alkotott keserü vagy édes érzelmeinkkel, ideálra törekvésünkkel, gyöngeségünkkel, nagyságunkkal és hitványságunkkal egyetemben!...
»De hiszen akkor Isten volna!« gondolta magában, »térdre borulhatnék most, mikor szenvedek és azt mondhatnám: Miatyánk, ki vagy a mennyekben...« Miatyánk!... Mikor a fiatalember ide ért eszmélkedésében, szeme könybe lábbadt. Ő nem ismerte sem atyját, sem anyját és ama fönséges imádságnak ez egyetlen mondata is kimondhatatlan meginditotta... De legott megemberelte magát. Erősebb gondolatai támadtak e misztikus ömlengésnél. Szive és elméje vetélkedvén egymással, elméje győzött. Megtestesültek előtte az Isten ellen szóló okok, melyek a rossz létéből következnek. Hogyan egyeztethető össze az atyai jóság és a visszatérés törvénye, mely azt rendeli, hogy az egyik bűne szüntelenül visszaessék a másikra. Ki volt a bűnös, Hélène vagy ő? Ő... Kettejök közül ki követett el szerelmi bűnt? Ő, mert nem szerette ezt az asszonyt és mégis elcsábitotta csupa hiuságból, unalomból, érzékiségből... És kit ért a büntetés? Hélènet. Az asszony és Alfred közül ki volt a bűnös? És ki szenvedett? Alfred. Igy, ha van bűn, mindenkinek a bűne, valaki más lelkében hozza meg mérges gyümölcsét, és ez az összefüggés kormányozza az emberek végzetét. A fiák az apák vétkeiért vezekelnek. Az igazak a rosszakért, az ártatlanok a bűnösökért. A nyomoruságok e szakadatlan átszármazásának láttára hogyan hihesse az ember, hogy a homályos földöntúlon mégis van az igazságnak és jóságnak kutfeje?
»A bűnöket a körülményekből és a vérmérsékletből eredő szükségesség szüli«, igy elmélkedett Armand, »a cselekedetek következményeit a véletlenség intézi, - legalább ide lent...« Most megint felülkerekedett benne a misztikus áramlat: »Ide lent? Hát csakugyan volna más világ is, melynek ez a világ csak képe vagy előkészitése? De akkor miért nincs a kettő között semmi kötelék? Miért nincs segedelem a kétségbeesés óráiban? Ó, ha csakugyan volna mennyei atya, neki minden szenvedés imádság lenne!...«
Ennyi ellentmondó eszme zűrzavarának közepette e boldogtalan ember előtt megjelent az élet nagy, egyetlen problémája, melyet csak a vallás oldhat meg: vajjon van-e a mi tünő napjainkon, rövid érzelmeinken, veszendő cselekedeteinken tul valami, a mi nem mulik el s ami megelégitheti a végtelenségre való éhségünket és szomjuságunkat. Armand talán megint vallásos lett valamikor; de ez órában nem volt az és ezt felelte önmagának: »Ha nincs semmi, mire való ez a szörnyü lelki furdalás? Ha pedig van valami, miért nem foghatom föl az elmémmel, miért nem érezhetem a szivemmel? Hogyan vessem végét e türhetetlen küzködésnek? Hogyan szabaduljak e gyilkos tehertől?
E sötét napoknak alig volt egyéb eseménye, mint hogy leveleket kapott Alfredtől. Valamennyi tele volt szeretettel; és mind panaszkodott Hélène betegessége miatt, mindből kiérzett szomorusága és a jövőn való aggódása. Szóval: Hélène csak mindig boldogtalan.
»Meglehet«, gondolta magában Armand, »hogy ezeknek a szóknak: jó és rossz, lélek és Isten nincsen semmi értelmök. A filozófusok ezer meg ezer esztendő óta vitatkoznak rajtok és a vitáknak nincsen semmi foganatja; a hitvallások keletkeznek és pusztulnak. Én megmértem az ész tehetetlenségét és nincsen hitem. De semmi szükség sincs az észre meg a hitre, és mégis tudjuk, hogy az emberi nyomoruság megvan s hogy mindent el kell követnünk arra, hogy e nyomoruság okai ne legyünk... El kell követnünk? Mintha volna szabad akaratunk! De akár van, akár nincs, érezzük és szánjuk ezt a nyomoruságot!«
Mikor a fiatal ember ez uj utra, a szánalom utjára tért, nemcsak a lelkiismerete könnyebbedett meg, de valami kétségbeesett szeretet is szállta meg szivét. Elképzelte Hélène multját, ugy, ahogy ő mondta el; látta őt kislyánykorában és szánakozott szomoru gyermekségén, elnyomott ifjuságán. Szánta őt házas életében s az erkölcsi elválásban, mely Alfredtől elkülöniti. Bánta, hogy megismerte őt, bánta minden szavát, a mit neki mondott, bánta a csókokat, a melyeket kért és kapott tőle. De mindenek fölött sajnálta ez asszonyt, a miért őrületében Varades karjába vetette magát; és szánta a vétkekért, a melyek erre az első vétekre szükségképpen következni fognak. Szánta Hélènet, amért született, amért él és amért kikerülhetetlen végzet kezében van. Most már jobban érezte, hogy eleven e nő, mint mikor Hélène a kebelére borult, szerelemtől kábultan. Valamely különös átköltözés révén érezte kedvesének gyötrelmeit, kivel nem birt osztozni a gyönyörüségben. Lelke ama beteg szivbe költözött, és a szánalom oly erős, oly nagy lett benne, hogy elárasztotta egész életét.
Esténkint, mikor az utczán járkált és eljutott a Haymarket meg a Regent’s Street barátságtalan keresztutjaira, lelkének mélyéig megrázta őt az ott kószáló, sok nemzetbeli leányok látása. E sötét ruhába öltözött teremtések mindenféle nyelveken szólitgatták a járókelőket. Voltak köztük nagy, tenyeres-talpas német nők, karcsu francziák és angolok, a kiket gyakran ártatlannak maradt arczukon lehet megismerni. A legtöbb öreg volt; és szemökben szilaj fény. Mely szomoru vagy bűnös kalandok sodorhatták az idegeneket hazájuktól messze, ez örökké borus ég alá, e szorgos kereskedő néptől hemzsegő utczákba? És a fiatalokat, az angyalarczuakat - mert akadtak köztük olyanok is - mily szomoru volt látni, mikor benyitottak a csapszékbe és egyre-másra hajtogatták föl a nagy pályinkás poharakat! Egy kicsit nekipirult arczczal jöttek ki és megmelegedve az alkoholtól, hogy daczolhassanak a hideggel, az esővel, a köddel, folytatták gyalázatos zarándoklatukat. Armand csak nézte, nézte, hogyan járnak-kelnek, hogyan szólitanak meg vagy szidnak össze valakit és hogyan beszélgetnek egymás között. E kárhozottaknak valóságos serege tolongott utczahosszat. Igen, ezek kárhozottak és nem menti meg őket semmi; valamint nem menti meg semmi ama fényben élőket, akik gyémántokkal és hintón mennek embervadászatra; és nem menti meg semmi a házasságtörő asszonyokat sem, a kik kiváncsiságuk áldozatává lettek. Semmi, mert nincs, a mi megmentse!
Néha, mikor templomok előtt ment el, eszébe jutott, hogy a teremtmények ezrei hisznek egy megváltóban. »De ha én nem hiszek, vajjon az én hibám az?« igy gondolkozott. »Az igazi megváltó az lenne, a ki megváltaná még a hitetleneket, a renegátokat, a lázongókat és a nembánkódókat is, - mert ezek a sajnálatra legméltóbbak!... - Nem, nincsen megváltás és a Krisztus hiába halt meg...«
Ekkor aztán ugy fogta föl az életet, mint egy vak és romboló szükségesség, mint egy, a teremtményeket egymás elvesztésére serkentő gonosz erő művét. Lent a prostituczió, fönt a házasságtörés, - ime ezt szüli a legnemesebb emberi érzés, a szerelem. A czivilizáczió ugy tünt föl Armand szemében, mint egy roppant nagy orgia, a hol sok az étel, a bor, a vendég; de vajjon a megváltás kenyerét mely misztikus tányéron találják meg a bűnbocsánatra éhezők? És mig az orgia zajog, mig az asszonyok kinálják piros ajkuk gyümölcsét, mig a mámor a vigság óriás himnuszában csapong, minden pillanatban egy vendég esik az asztal alá: az áldozatait vakon válogató halál viszi el; a helyébe más ül és pedig oly gyorsan, hogy észre sem vették az eltünést és a vigság ragyog minden homlokon, mosolyog minden szemben. A vigság? Ha az ember nem gondol a maga bajára és ha bátor, még el birja viselni nyomoruságait; de ha más szenved, hol vegyük a bátorságot, hogy elviseljük, mikor a szenvedésnek mi vagyunk okai? Most egyszerre eltüntek ezek a viziók, ezek az elméletek, ezek az álmok és helyöket a haldokló vagy az elaljasodott Hélène foglalta el. Armand maga sem tudta, melyik gyötri őt jobban e két kép közül.
- »Hátha szeretem őt?« igy töprenkedett egy reggel, fölkelés közben. »És hátha amit én lelki furdalásnak hiszek, egyszerűen szerelem?« Nem tudott felelni e kérdésre. Mikor az ember szeret, a boldogságot abban a nőben látja, a kit szeret; és most hogyan képzelhesse, hogy csak egy perczig is boldog lehessen Hélène révén? Visszamehetne Párizsba, ujra kezdhetne vele mindent, megszöktethetné, elvihetné valami országba, a hol minden idegen, a hol felednének! De érezte, hogy akármily őrültségeket követne el ez asszonyért, mostani boldogtalansága csak megmaradna. Tehát nem szereti Hélènet. De akkor miért dobog ily kegyetlenül a szive, ha csak reá is gondol? Miért ez a folytonos aggodalom, mely megmereviti reszkető kezét, mikor a Chazel leveleit kell felbontania, mintha attól tartana, hogy az a boldogtalan ember végre valami uj kalandot fedezett fel. Miért nem nyulhat könyvhöz, miért nem ülhet asztalhoz, miért nem mehet, miért nem jöhet, hogy e nő, mint kisértet, szüntelenül ne legyen mellette? Hiszen nem ölte meg, nem ontotta vérét... Miért gondol mindig ismeretségökre, ezzel a kétségbeesett sóhajtással: »Ha tudtam volna!« Ha tudta volna, mit ád neki ez az asszony, mikor oda adta magát; ha igy érzett volna akkor is, mikor Hélène szerelmesen és őszintén borult keblére; ha akkor is az lett volna a szivében, a mi most van, akkor... akkor, szerette volna e nőt... Szerette volna!... A teljesen érezni nem birás, az önzés mártiromsága, a meddő sivárság, lelkének vergődése a magányosságban és a kétségbeesésben, meg a többi erkölcsi nyomoruság mind véget érnek, ha szive egyszerűbb, ha ért és hisz!
Most már hitt Hélèneben, de későn volt. Tudta, mikor vesztette el tisztaságát e nő. Szerette, mikor beszennyeződött egy más csókjától. Észrevette, hogy elszalasztotta a boldogságot. Mikor örökre bezárult a bűvös palota, melyet nem látott, bár járt benne. Szeretni kezdte ez asszonyt, mint egy halottat, a kivel többé nem beszélhet soha... A halottat azonban nem éri szenny, és Hélène? - »Arábiának minden fűszere...« mondogatta magában és dörzsölte kezét, mint a véres királyné. A teher ismét a szivén volt... Hogyan vehesse le róla?... De hátha ez a lelki mardosás csak a távollét révén keletkezett kába képzet? Mikor a gyermekek éjtszaka félnek valami bizonytalan alaktól, hogy tériti őket észre az apjok? Oda vezeti őket rettegésök tárgyához és az érintés a gyermekeket kigyógyitja a félelemből. Hátha ő is ehhez az orvossághoz folyamodnék? Ha fölkeresné Hélènet és szinről szinre itélné meg, mit vétett ellene? »Ez az egy van még a mit megkisérthetek,« mondta magában egy nap és hirtelen elhatározta, hogy visszatér Párizsba. Több mint hat hete emésztődött már igy a szive.

IV.
Mily bájos és kaczér volt a tavaszi Párizs, mikor Armand a megérkezése után való nap keresztül vágott rajta, hogy a rue Lincolnból a rue de La Rochefoucauldba menjen! Két óra volt. Könnyü fuvalom borzolta a Champs-Élysées zöld lombjait. A fogatok vigan robogtak. Olyan verőfény ragyogott, mely széppé tesz minden asszonyt; de az Armand lelkében sötétség volt. Emlékei szomoru kiséret gyanánt nyomában jártak; kivált ama hideg téli éjszaka emlékei, mikor ugyanezen az avenuen ment, első légyottjok előtt. Még nem is telt el egy év azóta. Mily gyors az idő és mennyi boldogságot ragad magával!
Halálos szomoru volt az az éj, de szomorusága nem volt olyan, mint a mai; és Armand érezte, hogy ez a mai szomoruság többet ér amannál. Nem cselekedne többé ugy, mint akkor cselekedett. Gyötrő lelkiismerete vajjon tisztábbá tette volna őt? Hát a nemesedés forrása lenne a fájdalom? De mire való ez a nemesség, ha csak arra való, hogy megmutassa: mily bűnösen használtuk erőnket?
Elhaladt a Madeleine, a virágvásár mellett és érezte a langyos szellőben a bokréták, a növevények illatát. Eszébe jutott, hogy a télen itt szokott ibolyát venni kedvesének. Hélène ez ibolyák közül egyet mindig legkedvesebb könyvei valamelyikének a lapjai közé tett. Volt egy könyve, mely már egészen megtelt e szerelmes ereklyékkel. Ezt a könyvet Hélène kölcsönadta neki és az első lapra ezt irta saját kezével: »Őrizd meg kis virágaimat...« Imádandó, gyermekes jele a szerelmes gondnak, mely őt regényök minden legcsekélyebb részletéhez fűzte. Ez a szerelem vesztette őt el.
Armand végre ott volt a kis palota kapuja előtt. Becsöngetett és alig lépett a szűk udvarba, egy örvendő hang kiáltotta: »De Querne ur!... De Querne ur!... és a kis Henri Chazel, ki bonnejával épp sétálni készült, hozzá szaladt, hogy üdvözölje. A gyermek öröme csak növelte bánatát. Fájt neki, hogy szeretetet lát a fiu szemében, a kinek anyját meggyötrötte és atyját megcsalta.
- »Itthon van az apád?«
- »Nincs«, felelte Henri, »de a mama itthon van. Nagyon beteg volt, mig a bácsi utazott...«
- »És most?...«
- »Jobban van«, szólt a fiucska... De bonneja már kifelé vezette és De Querne felment a vörös szőnyeggel boritott falépcsőn, mely Hélène szalonjába vitt. Minden a régiben volt, nem változtak a dolgok, melyek látták őt, a mint vigan tervezi és követi el ezt a bűnös szerelmet, a melyért már két hónap óta borzasztóan vezeklett! Mily könnyed léptekkel haladt föl gyermekkori barátja házának lépcsőin egykor, hogy vétkezzen barátja ellen! Hova megyünk néha tudtunkon kivül! Bevezették a szalonba, a hol annyit csókolta kedvesét, mint egy tolvaj, mihelyt a háziur távozott. Miért maradt egykedvű e dolgok között az időben, és érzékenységének beteg része miért vérzett ma miattuk olyan szörnyen?
Az inas, ajtót nyitva, bejelentette őt. Hélène az ablak mellett ült és varrogatott. Fölemelte fejét és a munkát térdére tette. Armand látta arczát, mely még soványabb volt mint utolsó találkozásuk napján; az asszony vonásai ugy eltorzultak, mintha rosszul volna. A fiatal ember egy pillantással meglátta, micsoda dulást vitt véghez e teremtésen a bánat. Hélène szeme beesett volt, ajka megnyult, álla meghegyesedett, és, - ez hatotta meg Armandt mindennél jobban, - szürke ruhája, a mult nyárról ösmerős ruhája, nagy redőket vetett a vállán, mutatva, mennyire összefonynyadt az a szegény test. Hélène nem szólt egy szót sem és Armand is néma volt egy perczig. Gépiesen kereste pillantásával az alacsony zsöllyét, melyet egykor a menyecske mellé szokott tolni, hogy kedvökre beszélgethessenek. A zsöllye már nem volt a szobában, valamint a kandalló mellett állott chaise longue sem. Mennyi bizalmas estét töltöttek együtt, mikor Hélène azon a chaise longueon ült, ő pedig a zsöllyében!... Az elhagyott asszony alkalmasint azért száműzte szobájából e butorokat, hogy ne jussanak eszébe a szerelem órái. - Ha tudta volna e változás igaz okát! - Leült egy székre az asszony mellé, megfogta kezét és igy szólt:
- »Azért jöttem, hogy kérjem: bocsásson meg nekem...«
Hélène elvonta tőle szinte görcsösen remegő kis kezét. Reá nézett, valami különös mélységgel. Szeme bogara megnagyobbodott. Aztán halkan, szinte elhaló hangon, válaszolt:
- »Nincs önnek mit megbocsátanom... Ha boldogtalanná tett engemet, nem ön az oka... Ó, én nagyon megváltoztam... Beteg, igen beteg voltam, de élni akartam a fiamért... és önért is, hogy ne terhelje lelkét ez a dolog... Mennyi lázas éjszakán gondoltam önre!... Nem az ön hibája volt, hogy nem tudott nekem hinni... Sajnáltam, ó, mennyire sajnáltam önt!...«
Armand véghetetlen háládatossággal hallgatta a szeretet e szavait amaz ajakról, melyet igaztalansága annyi zokogásra inditott. Áldozatának e bocsánata egy pillanatra gyöngédséggé változtatta lelkiismeretének terhét, melytől annyiszor próbált szabadulni és mélyen meghatottan szólt:
- »Mennyi szenvedést okoztam én önnek!«
- »Ne hányja a szemére«, mondta Hélène angyali szelidséggel, mely Armandt egyszerre a szomoruság és a vigasztalás valami különös érzésével töltötte el; - szomoruság lepte meg, mert ez a szelidség végtelen megtörtség jele volt; vigasztalást nyert, mert a könyörület balzsama behatolt sebzett szivének legtitkosabb redőjébe is.
- »Ez a szenvedés mentett meg engem«, beszélt tovább az asszony. »Mikor elváltunk, félőrülten jöttem haza, ágynak dőltem, soká feküdtem és szüntelenül szeretettel, szomorun nézett rám az az ember, a kit én megcsaltam!... Szenvedésemben felfogtam, mennyien szenvedtek miattam, mennyi rossznak voltam oka. Láttam a gyalázatot, melyben fetrengtem, s szemébe nézve a halálnak, megesküdtem: mindent meg fogok kisérteni, hogy ismét becsületes asszony lehessek...«
Elhallgatott. Armand látta, hogy a másikról akart szólani, meg akarta mondani, hogy nem fogadta többé azt az embert; de némasága amaz utolsó mondat után ugyis eléggé ékesen szóló volt.
- »Az is ön miatt történt...« szólt ismét Hélène. »Hogy lelki mardosást okozzak önnek, amért elvesztett engemet... De csakis az igaztalanság eltévelyedése indithatott erre a nemtelen bosszura. Sirni láttam önt... Elgondoltam magamban: ha szenved, még visszatér hozzám; ha nem szenved, minek okozzak neki szenvedést?... De nem, ő vissza fog térni s én megmondom neki, hogy éljen békével... Az én életemben nincs többé más, csak kötelességem fiam és fiam atyja iránt; és, tudja meg, ez elhatározáshoz az erőt csak abban találtam meg, a mi ön iránt való szeretetemből megmaradt... De talán jogom van egy igéretet kérni cserébe azért, a mit önnek adtam...«
És mélységes hangon mondta:
- »Igérje meg, hogy az én emlékezetemért - mert nem szabad többé egymást látnunk - nem fog többé sziveken gázolni és megbecsüli az érzelmet, a hol csak találja...«
Armand hallgatott. E végső szavak feltárták előtte, mily teljes átalakulás történt a mártiromság révén e lélekben; és megszünt borzasztó aggodalma, mely Londonban hetekig kinozta. Miután látta, mily romlást okozhat az önző és gyanakvó igaztalanság, most érezte a szánakozás nagy jótéteményét is. Hélène azért állt meg ama végzetes uton, mert szánakozott kedvesének lelki mardosásán, szánakozott férje szerelmén, szánakozott fia jövőjén. A szánalom által törülte el szomoru, sötét multjokat. Férje és fia iránt való szánalma fog talán neki erőt adni, hogy mindent jóvá tevő életet éljen, ha Armand is szánja őt és segit neki.
Igy találta meg Armand de Querne az üdvösség kutfejét, melyet hiába keresett az erőtlen ész révén, melyet a vallás dogmái nem adhattak neki, mert nem hitt; igy találta meg az irgalmas szeretet erényében, mely fölötte van minden magyarázatnak, minden kinyilatkoztatásnak - mert hiszen maga az örök és legfőbb kinyilatkoztatás. - Érezte, hogy valami uj támad benne, a mivel mindig okot találhat az életre s a cselekvésre: az emberi szenvedés hitvallása.
Párizs. - 1885. október - 1886. januárius.

NOVELLÁK.

Szaida.
Nyomós okom van, hogy soha ne feledjem el az anekdotát, melyet most elmondok, azaz inkább is leirok, a világ egyik legszebb tájékán hallott elbeszélés után. Sziria Bejrut nevü gyönyörü városának kikötőjében, a Messageries egy épp indulóban levő nagy hajóján történt. Barátom, ki ezeket beszélte, meg én a födélzeten voltunk. Előttünk a Libanon hókoronás fakó vonala, lent a zöld lombok között Bejrut fehér hazai, még alantabb a sárga mart, melynek fövenye egész Tirusig terjed s az öböl torkolatában a roppant, kék viztükör a felhőtlen és a hőségtől szinte sápadt ég alatt. A hojszáktól környékezett gőzös gyorsan csuszott a hasadó viz egyhangu zaja közepett; elhaladt vagy husz nagyszerü, mozdulatlan, fellobogózott hadihajó mellett, melyek mint várak álltak a tengerben tornyaikkal és ujdonat uj csillogó aczél ágyuikkal. E hatalmas, fenyegető angol hajóraj egyik vértese az a Victoria volt, mely negyvennyolcz óra mulva oly szörnyü módon sülyedt el, épp ily nyugodt tengeren, épp ily sápadtan és melegen tiszta ég alatt, épp igy a part közelében!... Élie Laurens és én természetesen nem sejtettük a katasztrófát ezen a szép keleti délutánon, mig bizalmasan csevegtünk és gyönyörködtünk a felséges tájékban. Én Jeruzsálemből jöttem, hol zarándoklatban jártam, - sajnos, inkább eszmélkedő, mint áhitatos zarándoklatban. - Ő Kairóból tért vissza, hol diplomácziai ügyeket bonyolitott le. Egynéhány év előtt konzul volt Bejrutban s most utjában e várost érintve, csak azért állt meg, hogy engemet magával vigyen. Menekülni akarva a sok nyakra-főre látogatás terhétől, nem is szállt le a hajóról. Örültünk, hogy oly hosszu távollét után ismét egynéhány napot tölthetünk együtt ezen a gőzösön. 1883-ban váltunk el, és most 1893-ban találkoztunk ujra! Éliere, mint egyik legkedvesebb pajtásomra emlékeztem vissza; de ha nem is szerettem volna őt ugy, élénk érdeket költött bennem, hogy ily hosszu elszakadás után ujra beszélhetek vele. Mert ez a bonyolódott természetü, kissé modoros viseletü, ideges arczu, és hol elmés, hol gyöngéd pillantásu férfi, egyike volt azoknak az embereknek, akik mindig sokféle és regényes gondolatokat keltenek bennünk. Második szerelem czimü könyvemben elmondtam róla, hogy mely bánat miatt tért vissza a diplomácziai pályára, a melyet már egyszer elhagyott. Sejtettem, hogy azóta keresett és talált is vigasztalást. Igy gondolkozván róla, csoda-e, ha titkos értelmet tulajdonitottam egy igen egyszerü dolognak, mely indulásunk előtt egy órával történt. A reggeliző asztalnál ültünk és épp nagy gyönyörüséggel ettük a damaszkuszi baraczk-szilvákat, mikor Élienek levelet hoztak, mire meglehetős bosszankodva kelt föl és igy szólt hozzám:
- »Te vagy tanum, hogy egyetlen egy látogatást sem tettem Bejrutban, sem nem irtam senkinek. De ezekben a keleti nagyvárosokban mind olyan falusi módon szalad szét a hir!... Megtudták, hogy itt vagyok és már zaklatnak!... Különben siess vissza ide, mert egy igen szép asszonyt fogsz látni, Rodiernét; az aleppoi vasuti mérnök feleségét. Nem találkoztál vele?...«
Mig Sziriában mulattam, csakugyan többször hallottam e nevet a banális »szép« jelző kiséretében; de ez nem készitett elő a ritka hatásra, melyet a fiatal nő látása tett rám, mikor ujra felmentem a hajóra. Rodierné, bár több volt harmincz évesnél, termetre és alakra ifju leánynak látszott. Idres-bodros, fekete, vörös, sárga és kék fonalakból szőtt arab kelméjü ruhát viselt ezen a rekkenő délutánon. A szelid szellő, mint mikor a vizet borzolja, meggyűrte ezt a tanagrai szobrok lepléhez hasonló könnyüségü szövetet és sejteni lehetett a gyöngéd, szinte törékeny test finomságait. És mily arcz! A bájos vonásokon az a halaványság, a melyet csak az izzó éghajlatok alatt látni; az a halaványság, mely csupa lobogó élet és láz. Haja hamvasszőke, szürke szeme édes pillantásu, kissé ives ajkai között a fogak ragyogók. Keze, lába és fejének daczos hordozása arisztokrata természetre vallott, mig férje, az aleppoi vasuti mérnök, uri ruhába öltöztetett munkásnak látszott pirospozsgás arczával, melyet kicsattanó vörössé tett a vérmeseket feltüzelő, az idegeseket megsáppasztó és az epéseket megzölditő éghajlat. Rodier kezén-lábán meglátszott a paraszt származása és ha világos szeméből becsületesség és értelem szólt is, hangja és nevetése egyszeriben elárulta a vele született, vele nőtt nyerseséget és a cselekvésre mindig kész, küzdelemhez szokott férfi erős elbizakodottságát. Szóval ez a férj sehogy sem illett ehhez a finom, gyöngéd teremtéshez. Mint tipus, tökéletes ellentéte volt e nőnek. Mikor igy hárman együtt járkáltak az indulásra kész hajó födélzetén a festői sokaság hemzsegése közepett, mig a gőzsip egyre szólt: bennem az a rögtönös, oktalan és ellenállhatatlan meggyőződés támadt, hogy ha ez az asszony találkozott Laurensnal e messze földön, valami szomoru városban - mint ahogy találkozott is - bizonnyal megszerette. Oly rokonok voltak, oly bensőn és barátilag hasonlók idegességükben, finomságukban, macskaszerű karcsuságukban! S hogy az agyamba ötlött regény még valóbbszinü legyen, megvolt a pozitív bizonyiték, hogy a nő erőnek erejével látni kivánta barátomat, ki észrevétlenül akart átutazni Bejruton. Nem válik az embernek becsületére, hogy ily potom jelek után mindjárt rosszat hisz. Én azonban hittem, még pedig oly határozottan, hogy mikor bemutattak a mérnökéknek, a legjelentéktelenebb szóban is bizonyságát láttam sértő föltevésemnek. És uj bizonyság volt szememben Rodierné és barátom minden pillantása, mosolya és mozdulata. Közelebbről vizsgálva az asszonyt, oly eredeti bájosnak és érdekesnek találtam, hogy mód nélkül vágytam megtudni e képzelt történet részleteit, vagy ha nem is épp a részleteit, hát legalább valamit róla. Kiváncsiságom az illetlenségig vitt. De immár husz év óta ismerem Éliet, tudtam, hogy ő czinkosmódra elnéző az ilyen kiváncsiságok iránt, mert maga is nagy megfigyelő. Testvéries jóindulattal válaszolt kérdésemre, melyet oly durván koczkáztattam meg, hogy szinte szégyellem elmondani. De miért bánnám meg, mikor ez az imádatos teremtés, a kit egynéhány pillanatig láttam a napsugaras hegyek, a fehér házak, a sötét fenyves erdők, a fövenyes mart és a kék tenger tájképében, most emlékezetemben csakugyan oly szerelemtől égőn jelenik meg, a minőnek én őt lázas, ideges szépsége után eleve itéltem!
- »Tudja-e«, szóltam karonfogva Éliet, mikor Rodierék csónaka eltünt a kikötőt bezáró hullámgát szirtei mögött, »tudja-e, hogy ha én ilyenforma derék mérnök volnék, mint ez és ilyen szép feleségem volna, hát nem igen mernék megesküdni, hogy semmi sem történt Bejrutban az asszony meg egynéhány év előtt itt járt ismerős diplomata között..« Élie egyet vont keskeny vállán és oly jóizü kaczajra fakadt, hogy gyanum egyszeriben csökkenni kezdett.
- »Megérdemelné«, szólt, »hogy csak annyit mondjak önnek: Ó nagy lélekbúvár!... Hát nem látta meg első pillantásra, hogy Rodierné őrülten szereti ezt a férjet, a kit ön csak külsőleg, a fiziológia szempontjából itélt meg! Engedje meg, hogy a diplomáczia ez egyszer diadalmaskodjék az irodalmon. Mert én nem csalódtam, mikor most hat esztendeje Bejrutba érkeztem, vagy másfél évvel utánuk. Pedig akkor az egész franczia gyarmat ugy gondolkozott, mint ön most. Nem ugyan az én viszonyomról, - hiszen én nem is ismertem még őket - de magáról a házaspárról és jövendőjéről. Mellesleg mondva, ez egy kicsit az önök, irók hibája volt. Önök elhitették az olvasókkal, hogy a házastársak viszonyában mindig a vérmérséklet vonzódása vagy idegenkedése a döntő. Tiz eset közül kilenczben igy szokott lenni; de megvan ám a tizedik eset is, a mely köztünk szólva, egymaga érdemli meg az érdeklődést, mert csakis ebben van erkölcsi és érzelmi élet...«
- »Ön keményen bánik el velünk«, mondám; »de lám maga is elismeri, hogy ennek az athlétának meg ennek a légies hölgyecskének a házassága nem lehetett valami boldog, mert hiszen az ide való francziák is kételkedtek e tündérszemü lázas kis nő hűségében...«
- »Azt én nem mondtam, hogy boldog volt«, vágott szavamba Laurens meglehetős hevesen. És észrevettem hangján, hogy nem egy rég megszakitott viszony kellemesen kinos emléke miatt nem értesitette ő Rodiernét Bejrutba érkeztéről, hanem egész más okból. Rápillantottam és megsejtém, hogy alkalmasint más, ritkább és kegyetlenebb dolgot szeretett volna ő kikerülni: a találkozást azzal az asszonynyal, a kit szeretünk, de nem akarunk szeretni, mert nem szabad sem sorsa, sem szive; a kit véteknek tartanánk megháborgatni életében, mert félünk ujra rátérni a fájdalom ismerős utjára... Most már megbántam, hogy kiméletlenül nyultam a sebhez és legjobb szerettem volna, ha barátom nem kalandozik többé emlékeinek világába. Élie azonban végképp oda tévedt és mig nagy hajónk egyforma ritmussal haladt előre, a ziháló géptől hajtva, igy beszélt hozzám:
- »Nem mondanám el önnek ezt a dolgot; de mivel megfordult fejében az a rossz gondolat, akarom, hogy még árnyéka se maradjon ott. Tudja meg«, folytatta mintegy válaszolva tiltakozó mozdulatomra, »hogy mi volt e két teremtés életének titka... Csak volt, mert az a kis lázas nő, mint ön nevezi, örökre végét vetette. Ha meghallja e történetet, csodálkozni fog... De elébb ki kell magyaráznom azt a mondásomat, a melyet ön az imént oly ferdén értett. Igen, mikor én Bejrutba érkeztem, ez a házaspár általános kiváncsiság és találgatás tárgya volt. Tudja miért? Mert az a Vincent Rodier, a kit ön most oly nyiltszivünek és jókedvünek, sőt az ön szemében szertelen jókedvünek tapasztalt, - csak azért, mivel lármája után közönségesnek itélte - a világ leghallgatagabb és legmogorvább embere volt. Télen-nyáron reggel hét órakor lóra ült és kilenczkor tért vissza tönkre csigázott, tajtékos paripán. Tizkor hivatalába ment és ott rontotta magát a tömérdek sok fekete kávéval és nargiléval - ami itt minden látogatás és értekezés elmaradhatatlan kelléke - kihallgatva a baksis-vadászokat, a kik seregestül özönlenek elő, mihelyt valami vállalkozásról van szó. Öt órakor ismét kilovagolt, egyedül és kilenczre beállitott az International-Clubba. Ezt a kis kaszinót az angolok alapitották s a francziák közül Rodier egymaga járt belé. Ott whistezett, pokerezett éjfélig s a délelőtt magába szedett mérget alkohollal tetézte; az italnak pedig ez éghajlat alatt rettentő hatása van. Szabad napjait veszedelmes vadászatokra használta föl. Az Anti-Libanonon lőtt két-három leopárdot, a Hermonon több medvét, a Tábor-hegyén egy pár hiénát, a Karmelen pedig vagy tiz-tizenöt vaddisznót. - Most már ugy-e, nem tekinti őt oly közönségesnek?...«
- »Valóban nem«, feleltem, »de vallja meg ön is, hogy az olyan férj, a minőnek őt most festette, viseletével eleve menti a feleség minden hibáját...«
- »Ezt gondolták és mondták Bejrut minden franczia házában«, folytatta Laurens, »sőt egyebütt is... Valami különös okának kellett lennie, hogy ez az ember ennyire elhanyagolja feleségét, alig négy-ötéves és szerelmi házasság után, - mert Rodiernénak nem volt egyéb hozománya két szép tündérszeménél, hogy az ön szavával éljek, - igy elhanyagolja, itt a távol idegenben, a hol még a legridegebb teremtések is összebujnak. Ha tudná, mi különbség van a között, mikor az ember tiz-tizenkét napi járóföldre utazik és mikor állandóan lakik ilyen messzeségben: fel tudná fogni, hogy mit ér a tüzhely! Rodier meg szemmel láthatólag kerülte az övét. Pedig nem tudták róla, hogy szeretője lenne; és a felesége sem adott okot semmi pletykára. Csak mód nélkül sokat járt társaságokba; látszott rajta, hogy menekszik gyülölt otthonából. Ön nem is sejti, hogy a társas összejövetelekre mennyi alkalom kinálkozik itt az Isten háta mögött, a hol még a nap hevénél is öldöklőbb az unalom. Az emberek között általános összeesküvés van, menekülni ez átkozott unalom elől. De ez az igy élő nő oly hozzáférhetetlennek látszott s az örökös látogatások és mulatságok forgatagában oly egykedvü és zárkozott volt, hogy másfél éven át nem akadt senki, a ki udvaroljon neki, bár elhagyatottságát mindenki tudta... Az imént vidámnak, szinte enyelgőnek látta őt. De akkor!...«
- »Hát gyermekeik nem voltak?« kérdtem, mikor barátom elhallgatott, nyilván visszaemlékezve az időre, mikor először látta azt a bánatos, özvegy, szép teremtést, a kit bizonynyal szeretett volna megvigasztalni.
- »Nem voltak«, felelt Laurens, »és sokan azt vélték, hogy ez az oka a házastársak csodálatos hidegségének. Vannak olyan emberek, a kik csak azért házasodnak meg, hogy fiuk legyen, s aztán nem bocsátják meg feleségüknek, mikor ez apai kivánságukban csalódtak. Rodier nem tartozott ezek közé. Különben nem akarok önnek találós meséket föladni és nem mulattatom azzal sem, hogy elősoroljam a sok balgatagságot, a mit e különös házaspárról beszéltek. Röviden megmondom az igazságot, a mint azt később megtudtam és, higyje meg, előre sejtettem. Előbb azonban egy kérdést kell önhöz intéznem, mert meg akarom tudni, hogy lehetségesnek tart-e egy helyzetet, a melyre sokan azt mondják, hogy képtelen, bár én meggyőződtem róla, hogy igenis lehető. Hiszi-e, hogy sokáig nagy félreértések lehetnek olyan emberek között, a kik egy fedél alatt laknak, egy tálból esznek, szüntelenül egy levegőt szivnak, a kiknek közös minden érdeke és minden szüksége, - és a kik szeretik egymást?...«
- »Ha hiszem-e!« válaszoltam; »a legtöbb családi boldogtalanság e félreértésekből ered! Hány apa halt meg, a ki szerette fiát, de meg volt győződve a gyermek háládatlanságáról, és nem tudta, hogy fiának szivét hasogatja az apa hidegsége! És az anyák és leányaik, meg a testvérek egymás között!... A hallgatás, a szint vallani nem tudás, a szeretett teremtés jelenlétében való fájdalmas elfogódás közös sorsa a gyöngéd és félénk lelkeknek. Szomoru sors, szomoru szeretet! Mennyi baj nem történnék meg a világon, ha a lelkeket is ugy lehetne látni, mint a testeket!...«
- »Nos«, folytatta Élie, »ilyen félreértés választotta el Rodiert a feleségétől... Mint az legtöbbször történni szokott, mind a ketten hibásak voltak. A férj házasságuk első idejében őrülten, betegesen, sértőn féltékenykedett feleségére. És mint az szintén mindig történni szokott, a kevély asszony sértődve lázadt föl férje ellen és nem gyanitotta, hogy a féltékenység mint iszonyu méreg rongálja és tépi a férfi szivét. Daczolt férjével. Sohasem láttam nőt, a ki kevésbbé leledzett volna a kaczérság veszedelmes bünében, mint ez; és mégis kaczérkodni kezdett csupa daczból. - Nem is nagyon. Mikor a prefekturán bál volt, kétszer-háromszor kelleténél többet tánczolt egyik vagy másik fiatal emberrel; kiránduláson virágokat fogadott el olyanoktól, a kiket férje nem szeretett, s aztán öt percz mulva eldobta a bokrétát. A férjek az ilyesmik után dühösek, durvaságokra vetemednek, sőt gyakran végzetes őrültségeket követnek el. A mérnök mindezt nem tette, hanem felesége tudta nélkül Sziriában vállalt hivatalt; egy hétbe se telt és az asszonyt elragadta hazájától, családjától, barátaitól, hogy egyuttal elragadja a képzelt vetélytárstól is! A nő engedelmeskedett; de képzelheti, mily méltatlankodva, és mily szavakat váltva férjével. Nem mondom el, mi mindent láttam, miután megismerkedtem velük. Csak azt szeretném, ha ön el tudná képzelni ezt a két daczos büszkeséget és ezt a két sebzett szerelmet, a mint együtt raboskodnak sziriai számkivetésükben. Az asszony, bár szeret, gyülölködik és el van tökélve, hogy nem bocsát meg soha. A férj pedig meg van győződve, hogy ez a nő nem szereti őt többé és mást szeret. Itt, több száz mérföldre Francziaországtól és ebben az életmódban, már nem félthette feleségét. De dühöngve látta, hogy az asszony mindig szomoru és hallgatag, mintha halálosan bánkódnék valaki után. De ki után? Nem tudta és rendszeresen megrontani kezdte magát. Az ilyen öngyilkosságokat unos-untig használják a regényekben. De az életben mégis gyakoriak, bár nem mindig egészen szándékosak és öntudatosak. Ily öngyilkosságot folytatott ez a mérnök is, a nő közelében, a kit imádott s a ki imádta őt. Játék, ital bolondja lett és folyton nyaktörő mulatságokban lelte örömét.«
- »Nem kellett volna kitörnie a nyakát, csak a lábát vagy a karját«, szóltam közbe. »Egy-egy sulyos betegség vagy testi veszedelem meg szokta oldani a legbonyodalmasabb problémákat is. Mikor szeretünk, mindennek egyszerre vége, ha látjuk, hogy szerelmünk tárgya testileg szenved...«
- »Ez egyszer eltalálta«, mondá Laurens, oly pillantással nézve rám, mintha valami misztifikácziót sejditene. Holott én puszta logikai véletlenség révén bukkantam erre, nem gondolva meg, hogy megjegyzésem igen különös lehet. Barátom meggyőződött, hogy nem tudom a történet végét, melylyel engemet egy kicsit meg akart lepni. Mert ha a diplomaták szeretnek évődni az irókkal, még jobban szeretik tönkre hatni őket uj és eredeti anekdotákkal.
- »Rodier a sport veszedelmes nemei közül legjobban szerette a lovaglást«, folytatta Élie »a mi nem is csoda, itt a gyönyörü lovak hazájában. Mikor ide érkezett, rossz lovas volt, majd kevésbbé rossz lett, aztán jó és végül kitünő. Oda jutott, hogy mindig a legszilajabb állatokat kereste. Szüntelen csereberélte lovait. Tüneményes paripákat keresett; rendkivüli futókat és ugrókat, mig végre egy beduin törzsfőtől megvett egy fehér kanczát. Szaidának nevezte. Igy hivják a régi Sidont, melynek hegyfoka, nézze, ott látszik a fövenyes part mögött. A ló négy éves volt; bámulatosan csillogó szőre tiszta fehér, csak a szügyén volt egy fekete folt. Teste kissé rövid; de azért csupa hajlékonyság, nemesség és tüz. A kancza rendszerint szelid volt, mint a bárány és értelmes, mint valami emberi teremtés; de ha ingerelték, rettenetes, féktelen szilajság tört ki rajta. Dühös vadsága már két szerencsétlenséget okozott. Két haurani arabot megölt, és mivel valóságos babona füződött hozzá, Rodier potom áron vehette meg. Őrült dolgokat követett el lovával. Sok merész lovast láttam már itt és Egyiptomban, ugy a bennszülöttek között, a kik fantázija-játékukban hajmeresztő dolgokat mivelnek, - meg a francziák és angolok között is. De oly erőt és bátorságot nem is sejtettem, a minőt ez a tagbaszakadt normandiai ember fejtett ki, mikor Szaidán ült. A nemes állat orra lyuka remegett és vértől duzzadt meg, mikor nyergében érezte gazdáját. Sötét szeme dühtől szikrázott. Körme kaparta a homokot, fehér szőre, hosszu farka és sörénye lázasan felborzadt; és rázta az arab módon szügyére kötött kékköves amuletet. Olyan volt, mint valami álomországbeli állat, valami mesés, félelmes hippogriff, mely vissza akar száguldani, röpülni a tündér-világba. Csakugyan hallatlan kalandokon ment keresztül a bizarr Rodier és lova. A mérnök őrülten hajszolta, főképp pedig ugratta Szaidát. Hol valóságos folyókon szökellettek át, hol kaktusz- és áloé-sövényeken; majd szikláról termettek le a mélybe, játszva a százszoros halállal. Rodier egy este a klubban az angol konzullal beszélgetett a lováról. A konzul irigyelte a remek állatot. Mindketten neki hevülve a whiskeytől, Rodier fogadott, hogy ő keresztül ugrat lovával egy tizenkét személyre teritett asztalt!«
- »És meg is nyerte a fogadást! Ez aztán ember a talpán!« kiáltottam. Minden bátor tettben, még ha esztelenség is, van valami költőiség, mely megbüvöl bennünket. Ez a vasutépitő, a kit az imént gunyoltam, egyszerre oly hősi szinben és oly érdekesnek tünt föl előttem, mint a napoleoni legendákban vitézkedő, botor vakmerőségükben is fönséges alakok. Mikor valaki az életéből tiz évet azzal töltött el, hogy X-eket és Y-okat irkált a fekete táblára, ez a botor vakmerőség még vonzóbb. »És ön ott volt, mikor átugratott? Látta?...« kérdeztem.
- »Türelem!« folytatta Élie Laurens és szemében diadal csillant meg. Örült a hatásnak, »gusztálta«, mint a hogy a makaó-bankárok »gusztálják« a nyerő kártyát, lassan, óvatosan csusztatva ki a másik alól, hogy annál tovább gyönyörködhessenek az izgalomban. »Bár megszoktuk e rejtelmes ember nyaktörő vállalkozásait, mégis képzelheti, hogy a fogadás nagy föltünést keltett. Ez a tréfa oly biztosan halálos volt, mint mikor töltött ágyu elé áll valaki. Én már másnap reggel meghallottam a hirét. Rodier négy napot kért trainingre. Föltettem magamban, hogy mindent el fogok követni ez őrültség megakadályozására. Kötelességemnek tartottam ezt, mert tudom, hogy ez a titkos bánatában eltévelyedett ember maga a becsület és a derékség. Az még sem járja, hogy elpusztuljon vagy örökös nyomorékká legyen ily kapatos huszárokhoz méltó gyermekségért. Az imént mondtam, hogy erről a házaspárról meg volt a magam fogalma. Mindent jól megfontolva, fogtam a kalapomat, botomat és egyenest Rodiernéhez mentem, elmondani neki ezt az őrült fogadást. Épp ugy beszéltem el neki, mint most önnek: egyszerüen, kommentárok nélkül. Sose felejtem el, hogyan hallgatott. Minden szóra halaványabb lett, és oly megindulás látszott rajta, hogy végképp meggyőződtem: mily végtelenül szereti férjét, a ki őt oly kegyetlenül elhagyta. Először nem szólt semmit. Aztán fölkelt és igy szólt hozzám: »Kérem, sziveskedjék öt perczig várni rám, aztán kisérjen el, ugyancsak öt perczre.« Azzal kiment. Alig három perczig váratott, de oly hangon mondta azokat a szavakat, hogy e kis időt is kimondhatatlan nyugtalanságban töltöttem el. Láttam, hogy föltámadt benne egy végletekig vitt, elkeseredett teremtés, a ki ugyanolyan őrültségre képes, mint a mit én megakadályozni akartam. Mikor visszatért, férjének egyik fegyvere volt kezében; egy karabély, melyet ismertem, mert én is vadásztam vele. Az asszony azt mondta: »Menjünk«. Követtem őt. Éreztem, hogy most nem szabad sem ellenkezni vele, sem tágitani mellőle. Szótlanul haladtunk le a lépcsőn. Keresztül mentünk a kerten, az istálló felé. Most már érteni kezdtem a dolgot. Az arab lovászlegény ajtót nyitott előttünk, meglepett pillantást vetve az urnő kezében levő fegyverre. De hogyan sejthette volna a bekövetkezendő jelenetet, melyet ma is ugy látok, mintha tegnap történt volna! A hidlásán álló Szaida fülét hegyezve tekintett felénk és remegni kezdett, mintha sejtené a veszélyt. Az a gyönge asszonyka pedig vállához kapta a puskát és hidegen, irgalmatlanul a ló két szeme közé czélzott; én aggodalomtól megdermedten hallgattam és éreztem, hogy ennek meg kell történnie... A fegyver elsült. Az állat rettenetesen felhorkant végső küzdelmében; még most is a fülemben van ez a hang. Aztán ágaskodni próbált és menten élettelenül rogyott össze...«
- »És a férj?...« kérdém nem titkolva megindulásomat a beszélő előtt, a kit még mindig meghatott ez a különös tragédia, melynek véletlenül tanuja és szinte részese volt.
- »A férj?« felelt Laurens; »mikor ez a különös dolog történt, épp a kertben járt, valami uj ültetvényt nézegetve. A lövés hallatára előrohant. Mikor az istállóba lépett, első dolgom volt az asszony elé állni, ki félholtan támaszkodott a falhoz, egyik kezét a szivén tartva, a másikkal a puskát fogva. Rodier az agyonlőtt lóra pillantott, aztán rám, végre pedig a feleségére; és meglepetve láttam, hogy komor arczán két könycsepp gördül alá, két nagy, nehéz könycsepp. Esküszöm, hogy sohasem fogom feledni e könyeket. Aztán félkézzel félre háritott engemet, mint én most ezt a széket; oly erővel és tüzzel, a melyet épp ugy nem tudok leirni, mint a szegény Szaida ugrásait; és felesége felé rontott, ezt kiáltva: »Ó, te szeretsz engemet, te szeretsz engemet!« Aztán karja közé kapta és elvitte az ájult asszonyt. Boldogságuk meg volt mentve. A félreértés megszünt. Ugyan hiszi még, hogy féltékenykedni kell rám?«

Aline.
Bár még alig értem el azt a kort, melyről a költő oly bánatosan mondja: »Nel mezzo del cammin di nostra vita«, máris csaknem annyi barátom van a föld alatt, mint a földön. És az évnek némely szakában, mikor ünnep van a kalendáriomban és az utczán, a családok tüzhelyénél és a gyermekek szemében, elérzékenyedve és gyakran lelkifurdalás közepett gondolok azokra, a kiknek számára már nincsenek ünnepek. Mennyi arcz jelenik meg előttem ilyenkor! Némelyek fáradtak, öregek, barázdásak; mások ifjak és csillog rajtuk a zsenge báj frissesége. Pedig nincs se fiatalság, se vénség az örök homályban, a hova ők tüntek. Majd mint a muzeumlátogató, ki a képek között kóborolva, végre megáll egy előtt és csak azt nézi: én is kiválasztok e jelenségek közül egyet, egy emléket, melyhez ragaszkodom. Az alak szinte kézzelfoghatóvá válik, és az emlékezés megdobbantja a szivemet. Vér bibora pirositja meg ujra az elhamvadt arczot. A régóta nem látó szem felragyog és néz. Az ajak megnyilik, remeg. Mosolyog. Megszólal... Itt a keze, itt a válla, egész formája, lélekzése, lelke. Ez a fél-halluczinálás oly erős, hogy aztán félek, mi mindent fogok álmodni az éjszaka. De ki nem ismeri a temetések után való napok e homályos ábrándjait, melyekben oly furcsán keveredik a gyönyörüség és a félelem és melyekben a halottakat oly kettős érzéssel látják, hogy itt vannak előttünk, - és mégis holtak! Beszélünk velök, kebelünkre szoritjuk őket, társaságukban végig járjuk életünk szokott helyeit; de eközben eszünkbe jut temetésöknek minden részlete és nem értjük, hogyan lehetnek itt velünk, mikor tudjuk, hogy lent vannak a sirban.
*
Nem tudom, tapasztalja-e minden ember a multnak és jelennek e fájdalmas összefolyását. Azt hiszem, nem; mert ime, hány öreg ember van, a ki vidáman éli tul minden társát. Sorsom ugy rendelkezett, hogy már gyermekkoromban is sok kedves emberem haljon meg; és én szerettem őket azután is. Igy e korban, melynek minden uj napja uj életnek látszik, sok szomoru évforduló volt. Hogy csak egyet emlitsek: a karácsony, mely más kisfiunak oly vidám, nekem bánatos emlék volt, egy korombeli leánykáé, az én első barátnémé, ki ez ünnep előtt két nappal halt meg. Bár azóta már egy század-negyed mult el és a kihunyt szerelmek temetőjében vannak más keresztek is, melyekre koszorut kell tennem, ez évfordulón mindig visszaemlékszem Alinera, - ez volt a kis halott neve, - és a vidéki kis házra, a hol laktunk, ő a harmadik, én a második emeleten, kilátással a kertre és a vulkánikus hegyek gyürüjére, mely minden utczából látszott a szemhatáron. Most is előttem van a szinte fekete láva, melyből a város épült; a szük utczák kavicsa, melyen a vásárra menő parasztok fasaruja kopogott, a háztetők fölé emelkedő félig kész székesegyház, és még sok mindenféle: a földszinti pék, ki lóhereformáju vajassüteményeket sütött; a kovács, kinél meztelenkaru legények verték a piros izzó vasat, szikrák záporában; a téren az első köztársaság korabeli hadvezér szobra és az én kis barátnőm Aline, gyászruhában, - épp akkor halt meg az anyja, mikor atyja fölibénk költözött, - és a kert, ahol olyan boldogan játszottunk.
Ez a kert a háziasszonyé volt, egy igen vallásos, beteges öreg urnőé, a ki sohse mozdult ki szobájából. Mindig az első emelet egy ablakában láttuk arczát. Ősz haját közepén választotta el és szines szalagos főkötőt viselt. Az ablak egy táblája sötétebb volt a többinél és mintha még vénebbé tette volna ezt a fejet, mely mindig imádságos könyvre, vagy a szegényeknek szánt kézimunkára hajolt. A kertek falain tul a hegyek csonka kupjai és az omladozó várkastélyok rajzolódtak az égre. Most is le tudnám rajzolni azt a kertet, puszpángfáit, ribizke bokrait (melyeket télire szalmával födtek be), és a fal mentén szétterpesztett ujjak módjára meredő körtefákat. Eszembe jut az orgonabokor, mely alatt Aline az utolsó napokon üldögélt, köhécselve, halaványan. Voltak ott vesszőkre csavarodó rózsatők is. Én leszaggattam a bimbókat, mielőtt kinyiltak volna és nagy kiváncsian szétfosztottam őket. »Claude, te kegyetlen!« mondta Aline, »megölöd őket.« A virágok között röpködő lepkékhez foghatókat nem láttam többé, bár csak tarka, sárga és kék, igen közönséges pillangók voltak. Szilaj vadászkedvvel üldöztem őket; de Aline nem engedte, hogy gombostüre tüzzem a foglyokat: gyönyörködött szinükben, aztán elbocsátotta őket és nézte, hogyan röpülnek el, bukdácsolva, karikázva. Ez volt a mi nyári mulatságunk; de imádtuk a kertet télen is, mikor hó takarta az utakat, a galyakon pedig valóságos jégnyársak lógtak. Mindig hozzá fogtunk lehetetlen nagy tervünk megvalósitásához: igazi házat épiteni hóból, a melyben megférnénk, mind a hárman: Aline, én és - minek tagadjam? - egy nagy bábu, melyet ő hol »Marie«-nak, hol »a mi lyányunk«-nak hivott. Remek egy bábu volt ez: a szeme kék, a szeme pillája igazi, az arcza rózsaszinü; keze-lába mozgott, szóval hetedhét országon nem akadt párja; de örök szégyen lett volna, ha a gimnáziumbeli diákok - már gimnáziumba jártam - megorrontják a létezését. De mit nem tettem volna meg az Aline kedvéért? Hiszen annyira szerettem e testvérkémet, kit a véletlen közelembe hozott!
Aline kedvességében volt valami komolyság, a minőt addig gyermeken nem láttam. Kicsi, gyönge, halavány volt; és szorult a szivem, ha elgondoltam, hogy az anyja is mellbajban halt meg. A rövid életre itélt teremtések koránérettsége látszott rajta; valami hiányos tökéletesség. Ez a kilenczéves leányka maga volt a szelidség és a rend; nem szerette a zajos játékokat, tehát gyülölnie kellett a pajkos, engedetlen, durva fiukat, a minő én is voltam. És mégis épp az ellenkező történt, s attól a naptól fogva, hogy összebarátkoztunk, valami ellenállhatatlan, ösztönszerü hatást tett rám. Most, mikor visszapillantok gyermekéveimre, megértem, hogy ez az ártatlan leányka, kinek könnyü léptei alig érintették a vén ház lépcsőit, elsőben ébresztette föl bennem az édes női lélek kultuszát, melyet a legkegyetlenebb tapasztalatok sem birnak egészen kitépni a szivből. Pajtásaimmal elkövettem mindenféle gonoszságot. Kijátszva bonneom éberségét, nagy csinytettekre vetemedtem. Fölmásztam a piacz közepén álló kutra és a rézoroszlán szájából ittam; lovagolva csuszkáltam a kórház-utczai lépcső vaskorlátján. Természetesen beleestem a medenczébe és legurultam a lépcsőn. Bőrig ázva, rongyosan, kéken-zölden kerültem haza és rútul kikaptam... De alig tértem vissza Alinehez, vasárnap és csütörtökön délután, mikor együtt játszottunk, egyszeribe megváltoztam én, a félvad fiu. Nem kiabáltam, nem ugráltam, nem hadonáztam többé; féltem, hogy megbántom ezt a kis tündért, kinek kezén soha sem volt szenny, kinek ruháján soha sem volt szakadás. Követendő példa gyanánt emlegették előttem és mégsem lázadtam föl ellene. Épp oly természetesnek látszott, hogy neki engedelmeskedem, minthogy másoknak nem fogadok szót. Mindig azt játszottuk, a mit ő akart, nem a mit én. Csodáltam szőke hajának finomságát, hangjának édességét és értelmességének minden legcsekélyebb jelét; - például hogy ő a karácsonyfájáról nem szedte le a süteményeket azonnal. Én az enyimet még az este megkoppasztottam. Az Alineé azonban még tavaszszal is teli volt; és a czukrokat kővel kellett megtörnünk, ugy megkeményedtek. De azért sohasem ettem olyan jót.
*
Ha nem a kertben játszottunk, - és az utolsó évben bizony csak ritkán mehettünk le, mert kis barátnőm nagyon gyönge volt, - legszivesebben az ő kis szobájában mulattunk, melynek egyetlen ablaka a piaczra nyilott és látni lehetett belőle az ágyukon, golyóbisokon álló bronz hadvezér tollas kalapját. Aline egyedül lakott az apjával meg egy vidékünkbeli, Miette nevü bonneval. Apja valami kis hivatalt viselt a prefekturán. De a család alkalmasint jobb napokat is láthatott valaha, mert a lakás teli volt divatját mult, de finom butorral és a padlót régi, puha szőnyegek fedték. Hogy az ódonság ez érzete teljes legyen, gyakran kiraktuk a megfakult szőnyegre az Aline édesanyjáról maradt játékokat. Ez a szegény asszony is épp ugy megkimélgette holmijait, mint leánya. A szinehagyott, kedves jószágokon rajta volt a régi világ szine. Különösen szerettünk egy csomó szinezett papirosból kivágott figurát. Ezek az alakok lábukra enyvezett fadarabkákon állottak és régimódi pásztorokat, pásztorleányokat ábrázoltak. Mindig összehasonlitottuk őket a burgonyát, tyukot, körtét, szőllőt áruló parasztokkal, a kik heti vásárkor a piaczon gyülekeztek. Szerettük a könyveket is, a keshedt selyemkötésü vén almanachokat, melyekben csodálatos képek voltak: kis fiuk, magastetejü kalappal, rengeteg nagy galléru frakkban és szükruhás, à la Prud’hon fésült leánykák. Aztán előkerültek a régi kopott porczellán-csecsebecsék meg a laterna magicák, melyeknek üvegeire Napoleon katonái voltak festve. A falon függött egy családi kép. Kis barátnőm anyja is rajta volt; piczike leány, a mint egy bárány nyakát ölelgeti. A leeresztett kárpitok tompitották a világosságot. A tüz halkan pattogott. A szobában nem volt más óra, mint a verőfény, mely egy résen beszökve, tánczoltatta a porszemeket. A kandallón egy időjárásmutató házacskában ki s bejárt egy kapuczinus meg egy apácza. Boldog lettem volna, ha Aline atyjának szemében nem látok könyüt, valahányszor bejött játékunkat nézni és ha kis barátnőm nem köhög olyan szivettépőn.
Aline mindig valami bájos kegyeletességgel rakta ki elém a régi játékokat. A könyvek lapjait mindig oly csinnyán forgatta, mint a lehellet, a selyempapirost ráhajtotta a képekre és igazi tündér volt mellettem, fajankó mellett. De nem lettünk volna igazi gyermekek, ha játékunkba nem elegyedik bele az a bábu. »Marie« oly fontos helyet foglalt el Aline lelkében, hogy a bábut végre már igazán élő valakinek tartottam és jóhiszemüleg játszottam a komédiát, melyet a gyermekek képzelete mindig üzött és mindig fog üzni. Mikor Aline azt mondta nekem: »Marie ezt meg azt teszi... Ezt a ruháját szereti, a másikat nem...« a dolgot egész természetesnek itéltem és segitettem a csoda-bábu ozsonnáit rendezni. Asztalt teritettem a kandalló sarkában (ez volt a szoba). Apró, a bábu nagyságához nem illő, butorokkal raktuk tele ezt a szobát. Ezek is az Aline édesanyjának játékai közül valók voltak és »Marie« igazi óriásnak tünt föl közöttük. A mi nagy bábunknak csak egy, saját termetéhez szabott zsöllyeszéke volt (én vettem neki) és mi meg sem ütköztünk, hogy a szék kétszer akkora, mit az ágy. A bábu porczellán ajkán örökös buta mosolygás lebegett. Ott ült a zsöllyében, mozdulatlanul, kezét karmantyujába dugva, fején bársonykalappal. Aline soká nézte, aztán mindig azt mondta nekem:
- Ugy-e szép? Azt hinné az ember, hogy mindjárt meg fog szólalni...
Néha, mikor már eleget beszélt a báburól vagy a bábuhoz, olyan komoly dolgokat kezdett emlegetni, a minők szokatlanok gyermek szájában, talán épp az ellentét révén. Egyszer, mikor megdöglött a madaram, hogy-hogynem szóba került köztünk a halál.
- Félsz te a haláltól? kérdezte tőlem Aline.
- Nem tudom, válaszoltam.
- Olyan unalmas ez az élet!... Mindig egyforma: felkelünk, öltözködünk, eszünk, játszunk, lefekszünk, aztán megint elülről kezdődik minden... De ha meghaltunk...
- Csontváz lesz belőlünk, fejeztem be a mondatot.
- Nem, szólt Aline, látjuk mamánkat és az angyalokat.
*
A kora életunalom és naivság e szavaival ám foglalkozzanak a bölcselkedők, kik a gyermekek psychologiáját kutaták. E szavaknak csak az az érdemök van, hogy igazak. Én már rég lemondtam róla, hogy megérthessem a titkok titkát, az értelem és a sziv ébredését. Mely pillanatban keletkezik bennünk a gondolkodás gyötrelme? És mikor a szeretet betegsége? A nő és a férfi lelke már nem egy abban az érzelemben sem, melyet az anya halála sugall a kis árvába; és más a szerelmes vonzódás, melyet a tiz éves fiu beteg kis játszótársa iránt érez. Beteges volt az én szegény kis Alineom is, betegebb, mintsem az én félig öntudatlan vonzódásom sejthette; és a tél elején, épp mikor tiz éves lettem, már nem volt szabad többé játszanom vele, mert ki sem kelt az ágyból; karácsony szombatján pedig sirva mentem a szobába, mely nekem oly kedves volt, hogy még egyszer utoljára lássam Alinet. Holtan feküdt ágyán, a feszület alatt, mely épp olyan mozdulatlan volt, mint a bábu, a kit talán végső órájában kért maga mellé és a ki nagy székében ülve nézett rá. De a »Marie« kék szeme, ez a fekete pilláju vidám két üvegszem, most is vidáman ragyogott, az a másik két kék szem azonban örökre lezárult. »Marie« szép pirosra festett porczellán képe, rózsás ajka most is csupa ifjuságtól ragyogott; Aline sovány arcza azonban sárga volt, mint a viasz és alig tudtam reá nézni kékes halavány ajakára. Hogyan vehettem észre ezt az ellentétet, most, a mikor ugy sirtam? Azt hiszem, hogy a gyermekek érzékeinek oly élénk tevékenysége van, hogy az érzékek szinte magukban müködnek akkor, mikor a lelküket mély bánat fogja el. Emlékszem, hogy egy pillantásra feltünt előttem minden: a kis halott, mellette a bábu, arrább egy zsöllyeszékbe rogyva Aline apja, az a mozdulat, melylyel jobb keze a balját szoritotta és keze csuklóján a barna érmelegitő. A szobában fehér orgonavirág édes illata lengett. Ezeket a városunkban oly ritka virágokat az első emeleti öreg asszonyság küldötte, kinek redős arczát és kettéválasztott haját oly sokszor csodáltuk, Aline és én. Egynehány perczig mozdulatlanul álltam; mintha megmerevedtem volna. Végre Miette, ki bevezetett, megfogta kezemet és azt mondta:
- Bucsuzz el tőle.
Most a kis ágyhoz mentem és lábujjhegyre álltam. Az orgonavirág illatában egyszerre érezte ajkam a kis halott arczának hidegségét és arczom haja csigáinak gyöngéd, szinte élő czirógatását. Szivem véghetetlen szomorusággal lett tele.
*
Hónapok multak el. Szüleim még mindig a régi házban laktak. Engemet azonban nevelőintézetbe adtak, alkalmasint azért, mert mióta Aline jótékony hatása megszünt, igazi szilaj csikó lett belőlem. Ha jól viseltem magamat, minden hónapban egyszer szabad volt haza látogatnom. Hetenkint kétszer, csütörtökön és vasárnap, sétálni mentünk a városba, párosával, némán, - igy kivánta a házirend. - Mikor a prefektura táján jártunk, gyakran láttam Aline atyját, a mint hivatalába ment, vagy onnan jött. Feketébe volt öltözve és meggörnyedt, bár még alig lehetett tul a negyvenen, elefántcsontgombu pálczára támaszkodott. Igen jól ismertem ezt a pálczát. A szegény ember mindig kikeresett engemet a sötétkabátos diákok sorából és szomoru, nyájas mosolygással üdvözölt. Én meg valahányszor hazamentem, őt is fölkerestem. Sietve nyitott ajtót s miután örvendezett, hogy milyen jó szinben vagyok és mennyire növök, bevezetett a dolgozószobába, melyben az én kis barátnőm kamarácskájának az ajtaja nyilott. Egyszer nyitva volt ez az ajtó. Meg nem állhattam, hogy loppal be ne pillantsak. Az apa észrevette pillantásomat.
- Akarod látni a szobáját? kérdezte egyszerüen.
Bementünk. Nyár volt. Az apa kinyitotta az ablaktáblákat és a nap fénynyel árasztotta el a holt leányka szobáját. A világosság aranyat hintett a kopott szőnyegre, melyen annyit játszottunk, a letakart ágyra, melyen oly sápadtnak, mozdulatlannak láttam őt, a szekrényre, melybe a papirosból kivagdalt figurák aludtak és »Marie«-ra, a bábura, ki a szekrényen ült karosszékében és most is mosolygott.
- Emlékszel, mennyire szerette Aline ezt a bábut? szólt az apa. Mindig arra kért, hogy tegyem a karja közé, ha meghalt, mert föl akarja vinni az égbe, megmutatni a mamájának. Miette el akarta temetni vele... De én nem birok megválni semmi tárgytól, a mit ő szeretett.
*
Ismét hónapok multak el, még pedig sok hónap. Immár a harmadik karácsony volt elkövetkezendő Aline halála óta és sok minden megváltozott. Tizenháromesztendős ficzkó voltam és olykor már czigaretteztem is. Egy csütörtöki nap a kertben jártam a rózsabokrok mellett, a hol aranyos zöld bogarakat fogdostam valamikor Aline számára. A kettéválasztott őszhaju öreg asszonyság, még mindig az elsőemeleti ablakban ült. De egy létra vége be találta ütni az ablakot s a többinél zöldebb üvegtábla eltünt. Nyoma veszett Miettenek is. Ez a jó barnaarczu teremtés aztán egy délután négy órakor bejött az intézetbe. Kihivatott a társalgóba és szörnyü hirt adott tudtomra, Aline apja megházasodik. Egy özvegyet vesz el, kinek nyolcz éves leánykája van. Ez a kis leány foglalja el Aline szobáját. Miette elmondta, hogyan vált meg gazdájától, mikor a házasság befejezett dolog lett.
- Az ur azt teszi, a mit akar, mondtam neki, de én sokkal jobb szerettem az asszonyságot, meg a kis kisasszonyt, semhogy másokat tudjak a helyükön látni... A halottakat nem szabad megszomoritani, mert az szerencsétlenséget hoz a házba.
És Miette mindjárt el is beszélte egy özvegy ember történetét, a ki másodszor házasodott meg, de az esküvő előtt való éjszaka arra ébredt, hogy egy szörnyü hideg kéz szoritja meg a kezét.
- Ez, tetszik tudni, az első felesége volt, magyarázta Miette.
A derék leány azután visszatért falujába. A házasság megtörtént. Az én kedves Alineomnak fölösleges lett volna éjszaka szorongatni a kezemet: anélkül is eléggé gyülöltem én az asszonyt, a ki elfoglalta helyét házunkban és az apa szivében. Pedig természetes volt, hogy az a boldogtalan ember uj életet akart kezdeni. De én az én tizenháromesztendős fejemmel nem értettem meg. Alig mentem többé a harmadik emeletre és karácsonyig tiz szót se szóltam a kis Émiliehez - igy hivták a jövevényt. Ez a szegény leányka, ki ugyancsak nem szolgált rá gyülölségemre, jámbor kövér teremtés volt és szeretett volna velem játszani a kertben. Engemet már ez a gondolat is felbőszitett és haragom nőttön-nőtt, mikor azt láttam, hogy a betolakodott Émilie az én régi barátnőm tulajdon bábuját, a »Marie«-t, a mi leányunkat tartja ölében. Még most is emlékszem, mint futott el a düh, mikor egy csütörtök-délután szemembe tünt ez a szentségtörés. És ma, hogy el tudom képzelni: minő jelenet folyhatott le a családban!... A mama megtalálta a bábut egy fiókban és egy-két perczre odaadta a leányának. Az apa bejött és meglátta a játékot a gyermek kezében. Szive összeszorult. Pillantása találkozott a feleségéével, a ki féltékenyen kémlelte arczán a megindulást; mert a második asszony mindig féltékeny. Az ember nem mert szólni. Mikor az élőkről van szó, a halottaknak soha sincs igazuk... De én nem feledtem el holt barátnőmet s ez a találkozás ösztönszerü gyülölséget keltett bennem a kis Émilie ellen. Volt nekünk egyszer egy igen vad angoramacskánk. Mindig a háztetőkön s a kertben kóborolt és csak enni járt haza. Egyszer beugorva az ablakon, szembe került a kis kutyával, melyet apám aznap reggel kapott. A macska meghuzódott a párkányon és nézte az ismeretlen jövevényt; félt a lármás, ugató, fekete szőrgombolyagtól. Négy napig láttuk őt igy meglapulva leskelődni; zöld szemében rettegő ámulás volt. Aztán elszaladt és örökre eltünt. Épp ilyen állati gyülölség élt bennem ez ellen a kövér leány ellen, a ki épp oly ügyetlen, nehézkes és durva volt, a milyen finom és bájos Aline. És ez a gyülölség vitt rá, hogy gonosz csinyt kövessek el vele. Azaz hogy mégsem. Nem rosszaság, hanem valami formájában nevetséges, de azért megható kegyelet inditott; s ha rágondolok, nincs bennem egy csöpp bánat sem.
Hát három esztendeje volt, hogy a kis Aline meghalt; de épp az évforduló napján alig gondoltam szegény barátnőmre. Hószőnyeg födte a kertet és délelőtt eljött egy pajtásom, hogy hosszu csuszkálót csináljunk a fasorban. Ez volt a mi legkedvesebb mulatságunk; a vidék zordon telei kedveztek neki és mi nagy ügyességre tettünk szert benne. Egyre-másra szaladtunk pajtásommal a sinkón végig, aztán hol féllábon, hol guggolva sikárkóztunk. Olykor nagyokat is estünk s ilyenkor vége-hossza nem volt a hahotának, lármának. Épp legjobban zsinatoltunk, mikor Émilie hazajött sétájáról. Kiabálásunkra egy kicsit megállt a kertajtóban; mellette a bonneja. A kis leány karján tartotta a bábut, melyért ugy haragudtam rá. Nem lettem volna az a gonosz ficzkó, a ki voltam, ha most nem ujjongok, nem ugrándozok még jobban; hadd busuljon a kisasszony, a mért nem vehet részt ebben a mulatságban. A leányka végre nem birt ellentállani a kisértésnek. Mielőtt a bonne megakadályozhatta volna, odatámasztotta bábuját a kapuhoz és neki szaladt a sinkának. Rögtön elcsuszott a havon; elesett. A bonne ugy szedte föl a földről. Émilie zokogni kezdett, felöltője egy lucsok lett. A bonne megpirongatta, aztán kézen fogta és fölvitte a házba. A bábut ott feledték. És a kék szemü, piros száju, mosolygó »Marie« ott volt az ajtó mellett, mint régen, mikor Aline sétálni vitte őt, - és mint a kis halott ágyánál.
*
Hogyan juthatott eszembe, hogy el fogom lopni Aline kedves bábuját, mikor öt percz mulva már megint csak csuszkáláson járt az eszem? Ez ismét a gyermekpsychologusokat érdeklő kérdés. A gondolat és végrehajtása nem tellett öt perczbe. Gyors és ellenállhatatlan kisértés volt ez. Iskoláskoromban többször tapasztaltam ilyet: például mikor ellenségemre rohantam, mint a vadember vagy a vadállat. Ezt a hirtelen elhatározott lopást valóban a vadak egyszerü ravaszságával hajtottam végre. Fölhasználtam azt a pillanatot, mikor pajtásom háttal nekem egy fához állt, leverni czipője talpáról a rárakódott havat. Fölkaptam »Mariet« és a sinkó felé szaladva bedobtam a nyitott szinbe; azt már nem bántam: összetörik-e szép porczellán arcza a fölhalmozott tüzifán vagy sem. Legurult a farakásról, bele egy talyigába. Eközben lármáztam, hogy pajtásom ne vegye észre az esés zaját. Azzal tovább sikáróztunk, bolondoztunk. Egyszer csak előbukkanik a kis leány bonneja az ajtóban. Jobbra néz, balra néz. Nem tudott hová lenni a csodálkozásában és mindenütt keresgélt, végre a kertbe is bejött.
- Nem látta az Émilie kisasszony bábuját? kérdezte.
Szerencsém volt, hogy pajtásomhoz fordult, ki olyan jóhiszemü ártatlansággal válaszolt neki, a milyent én nem tudtam volna szinlelni.
- Miféle bábut? Nem láttam én semmiféle bábut.
- De a kisasszony azt mondja, hogy ide tette le, mikor csuszkálni akart, szólt a cseléd.
- Az lehetetlen, felelt pajtásom; mi nem voltunk el innen egy pillanatig sem. Ugy-e? fordult aztán hozzám.
- Bizony nem, erősitettem én is. Nagyon vörös lehettem, de hát csipős hideg volt és sokat futkároztunk.
- No ez igazán furcsa! sopánkodott a bonne. Ugyan hol hagyhatta azt a bábut?... Bezzeg kikap majd érte!...
Nem voltam rossz fiu, de a gondolat, hogy Émilie nemcsak elvesztette a bábuját, de még jókora pirongatásban is részesül, nem ébresztett bennem lelki furdalást, sőt boldoggá tett. Boldogságom teljes lett volna, ha, mihelyt fölmentem a szobába, nem kellett volna tüstént azon töprenkednem, mitévő legyek, hogy a bábut ne találják meg. Ez a gond üldözött egész este, egész éjjel. Az ünnepi gesztenyés liba, a karácsonyfa, az ajándékok, a másnapra tervezett korcsolyázás mind nem birták kiverni a fejemből azt a gondolatot: »Csak ne találnák meg ma este a bábut!... Vagy holnap reggel...« A gond főképp akkor gyötrött, mikor lefeküdtem. Föltámadt bennem mindaz az ellenkezés, melyet Aline atyjának második házassága ébresztett szivemben; s egyszersmind a kis halott iránt való szeretet. Magam előtt láttam a jövevénytől megszentségtelenitett szobácskát. Képzelmem hallatlan erővel dolgozott. Megjelent előttem az én halaványan mosolygó kis barátnőm és mindazok a régi tárgyak, melyeket ő oly nagy gonddal őrizett. És láttam a másik leányt, abban az ágyban, a hol Aline meghalt; láttam, a mint piszkos ujjaival a fakó selyemkötésü könyveket forgatja és félretaposott sarku cipőjével - még azt is láttam - beszennyezi a szőnyeget, melyre mi ozsonnánkat raktuk ki; és meglopja Alinet, - mert lopás elvenni a kis halott játékait. Halott! Gépiesen ismételtem magamban e szót és feltünt szemem előtt az egykor virágos sir, melyre többé senki sem gondol. Novemberben láttam utoljára e sirt. A térdeplő angyal keze le volt törve. Vallásosságomban szentül hittem, hogy Aline az égben van anyjával és az angyalokkal, igazi angyalokkal, a kiknek nem töredeznek le az ujjaik, liliomot tartanak a kezökben és tiszta fényből valók. De aztán elképzeltem: hogyan fekszik a földben a kis test, melytől a fehér orgonavirágok illatában bucsuztam el. A magányosság rettenetes érzete fogott el. Eszembe jutott, hogy Aline magával akarta vinni a sirba az ő »leányát«. Szerettem volna kimenni a temetőbe és megvesztegetni a sirásót, hogy tegye »Mariet« Aline mellé, örökre.
*
Ha másnap reggel tiz óra felé valaki a kertbe jő, azt látja, hogy a tarlott orgonabokor tövében egy diák ás valamit nagy sietve. Igazi ködboltozat nehezedett a városra; sürü, fekete köd, melyben a nap csak homályos piros tüzgolyónak látszott. A háztetőket hó födte. A házban mindenki a készülő ebéd körül sürgölődött. Sokan a nagy misén voltak. A fiu ügyetlenül forgatta az ásót s a barna földet egy csomóba halmozta, hogy majd annál jobban eltüntethessen minden nyomot. Olykor föltekintett az égre: vajjon lesz-e ma hó, még jobban eltakarni a gödröt. Mellette egy kis gyermek hevert; de első pillantásra észre lehetett venni, hogy csak bábu: a fején bársonykalap, keze a nyakába akasztott parányi karmantyuban. Ez a bábu valamikor igen elegáns lehetett: de látszott rajta, hogy utóbb igen elhanyagolták, mert a ruhája rongyos volt, az egyik lábáról leveszett a czipő, porczellánarczát pedig repedések csufitották el. De azért mozdulatlan mosolygás lebegett még mindig piros ajkán és kék üvegszemében. És most az ég gyászos boltozatáról lassan, lágyan hócsillagok kezdtek hullani. A fiu örvendezve tekintett föl az égre. A gödör most már elég mély volt; csaknem egy rőfnyi. A diák fogta a bábut, egy csókot nyomott hideg porczellánarczára, egyet selyemhajára, aztán gondosan lefektette a kis testet a földbe, mintha igazi halott lenne. Majd a bűnös ember segitségével behantolta. Most egy ablak nyilt ki a második emeleten s valaki nevén szólitotta Claudeot:
- Gyere föl!
- Megyek! kiáltott a fiu, azzal eldobta az ásót és a hótól immár egész fehér kabátjában vigan szaladt fölfelé.
- Mit csináltál?... kérdezte az előbbi hang az ablakból.
- Szép csuszkálót holnapra, felelt a gyerek és lopását hazudsággal tetézte. És mikor egynehány nap mulva gyermekes, buzgó őszinteséggel meggyónt, nem bánta meg, hogy lopott, eltemetni a békés föld alá, a békés hó alá az ő első barátnőjének kékszemü, rózsás arczu, szőke haju leányát.

A szerelem kora.
I.
A Boulevard Szerkesztője, amikor előadtam neki azt a tervemet, hogy adjunk közzé egy czikksorozatot a »szerelem koráról«, nagyon elámult, hogy az ő legujabb munkatársa koponyájából ilyen pompás zsurnalisztikai ötlet pattant ki. Csak két hete voltam a lapjánál, és ez volt az első lap, amelynél dolgoztam.
- Mondja el, kedves Labarthe, hogy mit szándékozik tenni - szólt a szerkesztő, a szokottnál enyhébb hangon.
Amikor végighallgatott, egy kis resuméeben igy foglalta össze a tervemet:
- Jó. Tehát ön kérdést fog intézni ezekhez az urakhoz és hölgyekhez, hogy életük melyik szakában tudtak másokat, s tudták mások őket a legjobban szeretni. A maga ötlete ez? Igen? Helyes. Hát most mondja el, kiket akar meginterviewolni?
- Ime a névsoruk - feleltem, s előhuztam a zsebemből egy iv papirost. - Ezen irtam össze hamarjában azoknak a neveit, akiktől felvilágositást akartam kérni az érdekes problema felől.
- S felolvastam a névsort; két tábornok, két miniszter, egy pap, négy művésznő (köztük két hires chanteuse), öt szinész, három bankár, két ügyvéd, egy sebész, egy törvényszéki orvos és még egy egész sereg irodalmi kitünőség voltak benne fölvéve.
A szerkesztő hol helyeslőleg bólintott, hol röviden közbevágott: Nem kell!
Végre elérkeztem az utolsó névhez: Pierre Fauchery, a kitünő regényiró.
Ezt is törölje - mondta a szerkesztő, vállat vonva - nem állunk vele jó lábon.
- Pedig, ha van valaki, - bátorkodtam ellenvetni - akinek véleménye az olvasókat s különösen az olvasónőket érdekelné, ugy első sorban ő az. Ugy terveztem, hogy éppen vele kezdem meg a sorozatot.
- Ám legyen - mondá a szerkesztő. - De Fauchery elvből nem fogad reportert. Már több munkatársam próbálkozott hozzá, de egyet sem fogadott; a Boulevard pedig nem tűri, hogy fumigálják, s igy esett meg, hogy egyszer-másszor egy kicsit megsimogattuk.
- És ha én mégis meginterviewolom Faucheryt a Boulevard számára - szóltam önérzetesen. Fogadni merek rá, hogy sikerül. Biztos módszerem van...
- Annál jobb, - mondta a szerkesztő - akkor két louisval emelem a fizetését. Mert kérem, engem bánt, hogy ez az ember ugy tesz, mintha fütyülne a reklámra! Kell, hogy ő is beadja a derekát, mint a többi. - De hát tamáskodom benne, - fűzte hozzá, széles vállait vonogatva - hogy ez önnek sikerüljön... És vajjon miben áll az ön biztos módszere?...
- Engedje, szerkesztő ur, hogy erre majd csak azután feleljek. Negyvennyolcz óra alatt majd kisül, hogy győztem-e vagy sem?
- Hát menjen isten hirével, és ne kimélje azt az embert.
*
Határozottan jócskán haladtam már az ujságirás mesterségében; két heti inaskodás után már tűrtem, hogy Pascal ur, az én rettenetes szerkesztőm, akitől most függtem, igy beszélhessen előttem arról az iróról, akit minden élő irók közt leginkább csodáltam. De amióta belefáradtam a szellemi koplalásba s elhatároztam, hogy érvényesülni fogok a párisi tarka világban, azóta ugy levedlem a régi bőrömet, akár a mókus a téli bundáját. Emlékeztem még jól, hogy az asztalom fiókjában még egy egész halom költemény, dráma és regényterv tanuskodik arról, hogy egykor - tegnap - volt, volt egy Jules Labarthe nevü fiatal ember, aki feljött a vidékről Párisba, hogy nagy emberré legyen. De ez a fiatal ember, aki hitt az Irodalomban - nagybetüvel - és az Ideálban, - ismét nagybetüvel, - és a Dicsőségben - ismét nagybetüvel - meghalt és már el is van temetve. Valjon fel fog-e támadni valaha, hogy ismét kedvtelésből, lelkesedésből irjon? Lehet; de ebben a perczben nem tudok és nem hiszek többet, mint hogy az erélyes és rajongó Labarthe belépett a sajtó világába és nincs egyéb vágya és czélja, mint hogy a lehető legrövidebb idő alatt ötvenezer frank évi jövedelemhez jusson. Mit bánja ez az ujjászületett Jules Labarthe, hogy ez az arczátlan Pascal »megsimogatta« Balzac legtehetségesebb és legjelesebb utódját; hiszen jó magam is - az uj Labarthe - olyan »operáczióra« készülök, a mely legalább is felér a derék szerkesztő ur dobjával. Volt egy módszerem, amelylyel biztosan megcsinálhattam az interviewt. Ime a mód: még naivságom korszakában történt, hogy Pierre Faucheryhez verseket és novellákat küldözgettem. A nagy iró, aki akkortájt éppen utazgatott, válaszolt nekem. Én is feleltem a levelére, a melyre Pierre Fauchery ujra irt választ s meghivott, hogy látogassam meg, ha majd hazatér az utjából. El is mentem a lakására, de nem találtam otthon. Valami szégyenkezéshez hasonló érzés tartott vissza, hogy harmadszor is kisérletet tegyek. Pedig még sohase láttam a nagy irót; ő sem ismer engem: erre épitettem a tervemet. Annak a két rajongó, versekkel és novellákkal bélelt levélnek az irója elérheti azt, ami zsurnalisztának még sosem sikerült. A tervem igen egyszerü volt: Elmegyek a lakására, s ő fogadni fog. Eltitkolom előtte jelen foglalkozásomat; s majd inkább valami tarka regénytárgyat mondok el, amelyben szó lesz a szerelem koráról. Erről a tárgyról majd aztán ő is elmond nekem egyet-mást, és ugyancsak bámulni fog, ha majd a Boulevard hasábjain nyomtatásban látja mindazt, amit elmondott. Igaz, hogy e miatt előre is furdalt egy kissé a lelkiismeret, de a lelkifurdalásokat könnyen lecsillapitottam e két iszonyu szóval, hogy: »küzdelem a létért«, és azzal, hogy eszembe idéztem azt a számos példát, amelyet dicsérőleg emlegettek az ujságirók: a jó, a derék ujságirók, akik - oh, boldogság! - szivesek voltak engemet maguk közé befogadni.

II.
Másnap becsöngettem Pierre Fauchery házának kapuján. A jeles regényiró Passy egy rejtett zugában, a rue Desbordes-Valmoreban lakott. Megvallom őszintén - hiszen csak egyszerüen a tiszta igazat akarom elbeszélni - nos, megvallom, hogy mialatt ott álltam a kapu előtt, valami ugy megbizseregtette a szivemet, hogy milyen pompásan megtréfálom e békés otthon lakóját. Hanem a szivem legmélyén egy kis harag is volt azok ellen, akik gonosz irodalmi harczban e fajta lépésekre kényszeritik az embert.
A kapu kinyilt és egy szolga jött előmbe. Láthatólag rossz kedvüen felelt a kérdésemre: Pierre Fauchery ur nincs Párisban. E hir az első pillanatban annyira levert, hogy nem tudtam mit mondani a szolgának. Azután sürgetve tudakoltam, hogy mikor tér haza? A szolga nem tudta. Szegény Pierre Fauchery, azt hitte, hogy elég, ha a szolgái elől titkolja, hol jár. Nem telt bele egy félóra s már tudtam, hogy jelenleg Nemours közelében időzik a Proby-kastélyban. Csak a kiadóját kellett felkeresnem.
Két óra mulva megváltottam a jegyemet a gare de Lyonon. Vittem magammal némi podgyászt, mert arra is gondoltam, hogy esetleg ott kell majd töltenem az éjszakát. Elhatároztam ugyanis, hogy ha délután esetleg nem lelem otthon a mestert, másnap délelőtt fogok jelentkezni a kastélyban. És hat órával azután, hogy Passyban a derék szolga nyilatkozott előttem, már ott álltam a Proby-kastély csarnokában s beküldtem névjegyemet Pierre Faucheryhez. A névjegyemre nehány sort vetettem, a melyekben emlékeztettem a regényirót mult évi versekkel s novellákkal bélelt leveleimre és ez meg is tette a kellő hatást. Tiz percz mulva bevezettek Pierre Fauchery dolgozó-szobájába. De ez a tiz percz sem mult el haszontalanul. Láthattam ezalatt, hogy két fölötte elegáns, csinos hölgy jön ki a regényiró szobájából.
- Ahá - gondoltam - ez hát Pierre Fauchery bujkálásának a titka... Az interview érdekesnek igérkezik...
*
- A szerelemnek nincs kora - szólott Pierre Fauchery - mert az az ember, aki tud szeretni... ezt a szót az ideális rajongás értelmében fogva fel... sohasem szünik meg szeretni. Sőt tovább megyek: soha nem szünik meg ugyanazon lényt szeretni. Ugy-e bár hallott arról a hires fiziológusról, aki egy arczkép-sorozaton tanulmányozta, hogy miben rejlik az a sajátszerü, határozatlan hasonlatosság, amelyet egyes családtagokon észlelni lehet... Egymás mellé állitott vagy husz fényképet... mind a husznak eredetije egy vérből való volt... és e husz fényképet ujra lefotografálta: mind a huszat egy lemezre egymás fölé. Igy aztán erősebb árnyalattal váltak ki a közös vonások, a melyek megadták a család tipusát. No látja! Én meg vagyok győződve, hogy ha hasonló kisérletet lehetne tenni s egymásra fotografálhatnók azoknak az asszonyoknak az arczképeit, akiket egy és ugyanazon férfiu szeretett vagy szeretni vélt: akkor kitünnék, hogy ezek az asszonyok mind hasonlók egymáshoz. Még a legnagyobb csapodárok is egyetlen egy arczot szerettek öt, hat, vagy akár husz asszonyban, mindenki csak egyetlen egy lényeg után kergetőzött számos lényen át. Csak az a kérdés, hogy a férfi élete melyik szakában akad arra az asszonyra, aki legjobban hasonlit az ideáljához. A mikor erre az asszonyra ráakadnak, akkor élik a szerelem korát.
*
- Hogy mely korban szeretnek bennünket leginkább? - folytatta Pierre Fauchery. - Lássa: minden szenvedélyek közül, a melyekről tudok, a legmélyebbet s leghevesebbet egy kitünő iró keltette, mikor már meghaladta volt a hetven esztendőt. Igaz, hogy még egészen egyenesen tartotta a derekát és éppen olyan fürgén lépdegélt, mint akár ön, ifju barátom, olyan mesterien csevegett, mint Rivarol, olyan szép verseket irt, mint Vigny, hozzá igen szegény volt, szerencsétlen és elhagyatott... Emlékszik, mit mond Shakspere mórja: »megszeretett a veszedelmek miatt, melyeket kiálltam; én pedig megszerettem a részvétért, amelylyel irántam viseltetett«. Nos, a mi kitünő mesterünk olyan rajongásra ihletett egy gyönyörü, előkelő és gazdag orosz leányt, hogy az nem ment férjhez, és bármint tiltakozott is a családja, a mestert utolsó betegségében éjjel-nappal ápolta, gondozta. Ő fogta is le a haldokló mester szemeit. S mikor meghalt, örököseitől megvásárolt mindent, ami a mesteré volt; kibérelte a lakást, ahol a mester élt és a szobákat érintetlenül ugy hagyta, mint ahogy a mester életében voltak... Tiz év előtt történt ez s e leány még most is olyan rajongással csügg a mesteren, mint tiz év előtt. No lássa: ez a leány az agg mesterben lelte föl azt a lényt, a ki leginkább hasonló volt ahhoz az eszményi képhez, amelyet a szivébe zárva hordott. És igy volt Goethevel és Lewetzow Ulrikával és Lamartinenal és mindenkivel... De ifju barátom - tette hozzá - ha ön az érzelmeket ilyen emelkedett álláspontból akarja festeni, akkor le kell, hogy mondjon a megfigyelésnek arról a módjáról, amely a mai irók betegsége. Hogy a hetvenesztendős szerelmes se nevetséges, se bosszantó ne legyen, alkalmaznia kell rá azt, amit a jó öreg Corneille mondott büszkén egy marquis nőhöz:
Van rajtam még egynémi szépség,
Hogy nem gyötör a kétség,
Ha tűnik az idő...
- Nos, barátom, volna bátorsága ilyen emelkedett, felsőbb érzelmeket analizálni és ilyen magasabb rendü lényekben hinni? Ezen fordul meg a regényirás művészete...
És mikor a mester igy beszélt, volt a szemében valami eszményi, fennkölt sugár; ugy tetszett, mintha Pierre Fauchery maga is azok közül a »felsőbb« lények közül való lett volna és nem találtam tulságosan erőltetettnek azt az elméletet, melyet ez a hatvan év felé járó férfi vallott, s amely szerint nincsen olyan öreg kor, hogy szeretni ne lehessen miatta. Az eszméknek az a világa, amelyben, ez a kitünő iró élt, erősen elütött a füstös irodalmi tanya légkörétől, amelyben én éltem néhány hét óta. Ebben a férfiuban, aki már mintegy harmincz kötetben tett tanuságot hatalmas tehetségéről, minden ifjuságom első álmaira emlékeztetett. Soványsága kimeritő szellemi munkásságról tanuskodott, szájának alakja pedig jellemszilárdságot fejezett ki; mélyen redőzött homloka fehér volt, mint a papir, amely fölé hajolva, kigondolta és leirta eszmékben gazdag műveit. S gondosan ápolt kezeinek finomsága, testtartásának elegancziája, egész megjelenésének előkelősége azt mutatta, hogy ez az ember maga is gyakorolta azokat a szép erényeket, amelyeket hirdetett. Az élet kisértései nem zavarhatták meg az ő etikai felfogását.
S a mellett előzékeny is volt és barátságos, mert amikor már sokáig csevegtünk, igy szólt:
- Nos, barátom, ha már itt van, Nemoursban, reménylem, hogy látni fogom még egynehányszor. Ma pedig nem bocsátom el anélkül, hogy be ne mutassam a vendégeimnek...
*
Nem ellenkezhettem... Igy esett meg aztán, hogy a Boulevard egyszerü reportere délután öt órakor teát szürcsölgetett annak a kastélynak a diszes szalonjában, amelybe zsurnaliszta bizonyára még nem tette be a lábát soha. A mester maga is vendég volt e háznál, az agg Proby marquise vendége és a regényiró- és költőjelölt képében megjelent zsurnalisztának még az a szerencse is kijutott, hogy a marquisenak is bemutatták. És a hófehér haju bájos marquise kérdezősködött a tervei felől; a költőjelölt-zsurnaliszta pedig mindenféle erőszakolt hazugságokat válaszolt, de közben ugy irult-pirult, hogy a jó marquise félénk, naiv fiatalembernek nézte a reportert.
És mintha valami pajkos szellem müködött volna közre, hogy minél elszántabban vigyem véghez gaztettemet, ime, az a két fiatal hölgy is megjelen a szalonban, akik jöttömkor távoztak a mester szobáiból.
Oh, milyen csodás, élő kommentárja volt ez a két hölgy az én interviewomnak és mint világosodott meg előttem Pierre Fauchery elmélete, midőn őket a mesterrel csevegni hallottam.
Az egyik mintegy husz évesnek látszott, a neve, ha jól hallottam - mademoiselle de Russaie. Elég kifejlett gyermek volt, hosszukás arczával, melyből tüzes fekete, édes, de szilárd kifejező szempár villogott elő. Meglepően hasonlított a Louvre Salon Carréjában függő franczia festőnek tulajdonitott portraithez, melyet ruhája és fövege sötét szine miatt a Fekete embernek neveztek el. A szája és orrczimpája körül ugyanaz az elfojtott idegesség látszott, amely olyan varázsos lebilincselő hatásuvá teszi azt a híres festményt. Egy negyedóra alatt meggyőződtem róla, hogy ez a leány szerelmes volt a mesterbe. Ha Fauchery beszélt, egész valója érdeklődéssel telt el; belemerült, beleolvadt a figyelésbe. Mikor pedig a leány beszélt a mesterhez, szinte éreztem a hangja remegését. A mester pedig, a lány naiv bálványozásának sugaraiban, ugy tetszett, mintha visszanyerte volna testének élénkségét, izmainak rugalmasságát, s azt a tüneményes elmeélességet, amelyet csak az ifjuság mindenható kegye tud megadni.
- Most már értem, miért idézte a mester Goethét és a marienbadi leánykát - gondoltam magamban mosolyogva, amikor egy bérkocsiban ülve robogtam a Proby-kastélyból Nemours felé. - Önmagára gondolt, mert szerelmes abba a kis leányba és a leány viszont szereti. Ki tudja, nem fogjuk-e mihamarább hallani, hogy Pierre Fauchery feleségül vette mademoiselle Russaiet. No ez a házasság jókora feltünést fog kelteni s ha a szerkesztőm megtudja, hogy én jelen voltam az eljegyzésen... Hanem most csak az interviewről gondolkozzunk!... Bizony, Fauchery nagyon csodálkozni fog, ha holnapután olvasni fogja a Boulevard-ban... Nem, nem cselekszem jól... Ej, de nem ártok vele neki egy cseppet sem... Különben is... küzdelem a létért!
Tanakodtam magamban, és érvekkel iparkodtam elcsitítani a lelkemben feltámadó hangot, amely igy szólt:
- Nincs jogod leírni és kinyomatni azt, amit Pierre Fauchery mondott, mert a regényíró azt hitte, hogy kezdő poétát fogad és nem reportert...
De hallottam a szerkesztő hangját is: - Sose fog önnek sikerülni, barátom...
És bár, szégyellem megvallani, ez a második hang erősebb volt az elsőnél. Későn érkeztem Nemoursba és lekéstem a vonatról, amelylyel még vacsorára Párisba juthattam volna. Az ódon vendégfogadóban, ahol megszálltam, takaros, nyugalmas kis szobát nyitottak ki a számomra. Azt gondoltam: ej, milyen kellemes lesz itt az irás és lefekvésig azzal töltöttem az időt, hogy papirra vetettem az interview bevezetését. A délutáni események hatása alatt irtam és bár közben egyre gyötörtek a lelkiismeret furdalásai, - e benyomások alatt olyan czikk került ki a tollamból, hogy a Goncourtok naplójának, a reporterek e pompás kézikönyvének sem vált volna szégyenére. Mindent leirtam, utazásomat, hogyan érkeztem a kastélyba, e XVIII. századból való kaczér épitmény szilhuetjét, az egyenesre nyesett falombokat... a mester dolgozó szobáját, a mestert magát... a beszédét... aztán a szalont és a társaságot... és a mester mosolyát, amely ajkán játszadozott és a szeméből sugárzott, amikor agg és ifju barátnői körülvették.
Csak a befejező szavak hiányzottak a czikkből, nem tudtam befejezésül valami okos dolgot kieszelni.
- Majd holnap eszembe jut valami! - gondoltam.
És - hiába, ilyen az irói természet - amikor lefeküdtem, ugy éreztem, hogy jól teljesitettem a kötelességemet. Csak egy interviewt irtam ugyan le, de azt hittem, hogy az agyamban forrongó regény legszebb fejezetét örökitettem meg.

III.
Mi történik bennünk, mialatt alszunk? Gondolataink titkon, ellenállhatlanul, tudtunk nélkül buzgón dolgoznak, mig érzékeink elzárkóznak a külvilág benyomásai elől. Hát alvásközben megváltozhatott akaratom, elhatározásom?
Tiz percz se mult el azóta, hogy fölébredtem és már előttem lebegett Pierre Fauchery alakja. Az a gondolat, hogy visszaéljek e férfiu szivességével, olyan türhetetlennek, elviselhetlennek tetszett, hogy szenvedélyes vágyat éreztem még egyszer látni őt. Igen, fel kell keresnem és bocsánatot kérnem hazugságomért. Meg akarom neki vallani, hogy ki vagyok, hogy mit akartam ellene elkövetni s megkérem, hogy bocsásson meg. És szét fogom tépni azt, amit az este irtam. Hirtelen kiugrottam az ágyból és az asztalhoz léptem, ahol az irásom feküdt. De mielőtt eltépném, még egyszer elolvastam. És ekkor... minden iróember meg fog engem érteni... olyan sikerültnek találtam a czikket, hogy nem téptem el. És egy gondolatom támadt: Fauchery olyan értelmes és olyan nagylelkü! Hát mi van ebben a czikkben, a mi sérthetné? Semmi, éppenséggel semmi! Ha ma délelőtt ujra elmennék hozzá, ha elmondanám neki az esetemet, ha felvilágositanám arról, hogy e kis interview sikerétől függ tán egész zsurnalisztikai pályám? Ha megtudja, hogy sok-sok évig éltem nyomorban, hogy esztendőkön át dolgoztam hiába, eredmény nélkül... és ha értésére adnám, hogy csak azért lettem zsurnalisztává, hogy meglegyen a mindennapi kenyerem? Oh, Pierre Fauchery bizonyára megértene és kegyesen felelné: »Adja ki az interviewt!«
De hátha megtagadná?... Nem, nem, nem fogja megtagadni.
*
Egész délelőtt különös tervemen tanakodtam; lelkemben küzdöttem ellene, mert volt bennem valami természetes szégyenérzet, mely kinossá tette a terv kivitelét. Kényes volt a dolog, nagyon kényes. A megoldás egyszerre kellett, hogy szolgáljon jobbérzésemnek, hiuságomnak, irói ambicziómnak és erszényemnek. Tudtam, hogy a szerkesztőm felette bőkezü lesz, ha az interview megtetszik neki. S nem igért-e a szerkesztőm külön jutalmat?
Délig fontolgattam a dolgot, akkor aztán lementem a szálló éttermébe, és hamarjában megebédeltem. Éppen fel akartam ugrani a bérkocsiba, amely már tegnap is kivitt a kastélyhoz, midőn egyszerre csak láttam, hogy az uton egy czimeres hintó közeledik, amelyben meglepetéssel vettem észre Pierre Faucheryt. Ott ült a kocsipárnákon, borus álmodozásba merülve. Igen, Pierre Fauchery ül a hintóban, de hangulata, ah! mennyire különbözik tegnapesti jókedvétől! Mi történhetett vele?... A bakon levő málhák elég világosan jelezték, hogy a mester a pályaházhoz hajtat. Órámra nézek. Tizenkét percz mulva indul a vonat Páris felé; felszaladok a szobámba, felkapom a podgyászomat, kifizetem a számlámat, lefutok az utczára, beugrom a bérkocsiba, lóhalálban kivágtatok a pályaházhoz és mikor a vonat elindult, már ott ültem egyik kupéban a mesterrel szemben. Kivülünk nem volt senki más a szakaszban.
- Ah, hát ön is elhagyja Nemourst? - szólított meg a mester. - Hát ön is ugy van, mint én. Párisra van szüksége, ugyebár, dolgozni akar?
Az ilyenformán induló társalgás módot nyujthatott volna, hogy megtegyem a vallomást, amelyre rászántam magamat. De most a mester előtt hirtelen valami legyőzhetetlen szégyenérzet fogott el; és ezenfelül utitársam egész lénye most olyan különös benyomást tett rám, hogy erősebb volt a kiváncsiságom, mint elszántságom ereje. Hogy Pierre Fauchery ilyen váratlanul, hirtelen elhagyta a Proby-kastélyt, ahol még az este oly pompásan érezte magát: százféle véletlennel is meg tudtam magamnak magyarázni. Valami rokonától kaphatott táviratot, vagy a kiadója hivatta sürgősen, vagy más efféle... De hogy az este óta ennyire átalakulhatott a mester arczkifejezése, hogy huszonnégy óra alatt Pierre Faucheryből levert, fáradt, megtört, öreg ember lett, mikor még tegnap olyan boldognak, vignak láttam a mademoiselle de Russaie társaságában, aki - ugy véltem - szereti a mestert, s akit a mester is szeret; ez rejtély volt előttem, melyet Párisig minden áron meg akartam oldani. Azt hittem, hogy annak a beszédnek a révén, amelyet tegnap nekem elmondott, valami közvetett formában értesülhetek arról, hogy mi történt vele, miért utazott el ilyen sebtében és mi okozta - igy fejezte ki ő maga egyik regényében - »belső mennyországának« ilyen gyors átalakulását. És csakugyan állitólagos regénytárgyamra fordult a szó s Pierre Fauchery igy szólt:
- Gondolkoztam tegnapi beszélgetésünkről és az ön regényéről. S félek, hogy tegnap rosszul fejeztem ki a gondolataimat... Midőn azt mondtam önnek, hogy minden korban szerethetünk és minden korban viszont szerethetnek bennünket, hozzá kellett volna füznöm, hogy néha a szerelem elkésve érkezik. Olyankor van ez, mikor már csak önfeláldozással tehetünk bizonyságot az előtt, akit szeretünk, arról, hogy mennyire szeretjük. Ha megigéri, hogy nem fogja felhasználni azt, amit elmondanék... mert nem az én titkom... akkor szolgáltathatnék önnek - amint manapság mondani szokták - egy dokumentumot is. Valóságos kis dráma, érdekes megoldással.
Miután biztositottam diszkrécziómról, folytatta beszédét:
- Volt egy jó barátom. Olyan idős volt mint én. Ez a barátom szeretett egy husz éves ifju leányt. Barátom szegény volt, a leány gazdag. A leány szülői elválasztották őket egymástól. A leány máshoz ment feleségül, de nemsokára meghalt. Barátom csak élt tovább, viruló egészségben. Ön is jól tudja, mennyire igaz az a közmondás, hogy: végre is minden bajból kigyógyul az ember. Ismertem volt barátom szenvedélyes szerelmét, láttam azt a végtelen kétségbeesést, mely elfogta, mikor le kellett mondania szerelméről. De azért mégis megvigasztalódott: uj szerelemre áhitott, uj gyönyörökbe kóstolt, uj szerencsét próbált s ujra meg ujra csalódott. Igy folytatta ezt esztendőkön át. De valahányszor egyedül voltunk négyszemközt, bizalmasan megvallottuk egymásnak érzelmeinket, gondolatainkat; ilyenkor mindig megemlékezett első ideáljáról, a kiért husz éves korában rajongott. S gyakran szólt hozzám igy:
- Mindig csak ezt az első ideálomat kerestem valamennyi nőben, akivel egybekerültem... De mivel egyikben sem leltem föl a maga teljességében azt az elsőt, azért egyiket sem szerettem igazán.
- És az a leány, - kérdeztem a barátomtól. - Szeretett téged az a leány?
- Erre sohse gondoltam, - felelte a barátom - szóval soha sem mondotta, hogy szeret.
No lássa, képzelje el, hogy ez az én jó barátom megvénült, mint én. Megőszült, belefáradt az életbe és bizik benne, hogy végre elérte az óhajtott nyugodalmat. S ime ekkor látogatóba megy a rokonaihoz vidékre és ott szemtül-szemben lát egy husz éves gyermeket, akinek arcza, szeme, termete, szóval egész valója szakitott olyan, mint azé, akit az én jó barátom harmincz esztendő előtt szeretett. Ugy-e bár tudja, hogy léteznek ilyen sajátságos hasonlatosságok: ugyanaz a tekintet, ugyanaz a hang, ugyanaz a mosoly, ugyanolyan mozdulatok, ugyanazok a gondolatok, ugyanazok az érzelmek... Nem hogy két-három mondatban leirhatnám, de lapokat, fejezeteket kellene szentelnem arra, hogy kifejezhessem azokat az érzéseket, amelyek barátomat elfogták: az a félig most érzett, félig a multba visszaszálló gyöngédség, amelylyel az élőn át egy halotton csüggött; a léleknek az a fél-halluczinácziója, melyben nem tudni, hol végződnek az emlékek és álmok, s hol kezdődik a való, az elveszett holt mátkának és ez ifju, ellenállhatlan, naiv leánynak csodás egyesülése... Egy viruló ifju leány jár-kel a szalonban, mosolyog, kaczag, dalol, a barátom bizalmasan sétál a kastély e bájos lakójával, és ime a sugárzó, szép leány mellett egy halott asszonyt lát!...
És most, miután a barátom két hétig meggondolatlanul, könnyelmüen megengedte a lelkének, a szivének, hogy reménykedjék boldogsága és gyönyörüsége megujulásában, képzelje csak: az én jó barátom egy napon belép a kastély egyik félreeső szobájába, a képtárba, melyben a többi kép közt egy pasztell is függ, a saját arczképe... huszonöt éves korából. Érdeklődve közelebb megy a képhez. Az üvegre, mely a pasztellt fedi, az idők folyamán vékony porréteg rakodott. S a mint az én barátom jobban megnézi a képet, hát látja, hogy a porréteg a szemeknél megszakad és az üvegen két finom szabásu, formás alak nyoma van. A barátom szive hevesebb dobogásnak indul, kisiet a teremből, megkérdez egy szolgát, s azt hallja, hogy már jó ideje senki sem volt a képtárban, csak tegnap az az ifju leány, aki az én jó barátom szivében uj reményeket fakasztott...
- S mi történt azután? - kérdeztem, midőn most a mester elhallgatott.
- Nos, az én jó barátom visszament ujra a képtárterembe, megnézte ujra meg ujra a legártatlanabb és legszenvedélyesebb szerelemnek azt a porból való jelét... Azután még a képtárban, véletlenül, beletekintett egy tükörbe s összehasonlitotta mostani arczát azzal a régi arczával, melyet a kép mutatott. S látta, látta, keservesen látta, hogy mi volt egykor s mi most!... Barátom sose mondta el, hogy mit érzett abban a pillanatban s én nem is kérdeztem tőle soha. Talán azt érezte, hogy bünt követ el, ha szenvedélyre gyujt egy fiatal leányt, akit nem vehet feleségül? Belátta tán, hogy az elrútult, megvénhedt emberben egy viruló ifjut szeret az a leány? Vagy fájdalmas szeretettel arra a másikra, most már holt asszonyra gondolt, aki nem adta meg neki a csókot akkor, amikor még viszonozhatta volna?... Csak annyit tudok, hogy az én jó barátom még aznap elhagyta azt a várost, hogy ne lássa többé soha azt, akit nem szerethet ifjuságával, tisztaságával, fiatal, husz esztendős lélekkel... mint ahogy egykor szerette azt a másikat, aki már a holtak birodalmában lakozik.

IV.
Nehány óra mulva már a Boulevard szerkesztőségében voltam és beléptem a szerkesztő szobájába. Pascal szerkesztő felállott és igy szólt:
- Már?... Nos, meginterviewolta Pierre Faucheryt?
- Még csak el sem fogadott! - viszonzám szemtelenül.
- No, ugy-e megmondtam! - gúnyolódott a szerkesztő, vállat vonva. - Csak jelenjen meg annak a fráternek egy kötete, majd számolunk vele!
Azután szemtelenül az arczomba nézve, folytatta:
- Különben, kis Labarthe barátom, magának olyan jó, fiatal képe van, hát csak ne féljen, majd arat még ennél nagyobb sikert is a zsurnalisztika terén...
*
Nem tiltakoztam a szerkesztő gunyolódása ellen. Pedig mit szólt volna, ha megtudja, hogy az interview a zsebemben van, a fejemben pedig páratlanul érdekes történet motoszkál, amelyből remek tárczát lehetne irni. De nem kapta meg sem az interviewot, sem a tárczát.
Azóta arattam sok sikert a zsurnalisztikában, el is vesztettem belé jó, fiatal képemet, és bőven megkeresek évente ötvenezer frankot. De nem adtam ki egyetlen egy czikket sem, mely oly gyönyörüséggel töltött volna el, mint az a czikk, - nemoursi látogatásom, - amelyet a fiókom mélyére rejtettem, hogy soha ki ne kerüljön onnan.
Gyakran gondolok arra, hogy nem ugy szolgáltam az irodalmat, ahogy akartam volna: mert egész pályámon egyetlen egy könyvet sem irtam, csak apró aktuális czikkeket. De ha eszembe jut, hogy volt annyi lelki erőm, hogy ne kövessem el mesterem ellen azt az indiszkrécziót, amelyet el akartam követni, akkor igy szólok magamhoz:
- Ha nem is szolgáltad az irodalmat, de legalább nem is árultad el.
Most azonban, midőn Pierre Fauchery már nincs az élők közt, ugy hittem, hogy elbeszélhetem az én első interviewom történetét. Semmi másra nem vagyok olyan büszke...