AZ ATHENAEUM OLVASÓTÁRA

PAUL BOURGET

VÉGZETES IDYLL

REGÉNY HÁROM KÖTETBEN

FORDITOTTA

CSERHALMI IRÉN

BUDAPEST

AZ ATHENAEUM R. TÁRSULAT KIADÁSA

1896.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-93-4 (online)

MEK-16297

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/16200/16297

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

ELSŐ KÖTET.

I.

II.

III.

IV.

MÁSODIK KÖTET.

V.

VI.

VII.

VIII.

HARMADIK KÖTET.

IX.

X.

XI.

XII.

ELSŐ KÖTET.

I.

Tarka sokaság hullámzott fel és alá 1888. február havának egy estéjén - a montecarlói játszótermekben. Ama gyorsan muló, de mindazok előtt, kik valamikor áttelelték ott a szezont, nagyon ösmeretes pillanatok egyike volt az, midőn a mindenünnen oda tóduló emberiség bámulatos és hirtelen összetorlódó hullámáradata mintegy varázsütéssel más szint ád ennek a helynek, mely rendesen meglehetős aljas jelleget szokott viselni ugy brutális pompájánál mint ama jellemek minéműségénél fogva is, kik e légkörben jól találják magukat. A fékevesztett gyönyörsovárgás és kéjvadászat, mely a farsang rövid nehány hete folyamán egész Nizzán végigtombol, a Riviera e kicsiny zugába vonzza a henyélők és kalandorok nomád légioit. Az enyhe égalj szépsége ezrével csábitja oda és tartja fogva a betegeket és életuntakat: az egészség és a szerencse kitagadott mostoha gyermekeit, és egyes estéken, midőn e különböző társadalmi osztályok számtalan képviselői, kik napközben rendesen a tengerpart egyes pontjain kószálva, oszlanak kisebb csoportokra, egyszerre egybeözönlenek a kaszinóba, egymástól elütő fantasztikus jellegeik a legfurcsább ellentéteket tárják elénk. Valami kozmopolita pandémonium benyomását kelti bennünk fel e tarkabarka emberáradat, mely mindegyszerre vakitó és visszataszitó, tragikus és kábitó, szivettépő és tréfás, mintha minden bün és minden pompahajhászat, minden ország és minden világrész léha eseményeinek hirhedt hősei hajótörötten itt vetődtek volna partra.

E fullasztó légkörben a régi monarkiákat, a Bourbon-család három herczegi sarja képviselte; az ujabb keletü modern fejedelmi hátakat pedig Bonaparte két másodizbeli unokaöcscse. Mind ez öt fejedelmi sarjra arczélükről lehetett rá ösmerni, mert vonásaikban kissé elmosódott, de félre nem ismerhető hasonlatossággal ismétlődtek meg ama koronás fők vonásai, melyek a játszó asztalok zöld posztóján felhalmozódott sárga és fehér pénzdarabokon diszlettek.

De sem maguk a herczegek, sem a szomszédjaik nem vették ezt észre; valamint arra se ügyeltek, hogy a játszók közt egy koronás fő is van, ki a Balkán egyik rögtönzött kis államában a királyi méltóságot viselte volt. Ezer meg ezer ember csatázott érette; ezer meg ezer ember halt meg érte és ime e perczben saját fejedelmi koronája sokkal kevésbbé látszott őt érdekelni, mint a treff - pique - coeur és carreau királyok, a melyek ott kevélykedtek a trente et quarante játékasztal sima posztóján. Néhány lépésnyire tőle két előkelő, római nemes szorongott, mindketten oly család sarjai, melynek neve egy lángeszü főpap hozzáfüződő emléke révén örökre össze van fonódva az egyháztörténet legfényesebb eseményeivel.

És e királyok, herczegek, pápák dédunokái és császárok unokaöccsei a kaszinó szorongó tömegébe beleékelve, lökték, taszigálták a köröttük csoportosan összegyült nagyurakat, kiknek ősei az övéiket szolgálták; ezek a nagyurak viszont tovább lökdösték a mellettük tolongó egyszerü polgárokat, kik ép ugy öltözködnek, ép ugy étkeznek, ép ugy mulatnak mint ők. A polgárok meg majd valami nagyhirü művészbe, majd egy felkapott arczképfestőbe, egy-egy divatba jött énekesbe avagy egy jelestollu iróba ütköztek; mig később ez egymást lökdöső tömegbe előkelő nagyvilági delnők is belevegyültek, kik öltözékük feltünő ékességét és rikitó szinpompáját tekintve a demimonde-al keltek vetélkedésre. Az idő mind későbbre járt és uj érkezők özönlöttek szakadatlanul a terembe: férfiak, nagyvilági delnők, demimonde hölgyecskék és ledér nők, tulnyomó számban ez utóbbiak. A háttérre nyiló ajtókon egyre másra szállingóztak be egyesével, többesével; képviselve volt ott minden fajtájuk, a bün és vétek bélyegét viselő szemérmetlen arczu és sovár szemü bukott teremtésen kezdve, ki valami szerencsés játékosra jár vadászni, hogy azt nyereményének és férfias erejének egy részétől megfossza, egészen ama szemtelen és diadalmasan kérkedő, mesés vagyont elpusztitó, préda nőig, ki egy roulettefordulásra huszonöt aranyat koczkáztat, mig fülczimpáiban harminczezer frankos gyémántok villognak.

Ez éles ellentétek helylyel-közzel megható és mély jelentőségü mozaikképekké tömörültek. Két szerelmet áruló hölgyike közül, kiknek bőrét fehérfestékből és pirositóból gyurt tésztaréteg boritotta és kiknek szempárját a bujaság és sóvár pénzhajhászás undok mocsokja szennyesitette, egy fiatal, majdnem gyermekarczu, nászutján lévő menyecske rózsás és üde virágarcza kandikált ki, melyen ártatlan kiváncsiságának mosolyderüje ragyogott. Valamivel távolabb a politikai bölcselet kedvelői abban gyönyörködhettek volna, mint fér meg békésen egy nagy párisi izraelita bankár betétje valami hires szocialista röpiratiró aranyai mellett.

Ismét más helyütt egy tüdősorvadásos, fiatal ember tünt fel, kinek biborfoltos, halvány orczái, beesett vonásai, égő szemei és kiaszott kezei közel halálát hirdették, egy athletatestü sportsmen oldalánál, kit egészségtől duzzadó arcza, széles vállai és herkulesi izomalkata akár nyolczvanévi életkorral is kecsegtettek. És ez egyes arczok majd az ezüstös villanyfény özönében, mely a menyezet és a falak óriási izzó gömbeiből lövelt szerte, majd az asztalok fölé függesztett lámpák sárgás lángjainak fel-fel villanó sugaraiban, ugy váltak ki ez izgó-mozgó tömegből, mely a vér és származás meglepő különbségeit hirdette, mint a modern kulturhistoria élőképének egy-egy tovairamló mozzanata.

Brutális vadságu ázsiai typust viselő oroszok széles és pufók arczai domborodtak ki finom metszésü olasz physiognomiák közül, melyeknek előkelő, nemes arczkifejezése a toszkanai vagy lombardiai nagy mesterek régi képeire emlékeztetett. Zömök, mintegy nyers anyagból ügyetlenül kifaragott, német typusu fők, kiknek jóságos arczkifejezéséből kiritt a ravaszság, váltakoztak szellemes és kiélt párisi arczokkal, melyek a boulevardok és a théatre de varieté folyosóira vallottak. Pirosképü, nyakas kifejezésü angolok és amerikaiak élettől majd kicsattanó arczczal hirdették világgá a testgyakorlat hatalmas befolyását, a szabad lég és a letüző nap edző hatását, de egyszersmind a naponta ismétlődő alkoholmámort is; mig közvetlen mellettük exotikus arczok arczbőrük izzó melegével, ajkuk szenvedélyes kifejezésével és szemük lángoló tűzével, más égaljakról, távoli vidékekről regéltek, amaz óriási vagyonokról tanuskodva, melyeket tulajdonosaik a tengerentul titokzatos régióiban szereztek volt, melyeket apáink oly poétikusan »Szigeteknek« neveztek el. És pénz meg ujra pénz, és mindig csak pénz ömlött e zugó sokaságból a játék-asztalok zöld lapjára, melyeknek számát tegnap óta lényegesen meg kellett szaporitani. Ámbár ez utolsó játszmák köré - a bejárat fölötti nagy fali óra mutatója ugyanis három negyed tizet jelzett - a játékosok mind sürübben tömörültek, nem a beszélgetés suttogó neszétől volt zajos a terem. Csak az asztalok körüli szakadatlan jövés-menés zaja, az egy helyben türelmetlenül fészkelődő lábak tompa toppanása folyt össze sajátságos dübörgéssé. Ez emberáradat közepett a játék-asztalok lapos sziklacsucsokként emelkedtek ki a nőttön-növő dagályból, melyek mozdulatlanul állták meg a lábaiknál meg-megtörő hullámcsapkodást. És a fényes sima padlón ide s tova sikló léptek zajába egy másik ép ily szakadatlan nesz vegyült: az arany és ezüst érczes csengése. Szinte hallatszott, hogy csapnak össze, hogy gyülnek halomra és válnak el ismét az aranyak; hogy gurulnak ide s tova, hogy élik csengő, rövid lélegzetü, szenvedélyt szitó és csalóka éltüket a croupier kis gereblyéje alatt. A rouletteterem golyójának pergése gépies berregő rhytmusával kisérte az ép ily gépies egyhangusággal ismétlődő, és mindig ujra felcsengő szólamokat, melyekben ez a néhány szó »rouge« »noir« »pair« »impair« »passe« »manque« a régi jóslatok érzéketlenségével ismétlődött mindannyiszor.

A trente et quarante termekben, a honnan a golyó perdülése számüzve van, más stereotyp mondatok hangzottak fel még egyhangubb egyformasággal:

- Négy, hét, piros nyer és a szin! - Öt, kilencz, piros veszit, szin nyer, kettő, kettő!

És amint igy egyre felszaporodtak a napoleond’orok meg a száz frankos aranyak halmazai, és aztán leapadtak, hogy megint rakásra gyüljenek és ismét leapadjanak; a mint sorra hajtogatták és bontogatták a zizegő száz, ötszáz és ezer frankos bankjegyeket, a melyek most halomra tornyosultak, hogy a következő perczben már elsöprődjenek, - a férfiak magatartásán, a nők ragyogó ékszerein, mindnyájuk bőkezü pazarlásán érezni lehetett mint tombol végig e játékbarlangon, a nyereség és veszteség dühöngő szenvedélye mellett, még egy másik hóbortos őrjöngés is.

A fényüzés, a pillanatnyi élvvágy, a gyönyörrel betelni nem tudó kéj láza lüktetett itt. Azt vélnéd ilyenkor, az aranynak már nincs értéke, annyit vesztenek és nyernek itt ezeken az asztalokon, itt oly őrült költekezéssel pazarolják a pénzt köröskörül, a szállodákban, a vendéglőkben, a nyaralókban, melyek ugy övezik a kaszinót, mint a hogy a fürdőhely házai koszoruzzák a gyógyhatásu forrást. A női szépség csábitóbb és olcsóbb, az étel és ital pazarabb, az éghajlat enyhébb itt mint másutt.

A tulfinomult gyönyörök paradicsoma ez, mely e virágba borult sziklabérczen megvonult. Lehetetlenné teszi a hidegvért, a higgadt gondolkodást, a nyugodtságot. Az a széditő mámor, melylyel e paradicsom jövő-menő vendégeit megrészegiti, néha tetőpontját éri el és az emlitett estén is betelt a mámor serlege. A bábeli orgiákra emlékeztetett ittasitó kéjmámora. Még a biblikus ünnep »Mene-Tekel-Upharsinja« se hiányzott. Mert lenn a lépcsőház egy oszlopára felragasztott táviratok iszonyu, véres jelenetekről referáltak, melyek az északi tartományok egy bányászkerületében kiütött strike alkalmával játszódtak le. Ez a távirat pisztolylövésekről tett emlitést, katonai vezényszóra megsebzett és ledurrantott munkásokról, egy mérnök erőszakos meggyilkolásáról, kit a munkások megöltek, hogy megtorolják társaik kiömlő vérét...

De ki is foglalkozott volna itt azzal, hogy e tragikus távirat szavait és azoknak forradalmi fenyegetését konkrét képekké változtassa e gyönyörittas tömeg közepett, mely perczről-perczre mind mohóbban szomjuzza az élveket? Az arany és ezüst csengve gurult, csak egyre gurult; a bankjegyek repültek, a croupier-k kiáltották: »Faites votre jeu«! »Rien ne va plus!« A roulette golyók keringve perdültek tánczra; a kártyák hivogatólag tarkáltak a zöld posztón; a gereblyék könyörtelenül söpörték be a szerencsétlenül járt játékosok betéteit, és a megszámlálhatatlan tömeg tovább hódolt szenvedélyeinek: emez őrült játékhóbortjának, amaz buja kéjvágyának, az egyik a hiuság csalóka szappanbuborékának, a másik a renyheség ezer szeszélyeinek. Hány ezer különböző rögeszmének szolgálhat szinterül ez a sajátságos palota, melynek ajtajai az Alhambra hatalmas kapuinak mintájára vannak kifaragva, ha meggondoljuk, hogy e lázas szenvedély mámorától zajos estén, a játékbarlang csak egyik pamlagán is egy fantasztikus, szinte valószinütlen kaland előkészületei folytak, egy oly regényfejezet bevezető előkészületei, melynek romantikus hangzásu czime az opéra comique szinlapjára, Cimarosa rég divatját mult nevére, vagy egy dédanyáink idejéből ránk maradt, feledésbe ment zenére emlékeztet. Ez emlitett romantikus kaland főmozzanata ugyanis titkos házasság.

Ama három személyből álló csoporthoz, mely kényszerüségből e nagyvilági kaleidoscop egy zugát szemelte volt ki, hogy itt szőjje regényes összeesküvését, egy fiatal ember és két hölgy tartozott. A fiatal ember körülbelül harminczévesnek látszott, valamint a két nő egyike is, ki nálánál tiz évvel fiatalabb kisérőnője mellett a garde de-dames szerepét játszotta. Hogy még növeljük e házasságot czélzó értekezés paradox jellegét, mely a trente et quarante termeket összekötő szük folyosóba vonult vissza, meg kell jegyeznünk azt, hogy a fiatal leány tulajdonképen az ő hivatalos garde de-dame-ját gardirozta és hogy az emlitett titkos házasságnak nem ő volt szereplő hősnője. Ő csak ott ült némán meghuzódva a pamlag legvégső sarkában és lesben állt, mig barátnője és a fiatal ember élénken beszélgettek. Azon a fürkésző tekinteten, melylyel szép barna szeme a jövő-menők áradatát szüntelenül vizsgálta, meg lehetett volna ismerni az idegent és az amerikai nőt.

Egész énje az oly nők erélyes és biztos fellépésére vallott, a kik gyermekkoruk óta hozzá vannak szokva ahhoz, hogy önmaguk felett uralkodjanak és kik aznap, midőn tul teszik magukat az illem korlátain legalább tudják, hogy mi a czéljuk és nem is restellik. Szép lány volt, ama meglett szépségek egyike, kik, majdnem tulzottan modern öltözékük keretéből rikitón kidomborodva, azt a benyomást keltik bennünk, hogy az Egyesült Államok elösmert szépségei nem is élő nők, hanem kiállitás számára gyártott bábuk, szép női műtárgyak. Hatalmas szabásu arczának egyes vonásai finomak, sőt majdnem parányiak voltak, makacs kifejezésü ajkainak és önfejüségre valló, kissé kiálló álla kivételével. Sürü, gesztenyeszin haját kerek fekete bársony kalap fedte, melynek széles karimáját, tulságosan magasra tüzött tollak diszitették. Ezeket hátul mesterséges orchideabokréta fogta össze. Fiatal lánynak illő délutáni sétakalap volt az, de feltünő és rikitó volta miatt a kosztüm jellegét nyerte, valamint szürke bársonyos fényü posztó-ruhája is, melynek ezüst paszományos derékpánczélját Páris legelső szabója eszelte ki számára. E kihivóan feltünő öltözetben, mesés vagyont reprezentáló, de izléstelenül alkalmazott ékszereinek szikrázó ragyogása közepett Florence Marsh, - mert ez volt a fiatal lány neve, - korántsem látszott annak, a mi tényleg volt, a legderekabb, legtisztességesebb lányok egyikének, kinek az a feladat jutott, hogy egy hajszálnyival sem kevésbbé kifogástalan erényü és ép oly tiszta erkölcsü asszony jövendő családi boldogsága felett őrködjék. Ez utóbbi, Florence barátnője, Bonaccorsi Andriana márkiné volt, egy velenczei születésü hölgy, a Navagérok hires ősrégi dogecsaládnak sarja. Párisi szabásu ruháján szintén meglátszott a csillogás iránti előszeretet, mely az olasz eleganczia jellegző sajátsága és megadja neki azt a »czifra« látszatot, a mely, más szóval vissza nem adható jelző kitünően jellemzi a vidéki női viselet egy bizonyos csábitó, ragyogó, elragadtató, de nem szolid válfaját. Fekete atlaszruháján fekete jaispillangók egész raja csillogott. És ugyanilyen pillangók röpködtek picziny czipőinek selymén és kalapjának piros rózsái körül, mely kalap, hazája festőinek kedvencz szinárnyalatában ragyogó, vöröses szőke haján himbálódzott.

Arczbőrének kéjes ragyogása, széles vonásu arczának kissé nehézkes, de impozánsan nemes szabása, felsőtestének korai elhájasodása teljes összhangban állottak délszaki származásával, valamint erre vallott tekintetének égszinkék, szerelmes sugára is, melyet a lagunaváros lakóinak szenvedélyes epedése fátyolozott. E szemek sugárözönével árasztotta el és fonta körül a mellette ülő férfit, kiben őrülésig szerelmesnek látszott.

Az emlitett fiatal ember külseje igazolta is azt a szerelmet, melyet társnőjében keltett.

Ifju erejének teljes virágában, a férfias szépség ama meglepő typusainak egyikét képviselte, a minőket a Provence délövi heve szül és érlel és amelyek élő bizonyitékai annak, hogy ez a föld volt évszázadokon át a kiválasztott tartomány, melyre a római faj félreismerhetlenül rányomta bélyegét. Sürü, sötét, egészen rövidre nyirt haja, mely egyenes hófehér homlokát koszoruzta, hegyes göndör szakálla, orrának erős metszésü nyerge és szemöldökivének mélyen beesett gödre, kissé szigoru, nyers arczélt kölcsönöztek volna neki; ha a szerelemre termett férfi izzó heve nem lángolt volna fátyolos szemében, ha a Dél egész repeső vidámsága nem csillant volna meg alabastrom fogsorainak mosolyában. Ruganyos, hajlékony testének körvonalait a testéhez simuló smoking vékony posztója és a hófehér mellény pikéje sejtették.

Annyi duzzadó életöröm nyilatkozott meg benne; miként ügyet se vetett rá soha senki, hogy lángoló szempárja mily kifürkészhetlen, mily finom metszésü az ajka, mennyi malitiára vall hosszu, hegyes orra, mily ravasz furfang kifejezését viseli ez az arcz, mely látszólagos élénk mozgékonysága mellett oly ügyesen számitó megfontolásról tanuskodott. Két népfajnak van meg az a tehetsége, hogy jelesül ki tudják aknázni velük született fogyatkozásaikat saját érdekük előmozditásaira. Az egyik a német, mely látszólagos nehézkessége mögé rejti furfangos diplomácziáját; a másik a Provence gyermeke, ki azt ösztönszerü élénkséggel leplezi. Vélnéd, hogy lángolón lelkesül, sőt tényleg lelkesül is és bőbeszédüségével elbódit, mig ugyanakkor egy igen realisztikus higgadtsággal és alapossággal kieszelt terv kivitelén dolgozik.

Ki sejtette volna azt, hogy most Corancez vicomte valami Barbentane környékéből való, nem a legauthentikusabb nemesi kutyabőrrel büszkélkedő család ivadéka - amint igy a kaszinó egyik pamlagán szokott élénkségével cseveg - a legmerészebb, leghihetetlenebb, legbámulatosabban szőtt ármány befejezését sietteti? Mert hát kitalálhatta-e ember fia a Hűbele Balázsnak ismert Marius tulajdonképeni észjárását? Igy hivta ugyanis az édes apja, az öreg szőllősgazda, ki fiának örökös adósságai fölötti kétségbeesésében szállt sirba. De legkevésbé sejthették a könnyelmü ficsur tulajdonképeni jellemét azok a jó rhônevidéki falusiak, kik, Avignontul Tarasconig, mind többé-kevésbé közel atyafiságban állottak véle. Mert hisz ők látták mint úsztak el egymásután azok a gyönyörü szőlők, a miket az apja oly szeretettel ápolt és gondozott, a Párisban tartózkodó egyetlen örökös őrült költekezései és drága hóbortjai árán. Kicsapongó életmódjának meghitt czimborái, a vele egyívásu nagy kéjvadászok, ép ily kevéssé ismerték őt. Ők rögtön tisztába jöttek ugyan e délvidéki ember gyermekes hiuságával és érzéki élvvágyával, de nem ösmerték fel benne a jelleme alapját képező ravaszságot. Csalódtak is benne, midőn egyszersmindenkorra ama üstökösként feltünő vidéki nagyságok közé sorolták, kik arra vannak hivatva, hogy a párisi társadalom egéről rövid tündöklés után meteorként letünjenek. Sem egyikük, sem másikuk nem álmodta meg, hogy e jókedvü pajtásban, ki mindig kéjre szomjas, ki mindig kész akár párbajra, akár szerelmi kalandra, kártyapárthira vagy barátságos vacsorára, egy nagyon is praktikus és positif czélok után törekvő bölcs szunyadoz, ki az adott perczben hirtelen köpenyt cserél. E köpenyforditásnak pedig már nehány hónap előtt megérkezett az órája. Az apjától örökölt hatszázezer frank ugyanis csakhamar negyvenezerre apadt le és az ügyes, hajlékony Marius ez év téleleje óta a kitüzött programm kivitelében fáradt, melynek összes czikkelyei egy »jó parthiében« összpontosultak. De nem magában a tervben, hanem a hozzá füzött, előre megállapitott, elengedhetlen feltételekben, melyeket házasságközvetitőhöz méltó pontossággal állitott össze, nyilvánult tervének eredetisége. Ő ugyanis belátta, hogy még a legmerészebb reményeit tulhaladó, legdusabb hozomány sem fogja neki az igazi társadalmi állást megteremthetni.

Bántó kudarczot vallva egy elegáns párisi klubban, mely őt egy ügyesen kiszemelt ajánló daczára sem fogadta be tagnak, mindjobban átlátta, hogy mily áthidalhatlan ür választja el a korcsmabeli, brudereskedő pajtáskodást az előkelő világba való tényleges befogadástól. Viszont három izben való tartózkodása Nizzában, a hol őt nagyban ünnepelték és dédelgették, a kozmopolita világgal ismertette meg és finom szimatja rögtön kitalálta annak előnyeit. Arra határozta magát, hogy oly külföldi nőt vesz el, ki vagyonával és összeköttetéseivel európai pozicziót biztosit neki. Álmaiban már látta mint tölti majd aztán a telet a Rivierán, a nyarat az Alpesekben, a vadászidényt Skóthonban - a neje birtokán - és csemegéül - a tavasz nehány hetét Párisban. Első föltétele az volt, hogy az illető nő ne legyen valami fiatal lányka. Corancez abban állapodott meg tehát, hogy özvegy nőt vesz el, ki vele egy idős legyen, esetleg valamivel idősebb is, de ki élte őszében még megőrizi a nyár bájait. Minthogy e hadjáratának sikerét első sorban szép arczától remélte, a szóban forgó hölgytől tulságos szigoru nézeteket nem volt szabad követelnie.

Ennyire érlelődtek meg az ő tervei, midőn a véletlen elébe vezette Bonaccorsi márkinét, ezt az olasz hölgyet, ki születésénél fogva Velencze legmagasabb arisztokracziájával állt rokonságban és ki most egy előkelő főnemes mesés vagyon fölött rendelkező özvegye volt. Olyan egy asszony, ki soha sem adott okot pletykára, ki a rajongásig jámbor lévén, ha egyszer szerelemre lobban, rögtön házasságra is gondol és ki a mellett anglomán bátyja révén a kozmopolita szokásokhoz alkalmazkodott - ez volt Corancez álmainak netovábbja, mely ime csodásan megvalósult. Hanem a Hesperidák almáit mindig sárkány őrzi és e mythologiai szörnyeteget ez alkalommal a szép márkiné bátyja, Navagero Alvise gróf személyesitette.

Ez a rejtélyes és veszedelmes ember, nevetséges bohóczruhájának álarcza alatt, a saját kizárólagos hasznára akarta forditani Istenben boldogult sógorának, Bonaccorsi Francesconak, a millióit. Vajjon, hogy tudta jégre vinni a provencali furfang a velenczei nemes gyanakvó bizalmatlanságát? A cannesi uszó klub régi, öt órai törzsvendégei még most is nyiltan bevallják, midőn már a megtörtént esemény teljes világot vetett a rejtélyre, hogy ők sem tudják megoldani ezt a problémát. Oly bámulatosan szőtt-font ármánynyal aknázta alá a genialis Corancez a talajt, a hogy meg se álmodta senki e földalatti aknamunkát.

Pedig az egész rövid négy hónap müve volt csupán. Andriana márkiné hosszu és heves benső küzdelem után, melyben érzelmei és aggályai, szenvedélye és félénksége vivtak tusát egymással, annyira jutott, hogy kezdett a titkos házasság megpenditett eszméjével megbarátkozni, mig végre teljesen rá állott. Ez oly remek ötlet volt, melyre Corancez, mint mesteri fogásra, büszke lehetett. Először is valami rendkivüli, a mindennapiság taposómalmától eltérő dolog volt az ily esküvő és az olasz nő ábrándos lelkében a regényes hajlam hurjait hozta rezgésbe. Másodszor ez volt az egyetlen alkalmas kibuvó, mely lehetővé tette, hogy a vallás követelményeit összeegyeztesse ama lángoló szerelem hangos követeléseivel, melyet az ügyes Corancez szivében keltett. Azonkivül alkalmat adott Coranceznek arra, hogy az önzetlenség fényes glóriájában ragyogjon, mivel egy tisztán egyházi áldás révén kötött házasság semmi törvényes jogot nem biztosit számára. Végül pedig és a mi a legfontosabb, ezzel az ügyesen kieszelt módozattal beláthatlan időkre halasztotta ama rettegett, kikerülhetetlen tárgyalásokat, melyeket Andriana márkinének a bátyjával kell majd ez ügyben folytatnia. A fiatal özvegy ugyanis oly szörnyen félt zsarnok bátyjától, hogy reszketett attól a puszta gondolattól is, hátha az rajta találná őt most kapni: bár jól tudta, miként félelmetes őre azzal mulat, hogy a szomszéd terem zöld asztalán egy-egy kártyára teszi föl azokat az ezresbankókat, a melyeket nővére erszényéből kiszedegetett. Alvise, a játékasztal saját kárán okuló törzsvendégének higgadt megfontolásával játszott. És sejtelme se volt arról, hogy néhány lépésnyire tőle egy másik játszma folyik, mely rá nézve sokkal fontosabb, mert egy egész nagy vagyon forog koczkán, melyet ő eddig már a magáénak hitt. Sőt mi több; ez a játszma már nem is folyt, hanem el volt már vesztve, mert ime Coranceznek annyi gyakorlati észszel kieszelt idealisztikus terve, mely őt és a márkinét széttéphetlen kötelekkel füzendi egymáshoz, közel járt a megvalósuláshoz. A két szerelmes most már csupán házasságuk helyét és napját állapitotta meg.

- És most, igy végezte Marius szavait »Rien ne va plus«, a hogy azt a roulette asztaloknál mondják. A koczka el van vetve. Nincs egyéb hátra, minthogy ugy a hogy agyonüssem ezt a két hetet, mely elválaszt a boldogságtól. Ugy hiszem nem feledkeztünk meg semmiről, mindenről gondoskodtunk.

- Oh én ugy félek valami közbejövő akadálytól, suttogta a márkiné szőke fejét megrázva, ugy hogy kalapjának fekete pillangói csilingelve meg-megremegtek. Hátha Marsh ur elhalasztja a kirándulását?

- Az esetben ön sürgönyöz, szólt Corancez és én valamelyik más napon várom Génuában. Különben nyugodt lehet, Marsh nem fogja elhalasztani; Ely baronesse választotta ezt a napot és egy herczeg nejét, ha csupán morganatikus felesége is, nem lehet egy könnyen bolonddá tenni, még akkor sem ha az ember oly demokrata is, mint az egyszeri keleti ranchman[1], aki egy hatalmas shakehand[2] kiséretében igy üdvözölte a spanyol koronaherczegnőt: »very glad to meet you, Infanta« »Örvendek, hogy van szerencsém« Nekem March mesélte el ezt a kis adomát és ön emlékszik, hogy mennyire rosszalta a dolgot. Ugy-e bár - Miss Florence?

- Az én nagybátyám ugy üzleti tekintetben, mint ott a hol valami mulatságról van szó, nagyon pontos, válaszolt az amerikai lány és mint hogy Carlsberg Ely báróné velünk egy huron pendül...

- Hátha Alvise megváltoztatja a szándékát és velünk tart?

- Oh, oh kedves márkiné, felelt Corancez, önnek ugy látszik kedve telik abban, hogy istenfélő velenczei delnő létére is a falra fesse az ördögöt. Ön elfelejti, hogy Alvise gróf a »Dalilah«-ra, Bohun Herbert lord yachtjára hivatalos »to meet S. A. K. Alberto Edward, principe de Galles«, hogy ott bemutassák Alberto Edward walesi herczeg ő fenségének és ő, Navagero, elmulasztaná ezt a találkát... never!

Corancez, midőn e szavakat kiejté, melyek jövendőbeli sógorának anglomaniáját gunyolták, oly derüs vidámságu arczfintorgatással utánozta az emlitett uriembert, angolos kiejtésével, hogy a márkiné gunyolódását feddő hangon szakitotta félbe:

- Ne legyen olyan csintalan!

De egyidejüleg megsimogatta legyezőjével a szeretett férfi kezét, kit már jegyeséül tekintett. Ez enyelgő tréfa daczára, melynek éle a családi zsarnok ellen irányult, ki a márkinénak még a mosolyt is eltiltotta, Corancez maga is veszedelmesnek tartotta Navagero szomszédságát, mert csakhamar véget iparkodott vetni ennek az immár feleslegessé vált párbeszédnek.

- Igaza van, mikor az ember boldog, illő, hogy jól is viselje magát. Csakhogy szeretném ha ön ép ily boldognak érezné magát és ép ily bizalommal tekintene a jövőbe mint én. És most mielőtt bucsuznánk, óráról órára, előre meg fogom jövendölni, mi történik február tizennegyedikén és ön meggyőződhetik róla, vajjon nem vagyok-e csalhatatlan próféta? Ön tudja, hogy mit mutatnak az én kezem kusza jósvonalai - tette hozzá tenyerét mutatva - s ön tudja azt is, mit olvastam az ön szép kacsójában.

Ez egyike volt babonáinak és ravasz cseleinek; a szalonokban ugyanis mindenütt a chiromantia hivét és a spiritistát affektálta. Aztán ama határozott meggyőződés hangján, mely az ingatag jellemü embereknek szuggerálja a jellemszilárdságot, igy folytatta beszédjét:

- Génuába vezető tengeri utjának kedvezni fog az időjárás és kellemes lesz az átkelés. A megállapitott helyen ott talál majd engem don Fortunato Laguminával, minthogy az öreg abbé késznek nyilatkozott, hogy káplánja lesz. Ön aztán visszatér Cannesba, a nélkül, hogy bárki a világon távolról is sejthetné, hogy Bonaccorsi márkiné Corancez vicomte felesége lett. Azontul pedig leveleit Génuába fogja nekem »poste restante« czimezni, én pedig a kedves miss Florencze gondjára bizom soraimat.

- A kinek különben Miss Prudence a neve, felelt a fiatal lány, és ki attól tart, hogy önök már sokkal hosszabb ideig beszélgettek, mint a mennyi ilyen veszedelmes összeesküvőket megillet. »Gare aux voleurs« tette aztán hozzá csintalanul.

Ez volt ugyanis a megállapitott jelszó, az esetre, ha Florence ismerőst látna közeledni.

- Ah, ez a zsebmetsző nem veszélyes, szólt Corancez megnyugtatóan, miután tekintete azt az irányt követte, melyet Miss Marsh legyezőjével megjelölt. A tolongó tömeg közepett ráösmert arra, ki a fiatal lány figyelmét magára vonta.

- Oh hisz az, Hautefeuille Péter, az én kedves czimborám. Nem vett észre... Márkiné, akar ön egy kétségbeesett szerelmest látni, ki azért emészti magát, mert nem találta itt azt, a kit szeret? És ha elgondolom, hogy az ő helyzetében lennék én is most, ha ön nem volna itt velem - tette hozzá halkabban - hogy szépsége megrészegitsen.

Aztán hangosan folytatta:

- Nézze csak, hogy huzódik meg az átelleni sarok pamlagán anélkül, hogy csak sejtené is, miként három fürkésző szempár csügg most rajta. Ha szemeláttára most valami tönkrejutott játékos főbe lőné magát, a dörgés hallatára se forditaná félre fejét, sőt tán meg se hallaná.

Corancez gunyos megjegyzése tárgya Hautefeuille, e perczben buskomor gondolataiba tényleg annyira elmerültnek látszott, hogy révedezése Marius szatirikus föltevését teljesen igazolta. És ha e titkos házasságot kovácsoló összeesküvés, mely e buja tömeg köröskörül tomboló kéjdühe közepett folyt, sajátságos paradoxon, még ennél is furcsább és környezetéből elütőbb volt a fiatal Hautefeuille szerelmes ábrándozása, kit Corancez »régi jó pajtás«-ának nevezett, mert két évig jártak együtt a kollégiumba. Minő éles ellentétben állt ez a zümmögő, hullámzó tömeg ama bénitó hypnozishoz, mely az ifju Hautefeuille lelkét megzsibbasztotta. Meglátszott rajta, hogy a termeket elárasztó kétezer ember közül egy se érdekelte, miután az az egy valaki nem volt köztük, a kit keresett. És ki más lehetett az a valaki, mint egy szép asszony? A várakozásában csalódott szerelmes hanyagul dőlt a Corancezzel és szép hölgytársaságával szemben lévő pamlagra és annak oldaltámlájára könyökölve, önfeledt nemtörődiséggel gubbaszkodott ott, arczát tenyerébe rejtve, mint a ki önuralmát veszitve, egészen elhagyja magát.

Finom metszésü ujjai, homlokába omló haját felsimitották és látni engedték homlokának nemes szabásu körvonalait. Kissé tulkeskeny orra és komoly metszésü ajkai határozatlan körvonalu arczélének vad kifejezést kölcsönöztek volna, ha szemének szeliden-lágy fellegfátyolos gyöngédsége nem egyhitette volna vonásai komorságát. E révedező, sajátságos mély elmerültségbe vesző tekintet, halovány, szinte bágyadt arczának, melyen pelyhedző bajuszának halovány árnya sötétlett, bizonyos meglepő hasonlatosságot kölcsönzött XIII. Lajos klasszikus ifjukori arczképére. Szükvállu felső teste, vézna tagjai, egész testének szemmel látható gyönge alkata arra vallottak, hogy szervezete ama filigrán organizmusok közé tartozik, melynek ereje csupán az idegekben lakozik, ama testi erő hiján lévő physikumok közé, melyeket a legkisebb lelki izgalom viharos erővel rázkódtat meg; ama fájdalomra született teremtések közé, kiket a tulcsigázott érzelmek épp ugy megviselnek, mint a hogy az erős-izmu phyzikumokat a cselekvés és az érzéki benyomások szokták elkoptatni. Ámbár Hautefeuille Péter külsőleg semmiben sem különbözött Coranceztől és ama számtalan, henye járdakoptatótól, kik Monte Carlo játéktermeit ellepték, mindamellett azt a benyomást tette, hogy ő ha ugyan a látszat nem csal, nem tartozik ugyanazon erkölcsi légkörhöz, mely a többi smokingos, himzett, fehér mellényes, selyemharisnyás és lakktopányos gavallér eleme, kik majd a demi-monde hölgyek módjára öltözködő delnők, majd a nagyvilági hölgyeket majmoló czéda lányok körül, vagy a játékasztalok mellett sürgölődnek-forgolódnak, hová a gentlemenek és hamis játékosok tarka egyvelege csak ugy tódul.

Az az álmatag ábrándozás, mely ajkainak fájdalmas vonaglásában és fáradtan lecsukódó szempilláinak mély gödrében jutott kifejezésre, nemcsak pillanatnyi, hanem lényében gyökerező melankóliára, alapjában szomoru, elmélkedésekre hajlandó kedélyre vallott.

És ha valóban azért jött ide, hogy felkeresse azt a nőt, akit szeret, e mély levertségnek igen természetes volt a magyarázata. Mert az az élet, amit a szeretett nő folytat, lelke mélyében fájhatott neki környezete, mulatságai, társasága, szóval minden, a mi vele összefüggésben volt, oly kinos fájdalommal, a melyről tán számot sem tudott magának adni, mert szerelmétől elvakitott szeme nem tudott a fölött itélni, a kit szeretett. De annyi bizonyos, hogy ez az ifju, ha szerelmes is, mint a hogy Corancez állitotta volt, semmi esetre sem érzéki kéjre vágyó szerető. Nemes arczának szeplőtlen tisztaságában nem tükröződött a féltékeny szerető gőgje és haragja, kit érzéki gyönyörök emléke indit arra, hogy bosszuvágyó féltékenységében becstelen kémkedésre adja magát. Maga az a keresetlen egyszerüség, melylyel itt e nagy tömeg közepett, egy nyilvános kaszinó pamlagán méla ábrándjaiba merült el, a képzelem oly üdeségéről, és oly lelki ifjuságról tanuskodott, a minővel ritkán találkozunk az ő korabeli, fiatal embereknél. Corancez társnői maguk is sokkal fogékonyabb lelkü nők voltak, semhogy ne érezték és ne élvezték volna ez ellentét üditően édes zamatát és mély részvétüknek mindketten önkénytelenül egy-egy, anyanyelvükben elröppenő, felkiáltásban adtak kifejezést.

- Com, é simpatico! szólt az olasz nő.

»Oh you dear boy!« suttogta miss Florence.

- És kibe szerelmes ez a fiu? kérdezték egyszerre mindketten.

- Egy ellen százra mernék fogadni, hogy nem találják ki... szólt Corancez. De legyenek nyugodtak, ki fogom elégiteni kiváncsiságukat... Nem rám bizott titok az, a mit ne szabadna elárulni. Én magam jutottam a nyomára, ugy hogy nem vagyok köteles azt titokban tartani. Nos hát a »sympathikus, kedves« fiu arra a fura ötletre jutott, hogy őrült szerelmének tárgyául ép a mi szép barátnőnket, Carlsbergnét, a szép Ely bárónőt szemelje ki. A báróné, mint önök tudják, nyolcz nap óta van itt Monte Carlóban és az a hóbortos fiu nem tudott meglenni nélküle A szép asszony tudta nélkül akarta őt viszontlátni. Bizonyára mostanáig lebzselt ólálkodva a Brion villa körül, hogy meglesse, mikor megy el. Nézze, milyen porosak a félczipői és nadrágjának az alja!... Aztán pedig miután megtudta, hogy a báróné itt tölti az estéit a játékbarlangban, ő is ide jött utána. Hanem a nagy tömegben nem akadt rá... Lám igy szeretünk mi francziák, tette hozzá a márkinére tekintve, ha szeretünk.

- És a báróné?

- Azt akarja tudni, vajjon szereti-e őt a báróné vagy nem? folytatta Corancez. Valóságos szerencse, hogy önök hisznek a chiromantiában - mert erre e kérdésre egyedül szerény jövendőjósló tehetségem révén tudok válaszolni. Akarják-e hallani? Nos tehát - folytatta az őt jellemző komolyság és titokzatosság sajátos vegyülékével, miután a hölgyek igenlő fejbólintással válaszoltak kérdésére, - a báróné tenyerén egy tüzpiros, szivalaku vonal kanyarodik, mely heves szenvedélyre vall és e vonal mellett egy kis jegy arra mutat, hogy ez a szenvedély harminczéves korában fog benne lángra lobbanni. És a bárónő most ép harminczéves. Sőt még azon se csodálkoznám, ha e szenvedély tragikus halálát okozná. No, no ne ijedjenek meg, nem teljesül ám be mind az, ami a kéz vonalaiban olvasható. De mégis! Nem mondtam el még önöknek soha, hogy a báróné kezén, Jupiter halma mellett, egy tisztán kivehető csillag-jegye van, melynek egyik sugara keresztbe fut.

- És ez mit jelent? kérdé az amerikai nő, azzal a mohó érdeklődéssel, melyet e pozitif ország gyermekei tanusitanak, valahányszor természetfölötti spiritiszta kérdések kerülnek szőnyegre.

- Egy királyi herczeggel való egybekelését.

Percznyi mély csend állt be, mialatt Corancez sajátságos figyelemmel vizsgálta Hautefeuille Péter arczát, aztán egy gondolat sugara villant fel a szemében és oly hangon, mint a kinek pompás ötlete támadt, kiáltott föl.

- Márkiné, megvan a tanu, a kire nekünk az esketési szertartáshoz szükségünk van és a kit nem tudtunk megtalálni! Ő lesz az! Ugy érzem, mintha jelenléte szerencsét hozna nekünk.

- Igen, felelt Bonaccorsi márkiné, az ember bizonyos ünnepélyes pillanatokban szeret ilyen becsületes, nyilt arczokat maga előtt látni. De vajjon okosan cselekszünk-e, ha még valakit belevonunk a titkunkba?

- Ha én ajánlom őt, ugy meg lehet róla győződve, hogy jót állok az ő discretiójáról. Gyermekkori ismerősök vagyunk, loyalitása olyan mint a szinarany. Minden esetre megbizhatóbb mint egy bérencz, ki esetleg a többet fizetőnek elárulja titkunkat.

- Vajjon rááll-e?

- Holnap mielőtt elhagynám Cannest, megtudom, ha ugyan ön nem ellenzi elvben választásomat. Csakhogy ez esetben tanácsosabb volna, ha ő is résztvehetne, mint meghivott vendég, a yacht-parthieben.

- Ezt magamra vállalhatom, szólt Florence. Hanem hol és hogyan mutassam be őt a nagybátyámnak? Nem hiszem, hogy ismernék egymást.

- Még ma este meg fognak ösmerkedni azon a vonaton, felelte Corancez, mely mindnyájunkat Cannesba visz. És most megyek lefoglalni a mi álmodozó szerelmesünket és addig egy tapodtat sem távozom mellőle, mig csak a vonatra nem szálltunk, annál is inkább - tette hozzá ültéből felemelkedve - mivel már kelleténél tovább beszélgettünk és ha a falnak nincs is füle, rendesen szeme van ám, kedves barátnőm, suttogta halkan, Bonaccorsi márkiné kis kacsója után nyulva, melyet szenvedélyes hévvel szoritott meg, - négy napig nem fogok önnel beszélhetni - mondjon egyetlen egy gyengéd szót, a miből addig is erőt merithessek.

- Isten, veled, anima mia, szólt Bonaccorsi márkiné komolyan, majdnem ünnepélyesen és ez ajkáról elröppent édes tegezésben megnyilatkozott az a lángoló szenvedély, melyet az élelmes és álnok férfi bámulatos ügyességgel tudott szivében felkelteni.

- Köszönöm. Ez ide van bele irva, szólt Corancez vidáman tenyerére mutatva - és ide is - tette hozzá kezével szivéhez nyulva.

Aztán odafordult a fiatal lányhoz.

- Miss Flossie, ha valamikor az életben szüksége lesz valakire, a ki önért tüzbe-vizbe menjen, egyetlen szavába kerül csak és egyenest neki indulok - right away.

Miss Marsh kaczagott ez ártatlan epigramán, melynek gunyos éle a yankeek nyelvének egy kis sajátságos szólásmódja ellen fordult, a márkiné tekintete pedig a szerelmes nő ama gyengéd tekintetével követte a távozót, kinek szive repes a szeretett férfi minden mozdulatának láttára. Corancez ezalatt hajdani czimborája felé tartott. Mozdulataiban tényleg annyi izmos báj, annyi férfias ruganyosság nyilatkozott meg, hogy a fiatal lány önkénytelenül adott hangos kifejezést gondolatainak.

Az erélyes amerikai népfaj leányai, kiknél a testgyakorlat olyan nagy szerepet játszik, mindnyájan órákhosszáig az athletasport legfesztelenebb bizalmasságában vannak együtt a szabad levegőn tennis és golfpartnereikkel, kikkel egész szabadon érintkezhetnek. És ők ártatlan örömmel gyönyörködnek a férfitest állatias formatökélyében, melynek szépsége iránt ők ép oly fogékonyak, mint az ókori görög vagy római fiatal nők.

- Milyen gyönyörü férfi ez a te vőlegényed! szólt Florence a márkinéhoz fordulva. És mennyi csapongó vidámság, mennyi pajzán jókedv sugárzik belőle. Ilyennek képzeltem a typikus francziát, midőn Dumas Sándor regényeit olvasgattam. Minő boldog életed lesz az ő oldalánál.

- Nagyon boldog, felelt az olasz nő, aztán egyszerre mint ha végzetes sejtelem borulna lelkére, szomoruan ismételte - nagyon boldog - de Isten nem fogja megengedni.

- Az isten mindent megenged, amit az ember akar, ha igazán akarja és ha jogos a kivánsága.

- Nem, nem, válaszolt a másik. Meg fog engem büntetni, mert sok hazugság terheli a lelkemet.

- Ha igy fogod fel a dolgot, hát mért nem szólsz a bátyádnak? Akarod-e ezt rám bizni? rövid öt percznyi beszélgetés után egyetlen egy hazugság se fogja többé nyomni a lelkedet. Remélem jogodban áll férjhezmenni, ha akarod? A pénz a tied. Hát mitől félsz?

- Oh, te nem ösmered a fivéremet, - felelt Bonaccorsiné, mig szép arcza a rémület ijedt kifejezését öltötte. És ha párbajra hivná ki őt és megölné... Nem, nem, csak hagyjunk mindent ugy, a hogy van és a Szent Szűz oltalmazzon meg bennünket.

A márkiné ajkairól halk sohaj röppent el és szeme álmatagon csukódott le. Florence meglepetten tekintett rá, mert előtte, a teljes függetlenségre szoktatott angolszász nő előtt, - szinte érthetetlen volt a rettegés ama hypnozisa, a melyet Navagero a nővérére gyakorolt.

A márkiné gondolatai ezalatt messze elkalandoztak. Ujra maga előtt látta a cannesi kis Notre Dame des Pins kápolnát, hol hónapok óta naponkint misét mondatott, hogy bünbocsánatot nyerjen azokért a hazugságokért, melyekkel fivérét áltatja. És lelke elé idézte azt az oltárt, mely előtt térdre késztette jegyesét, hogy mindketten szent fogadást tegyenek, miként együtt zarándokolnak Lorettóba, mihelyt nyiltan bevallhatják házasságukat. Corancez körülbelül épugy hitt a madonnában, mint a kéz vonásaiban azzal a félig szkeptikus, félig ájtatos meggyőződéssel, mely a délvidéki embereket jellemzi, akiknek hazug dicsekvéseiben ép annyi az őszinteség, mint a mennyi babona vegyül legpontosabb számitásaiba is. Ő Bonaccorsi márkiné töprengő aggályaiban a siker bizonyságát látta, mert az a nő, ki ily lángoló vallási rajongással a szenvedély oly izzó hevét egyesiti, szerelemre gyulva, okvetlen és természetszerűen házasságra fog törekedni. Másrészt pedig ő maga sem volt egészen ment ama babonás meggyőződéstől, hogy a kis cannesi templomban felgyujtott viaszgyertyák megóvják őt a rettegett fivér boszujától, kit képesnek ismert arra, hogy mindent elkövet, csakhogy a nővére nagy vagyonát más kézbe ne juttassa. Ő sokkal jobban ismerte a velenczei nemes rettenetes jellemét, semhogy jegyesének páni félelmén annyira meglepődött volna, mint a fiatal amerikai nő.

De mit tehet majd Alvise haragos dühe ezzel a házassággal szemben, mely a szükséges és megkivánt szertartások kiséretében igazi pap jelenlétében köttetett, csupán a polgári szentesités hiján, amely különben se sokat nyom a latban a jámbor márkiné szemeiben?

Hanem a régi közmondáshoz hiven Corancez azt tartotta, hogy »sokrétü kötél nehezen szakad.« Azért nem idegenkedett attól, hogy saját társadalmi osztályának egynéhány tagja is jelen legyen e szertartáson, a minek a titok kiderülésének elkerülhetlen napján esetleg hasznát veheti. De mért is nem gondolt rögtön erre a régi jó pajtásra, kivel az idén Cannesban hozta a véletlen ujra össze és ki most is ép oly egyszerü és nyiltszivü, mint akkor, midőn együtt koptatták a Louis le Grand lyceum padjait és bennlakói voltak a hires Taconet abbé nem rég alapitott collegiumának. Corancez a váratlan találkozás első barátságos kézszoritása alkalmával rögtön felösmerte ifjukori barátjában a gyermekévek változatlan ifju őszinteségét és nyilt egyszerüségét; mely ama ártatlan szerelmi fellángolásban is megnyilatkozott, melyet Carlsberg báróné keltett az ifju Hautefeuille szivében. Corancez megfigyelte, mint nő napról napra ez a szerelem, melynek titkát az imént árulta el a két hölgynek. De amit el nem árult, az ama tapasztalat révén nyert meggyőződése volt, hogy a báróné ép oly szerelmes az ábrándos ifjuba, mint ez a hölgyébe. Ez a felfedezés dicsérte az ő éles látását, mely itt ép oly csalhatatlannak bizonyult, mint minden más esetben. De bármily éles látásu is volt, nem sejtette azt, hogy midőn e felfedezést saját czéljai előmozditására értékesiti, az ő operabuffaja, - Bonaccorsi márkinéval kötendő titkos házassága, - egy végzetes dráma részlete lesz. Corancez valahányszor önmagáról és kezének hires szerencsevonalairól volt szó, mindig azt hajtotta: »Nekem mindeddig jól szolgált a szerencse.«

Tényleg ugy is látszik, hogy az emberek e világon két egymással éles ellentétben álló typus szerint osztályozhatók és e két typus örökös együttes megtérése bizonyitja ama két különböző szempont jogosultságát, melyek évszázadokon át a vigjátékban és a tragédiában jutnak tudatos kifejezésre. Minden ember e két főkategoria egyikéhez tartozik és ritka emberi sors az, melybe mindkettő bele vegyül. Vannak emberek, és Corancez is azok közé tartozott, kiknél minden, még a legregényesebb vállalat is, vaudevillera lyukad ki. De vannak ismét mások - Hautefeuille Péter ezeknek egyike volt - kiknek az a sorsuk, hogy a legegyszerübb eseménynek is drámai kifejtése van. Ha az előbbiek szeretnek - azaz ha őszintén szeretnek, - a szeretett nő soha nem okoz nekik búbánatot. Ők meghazudtolják a példaszót és náluk még a könyt is mindig mosoly kiséri. Az utóbbiak tépő izgalmakra vannak kárhoztatva és minden idylljük tragikus idyllé válik. És amint a két ifju igy egymás mellé került, abban a perczben, midőn Corancez Hautefeuille vállára tette a kezét, az örök komikum és örök tragikum főhőseinek változhatlan typusait vélted bennök a legszembeszökőbb ellentét bizonyitó erejével megtestesülve látni; emez a szálas, mosolygó, izmos, érzéki ajku, ragyogó szemü világfi, ki önmagában bizik és derüs jókedvének sugárözönét árasztja lépte nyomán, amaz a vézna, finom testalkatu ábrándozó, kinek tekintete eszmék sulyától terhes és aki arra van kárhoztatva, hogy a való élet minden érintése alatt szenvedjen. Midőn Corancez ábrándos merengéséből felébresztette, rosszul leplezett bosszuság fellege borult beszédes vonásaira. De e szemmellátható bosszuság egy cseppet sem zavarta meg a rókahájjal kent Corancezt, mert tudta, mely név emlitésére foszlanak szerte rögtön e haragos fellegek. Felállásra kényszeritette tehát barátját és karjába kapaszkodva vidáman megszólalt:

- Nézze meg az ember ezt az alattomos fiut, ide jön és nem is értesit róla. Ügyetlen és alattomos vagy! Együtt ebédelhettünk volna. Ma este egész Monte-Carlo legszebb hölgy társaságát volt szerencsém asztalomnál üdvözölhetni: Carlsbergnét, Chézynét, Bonaccorsinét, Marsh kisasszonyt. Nem unatkoztál volna... tudom, hogy meg nem bántad volna...

- Öt órakor még nem tudtam, hogy a hat órai vonattal ide jövök.

- Tudom, ösmerem ezt az állapotot; az ember nyugodtan üldögél szép, csendes szobájában, egyszerre csak, mint hajdan Jeanne d’Arcnak, szellemhangok csendülnek a füledbe; csakhogy nem ugyanazokat a szavakat rebegik, hanem ilyenformákat: »Rien ne va plus«, »Faites votre jeu« és aztán mellényzsebedben elkezdenek az aranyak tánczra kerekedni és a bankjegyek tárczádban zizegve meg-megzördülnek és egyszerre csak uczczú, kedved szottyan és máris a zöld asztalnál teremsz, mikor még azt se tudod, hogy jutottál oda. No, nyertél legalább?

- Én nem játszom soha.

- Csak az első falat az, ami nehezen csúszik. Gyakran voltál már itt?

- Ma először.

- És az egész telet Cannesban töltötted? Te Péter, szinte hallani vélem, amint Du Prat Petike kisasszonynak csufol. Sokkal fiatalabb vagy még, semhogy jogczimed volna ilyen szolid életmódra. Vigyázz, nehogy ez megboszulja magát rajtad, és hogy később ki ne rúgj aztán a hámból. Ápropos, mert ép Du Prat jutott eszembe. Mit hallasz róla?

- Még mindig a Nilus vidékén jár a feleségével és most visszafelé indul Caironak. Azt irta a multkor, hogy csatlakozzam hozzájuk én is.

- Te pedig nem akartad velük tölteni a mézes hetek utolsó napjait... Ezt már okosan tetted volt, sokkal jobban dicsérem érte az eszedet mint azért, hogy olyan félve kerülöd a játékot... Szegény Du Prat, hogy unatkozhatik! Lám ez a következménye annak, ha az ember nem a czivilizált országokba indul nászutra. De nem, nekik pyramisok kellenek, meg sphinxek, sivatagok, meg dahabik[3], vizesések, és romokban heverő templomok - és aztán az ember a feleségét is megunja és őt is untatja, még mielőtt leszedte a tejnek a fölét.

- De biztositlak, hogy Olivier nagyon boldog, felelt Hautefeuille és tüzes felpattanásán látszott, hogy nagyon szivén viseli az emlitett jó barát sorsát, kiről Corancez ily könnyedén beszélt.

Aztán, hogy minden egyéb megjegyzésnek elejét vegye, gyorsan hozzátette.

- No és tán kellemesebb erre mifelénk a nászut? Tán mulattatónak találod ezt a társaságot? E szavaknál ujjal mutatott az asztal köré tóduló játszók perczről perczre sürüsödő tömegére.

- Nizzától San Remoig ez a vidék a rastaquouérek[4] paradicsoma. Oh hisz ez gyalázat és förtelem! Ezt a szép tengerpartot, ezt a csodás természetet, hogy megbecstelenitik az emberek. Őszintén bevallom, hogy Oliviernek igaza volt, ha inkább a sivatagot választotta; vagy tán érdemes-e azért Párisból elmenni, hogy itt a nevetséges torzképét találjuk?

- Eh, ez csak a tősgyökeres párisi ember téves nézete! felelt Corancez.

Ő ugyanis titkos haragot táplált a főváros ellen, mióta kudarczot vallott azzal a kisérlettel, hogy magát Páris legelőkelőbb clubjába választassa be és e benne duló bosszuságon könnyitendő gunyosan ismételte:

- Rastaquouérek, rastaquouérek! Ezzel az anathémával minden meg van mondva; és addig mondogatjátok, hogy nem is veszitek észre, miként ti magatok közel vagytok hozzá, hogy párisi létetek daczára Európában a vidékiek typusára üssetek. Igen, igen, igy van! Hogy a Riviérán sok kalandor fordul meg, ki tagadná ezt? De hát van itt sok nagyur is. És kik ezek a nagyurak, tán francziák? Nem, - angolok, oroszok, amerikaiak, olaszok, kiknek ép annyi az elegancziájuk és a szellemük, mint a párisinak, és a kiknek elegáns modoruk temperamentumot is rejt, a mit nálatok sohse lehetett fellelni, meg pezsdülő jókedvet, a mely belőletek már kiveszett. No és ezek az idegen nők, a kiket az ember itt lát? Nézd csak kissé meg ezeket a külföldi nőket, és aztán hasonlitsd össze őket azokkal a szellemtelen és szivtelen bábukkal, azokkal a gőgös, cziczomás papiermaché alakokkal, akiknek a neve: párisi nők.

- Kedves barátom, először is magam se vagyok telivér párisi, szakitá félbe Hautefeuille Corancez szenvedélyes kifakadását. Elfelejted, hogy én az év legnagyobb részét nyugalmas vidéki birtokomon töltöm és hogy az én szegényes, kopár auvergnei bérczeim korántsem hasonlitanak a boulevardokra? Azonkivül megengedem, hogy paradox állitásodnak másik fele némileg jogosult, mert valóban vannak a külföldi nők között olyanok, kik müveltség és ész dolgában kiválók, kik csodás varázsukkal és bámulatra méltó éles megfigyelő tehetségükkel elbüvölnek... És mégis, fölér-e az a báj ama varázszsal, mely a franczia nők sajátsága volt hajdan, kiknek bájaiban annyi okosság, kiknek finom izlésében és önmérsékletében annyi poezis rejlett?

Hautefeuille hangosan gondolkodva mondotta e szavakat és nem látta azt az alig észrevehető gunymosolyt, mely barátjának szellemes metszésü ajkai körül lebegett.

Corancez vicomte nem volt az az ember, hogy hiábavaló vitatkozással tarisznyázza el az időt. Azzal ugyan nem sokat törődött, vajjon Du Prat Olivier a mézes heteit a Pharáók sirboltjaiban vagy a Riviera partján tölti-e és csak azért hozta szóba ezt a régi pajtásukat, ki Hautefeuille legmeghittebb barátja volt, hogy bizalmas szint adjon beszélgetésüknek. Az a megjegyzés, melylyel Péter a külföldi nőket jellemezte, ujólag meggyőzte Corancezt arról, hogy helyes volt az a diagnozis, mely Péternek Carlsberg báróné iránti szerelmét megállapitotta és a furfangos délvidéki gondolattársitás révén saját tervéről is megemlékezett. A két barát e beszélgetés folyamán a trente et quarante játékasztal szomszédságába ért és Marius regényes tervének egyik főszereplője ép ez asztalnál ült, aki annak megvalósulásában a legnagyobb tényező volt. E szereplő Miss Marsh nagybátyja volt, Amerika leggazdagabb vasutkirályainak egyike, Marsh Carlyle Richard, vagy ahogy bizalmas barátjai nevezték, Dickie, kinek tudta nélkül az a feladat jutott, hogy a megállapitott határnapon Bonaccorsi márkiné titkos házasságát elősegitse azzal, hogy saját hajóján viszi a márkinét a sóvárgott czél felé. Corancez szándéka az volt, hogy egy óra mulva barátját a yankee fejedelemnek mutatja be, a Cannes felé induló vonat valamelyik kocsijában. Jónak látta tehát már előre is utját egyengetni e bemutatásnak.

- Én meg azt mondom nektek, hogy az itt letelepedett külföldiek között is nagyon sok férfi van, kik a feleségeiknél nem kevésbé érdekesek. A külföldi férfi méltó a külföldi nőre. Mi ezt csak nem vesszük észre, mert a férfi nem oly szép megfigyelési objectum, ez a dolog bibéje.

Aztán hozzátette:

- Nézd, itt látok ép egy embert, akire figyelmed felhivom. A multkor Ely bárónénál ismerkedtem meg az unokahugával. Ez Marsh Richard, egy dúsgazdag amerikai vasutkirály... Szeretném, ha egy ideig figyelemmel kisérnéd a játékát... Nini, épen toppra jöttünk, valaki elhagyja a helyét. Ne maradj el tőlem. Használjuk fel az általános mozgolódást, hogy az első sorba jussunk.

Sikerült is neki egy ügyes mozdulattal magának is, Hautefeuillenek is helyet szoritani a nézők egy perczre megbomló és rögtön bezáruló sorfalán keresztül és oly leleményesen választotta meg a helyet, hogy ép a kártyákat felvető croupier háta mögé kerülve, átláthatták az egész asztalt és a játékosok legkisebb mozdulatait is megfigyelhették.

- No, most nézd meg, szólalt meg Corancez ujra halkan, ime ez az emlitett milliomos.

- Ez a kis fakó arczu emberke, kinek helyén olyan óriási bankjegy csomag tornyosul?

- Az, az! Alig ötven éves és tiz millióra becsülik. Tizennyolcz éves korában Clevelandban, Ohio államában lóvonatkalauz volt. Ugy nézd meg ezt az embert, hogy ez egy egész várost alapitott, melynek most ötvenezer lakosa van és melyet neje emlékére Marionvillenek keresztelt el. A vagyonát a szó legszorosabb értelmében saját keze munkájával szerezte. Mesélik hogy ő maga rakta a társaság vasuthálózati területének első kilometerein az átszelő sineket, amelyek most háromezer kilométernyi területen ágaznak széjjel. Tanulmányozd csak ezeket a kezeket! Világos körvonalokban válnak ki most az asztal zöld posztólapjától. Nézd minő erőteljesek, de azért nem közönséges kezek ám! Az ujjak bütykei számitásra, megfontolásra és józan itéletre vallanak. Ujjainak hegye kissé hátragörbült, ez a mozgás iránti előszeretet, a cselekvés zsarnoki lázát, és a komor gondolatokra hajló kedélyt jelzi. Majd elmesélem később, mit tett a lánya halála után. Látod a hüvelykujját? Két ize egyformán hosszu, ez az erős akarat és a logika egyesülésére vall. A felső hüvelyke hátrahajlik, az a bőkezüség jele! Marsh százezer dollárt adományozott a marionvillei egyetemnek...

Nézd mennyi határozott szilárdság nyilatkozik meg a mozdulataiban, minő bámulatos nyugalommal játszik, az ideges izgatottságnak nyoma sincs benne. Nos, ember ez a talpán, igen vagy nem?

- Mindenesetre olyan ember, szólt Hautefeuille, kit barátjának lelkesült meggyőződése mulattatott, akinek annyi a pénze, hogy nem bánja, akár nyer, akár veszit.

- Miért? talán annak a másik uri embernek, ki ott ül két lépésnyire tőle, nincsen pénze? Amott annak a rózsapiros, baljóslatu arczczal maga elé bámuló úri embernek. Nem ismered? Az Brion, a nagy pénzügyér, a »Banque générale« igazgatója. Nem találkoztál vele Carlsbergnénél? A felesége Ely báróné legbizalmasabb barátnője. Daczára annak, hogy milliomos, nézd meg jól a kezeit, minő idegesek és minő kapzsiságra vallanak. Veszed észre, hogy a hüvelykujja milyen nagy gömbbe végződik, az a bün jele. Ha ez az ipse nem körmönfont tolvaj, a fejemet vétetem le... Nézd hogy tartja a bankjegyeket!... Ez a mozdulat is elárulja a durvaságát. - Most nézd meg azt a másik uriembert közvetlenül mellette, ha akarod egy ostoba fráter játékát látni. Figyeld meg Chézyt és az ő elegáns, sima, hegyes ujjait. Két középujja egészen egyforma, erről a csalhatatlan jelről fel lehet ösmerni az olyan játékost, kit szenvedélye anyagilag tönkre fog tenni; különösen ha nincs benne több józan logika, mint a mennyire a hüvelykujja vall. És az ilyen ember azt hiszi magáról, hogy nagy ész; az ilyen fajta ember Brionnal mer üzletekbe bocsátkozni, ki viszont Chézynénak csapja a levet. Sejted, mi ennek a kikerülhetlen kifejlése?

- Micsoda? Az a szép asszony, nővérem barátnője, szólalt meg Hautefeuille élénken - meg ez az undok ember?... Lehetetlen!

- Nem is állitom, hogy annyira vannak már, csak azt mondom, hogy az adott körülmények közt, ezt a hülye férjet és az ő őrült játékmániáját tekintve, - mely itt is meg a tőzsdén is koczkáztatott vállalatokba sodorja - nagyon könnyen arra lyukadhat ki a dolog egy szép napon... Ah, ah, puritanus barátom, méltatlankodol? De már nem unatkozol ugy-e? Hadd el, nem olyan banális ez a hely itt, csak a szemét kell kinyitni az embernek. És valld be, hogy a két telivér párisi meg a rastaquouére jelleme közt, a kiket az imént láttunk, mégis csak a rastaquouére az érdekesebb.

Ez utolsó szavaknál a két fiatal ember elhagyta előbbi megfigyelő helyét és Corancez a roulette terembe kalauzolta barátját, nehány szót suttogva Péter fülébe, melyeknek hallatára lázas reszketés futott tetőtől talpig végig a szerelmes ifjú testén.

- Ha nincs semmi ellenvetésed, hát keressük föl Carlsberg bárónét. Itt váltam el tőle e játékasztalok egyikénél és szeretnék tőle bucsut venni... Képzeld csak, nem szereti, ha barátai jelen vannak, mikor játszik... Hanem valószinüleg elvesztette már az egész pénzét és bizonyára rég elhagyta már e helyét.

- Gyakran játszik a báróné és nagy pénzre? kérdé Hautefeuille, ki most már egy cseppet se volt hajlandó arra, hogy a faképnél hagyja ifjukori pajtását.

- Oh igen, játszik, még pedig gyakran, de ennek a rugója is ugy mint minden másnak, a mit tesz, merő szeszély vagy unalom. Házassága különben megmagyarázza az egész magaviseletét. Ismered a herczeget? Csak látásból! De a szokásait és a bogarait hirből csak ismered? Mondd kérlek, érdemes-e a Habsburg Lotharingiai fejedelmi családból származni és a »Ferencz Henrik főherczeg« nagyhangzásu czimét viselni, meg hozzá ilyen feleséggel birni, mint a milyen a szép Ely báróné, hogy az ember aztán anarkista nézeteket valljon és a nap huszonnégy órájából tizenhatot a fizikai laboratoriumban töltve elperzselje a kezeit, a szakálát és a szemeit a kemenczék tüzénél és aztán olyan savanyu arczczal fogadja a báróné ismerőseit, mint amilyent ő szokott vágni, ha ugyan neje fogadó-termében néhanapján nagy kegyesen megjelen.

- Tehát azt hiszed, hogy a bárónő nem boldog? kérdé Hautefeuille, kinek karja barátja karjában reszketett, midőn ez együgyü kérdés tolult ajkaira.

- Ugy hiszem, ha ránézesz, észreveheted, szólt Corancez, ki lábujjhegyre ágaskodva Carlsbergnét a tömeg közepett észrevette.

Ez volt az egyetlen játékasztal, melynél Péter nem kereste volt a szép asszonyt, mert a körötte mind sürübb hullámokat vető tömeg elriasztotta. Egy jellel adta tudtul Coranceznek, miként nem elég magas növésü, hogy ez egymáshoz szorult fejek és vállak áradata fölött elláthasson a játékasztalokig, mire Corancez, félénk pajtásának szolgálva uttörőül, ismételte az előbbi öklelési procedurát és átsiklott a néző közönség hölgyekből és urakból álló, hatalmas sorfalán, kiknek lázas kiváncsisága e perczben érte el a tetőpontot. A két ifju rögtön megértette e lázas izgalom okát, midőn néhány percznyi lélegzetet elfojtó erőlködés után ismét a croupier háta mögé kerültek, még pedig ép oly jó helyre, mint amilyenre az imént akadtak a trente et quarante asztalnál. E perczben ugyanis ama rendkivüli és ritka játszmák egyike folyt itt, melyek később a partvidék legendái közé vétetnek fel és Európában, meg mindkét Amerikában szájról-szájra járnak.

És Hautefeuille összerezzenve, konstatálta, hogy e játszma hősnője csakugyan Ely báróné, kinek imádatraméltó keresztneve, - az Erzsébet név osztrák röviditése - a legédesebb zene dallamosságával visszhangzott szivében.

Igen, Carlsberg bárónő volt e rendesen oly fásult közönség érdeklődésének központja és ez oktalan játék szeszélyeiben is ugyanazt az édes és egyuttal impozáns bájt fejtette ki, mely a fiatal ember bálványozásig fokozódó szenvedélyét felébresztette. Oh minő büszke és hódító megjelenésü még itt e perczben is és minő szép, minő isteni szép! Karcsu felső testét, - mert ennél többet nem láthatott most belőle - egy plisszirozott fekete selyemmuszlinnal boritott violaszin selyemderék födte, melynek hasonlószinü és diszitésü ujjai minden mozdulatánál meg-megrezdültek. Gyémántokkal körülvett, óriási dunafenéki gyöngyökből álló gombsorra járt ez a derék, melyen szinjátszó drágakövekkel ékes, vékony aranyóraláncz himbálódzott jobbra-balra, keble pihegésének rithmusa szerint. Egy violaszin jaisvel és ezüst csillagokkal himes, két szárnyból álló toque koronázta kaczéran szép fejét. Ez a pici, dús fekete hajának koszoruján nyugvó divatos csecsebecse, valamint tulságosan diszes öltözéke ép oly ellentétben állottak arczkifejezésével, mint az a foglalkozás, mely e pillanatban egész figyelmét lekötötte! Az arcza ama vénülő korszakunkban mind ritkábbá váló, tökéletes szépség klasszikus jellegét viselte, mely ellentáll a bánat és a kor romboló hatásának, mert az arcz leglényegesebb vonásaiban: a fej alakjában, a homlok ivelésében, az állkapcsok metszésében és a szemöldökcsont domborulatában rejlik. Arczának klasszikus metszését az ereiben csörgedező görög vér okozta. Apja Sallach tábornok, a zárai katonai parancsnok szárnysegéde, fiatalkorában szerelmi házasságot kötött egy montenegrói hölgygyel, kinek anyja Salonikiban született és egyedül ez öröklődés révén fejlődhetett ez a finom remekszabásu arcz, melynek halovány gyöngyfehérségén az ereiben lüktető élet meleg pirja ömlött el, némi keleties szinezetet adva vonásainak. De szemeiben nem izzott a keleti szempárok szenvedélyes, boldog ragyogása. Határozatlan árnyalatu, barna, szinte sárgába játszó szemek voltak ezek, melyeknek szemcsillagára megmagyarázhatlan rejtély fellege borult, mintha benső lelki kin homályositaná el ragyogásukat. Oly mély gyötrelem, oly gyógyithatlan életuntság borongott e szemekben, hogy abban, a ki egyszer olvasott bennök és megértette a kifejezésüket, önkénytelen mély szánalom ébredt e látszólag mindennel oly dúsan megáldott asszony iránt, mig szivében legyőzhetlen vágy támadt, hogy legkisebb óhaját is ellesve, legalább egy pillanatra eltüntesse ez arczról a lelki kin mélabús kifejezését. Pedig ez arczvonásainak véletlen játéka is lehetett, melynek semmi köze sincs a szép asszony lelki világához, mert e szemekben még abban a perczben is, ott sötétlett ez a sajátságos kifejezés, midőn a játék őrült hóbortjának hódolt. Mióta Corancez távozott mellőle, óriási összegeket nyerhetett, egy nagy csomó ezres bankó - tán ötven darab, - gyült halomra előtte és a husz meg száz frankos aranyok oszlopokká tornyosult garmadái észbontón ragyogtak a zöld posztólapon. Keztyűs kezei bájos ügyességgel kezelték a kis gereblye segitségével a bankjegy és arany halmazait és játéka azért keltette a kiváncsiság lázát minden játszmánál, mert mindég a legnagyobb betétet koczkáztatta; kilencz louisd’ort egy számra: a 31-esre - ez volt életéveinek száma, - ugyan annyit tett a carreaukra és hatezer frankot a fekete szinre. Egymást felváltó nyeresége és vesztesége oly nagy volt és ő oly szembeszökő közönnyel fogadta a játék mindkét esélyét, hogy ő volt az egész játszma éltető lelke, és körötte suttogó megjegyzések moraja kelt, amit ép oly kevéssé méltatott figyelemre, mint a mily kevéssé látszott érdeklődni a roulette golyó perdülő körforgása iránt.

- Én azt állitom, hogy ez valami főherczegnő, szólt az egyik.

- Ah, szófia beszéd - ez valami orosz herczegnő lehet, ilyen eszeveszett játékot csak az oroszok játszanak.

- Háromszor egymásután nyert az ő száma s ha ujra nyer, akkor a bank megbukott.

- Nem, nem, ezt a játszmát nem nyerheti meg. Csak a szin mentheti meg a veszteségtől.

- Én bizom a szerencséjében. Megteszem ujra az ő számát.

- Én ellene tartok, vesztenie kell!

- Nézze meg ezeket a kacsókat, szólt Corancez Hautefeuille füléhez hajolva, nézze meg jól, még a keztyükön át is észre lehet venni, hogy előkelő, idealista nőnek a keze. Nézze csak a többi kezeket körülötte, azokat a kapzsi, ideges ujju durva öklöket. Minő plebejusok mindannyian, ha az ember ezekkel az ujjakkal összeveti... Hanem ugy hiszem, balszerencsét hozunk neki. Rouge és tiz... Vesztett... Rouge és hét... ujra vesztett... Rouge és kilencz... Rouge és 27... Ejnye teringettét, huszonötezer frankja bánja. Ha ilyen szép hölgyre alkalmazva, nem tartanám durvának a szót, erre azt mondanám. »Beh jó gyomra van«, hogy birja. És ő még folytatja a játékot.

A fiatal asszony valóban folyton egy és ugyanarra a szinre és ugyanarra a számra rakta rá az aranyait és a bankjegyeit és ugy látszott, mintha ezentul sohse jönne ki többé se az a szám, se az a szin. Még nehány golyópergés és a husz meg száz frankos aranyak eltüntek, mintha lombikban olvadtak volna fel, a bankjegyek halomszámra gyültek a croupier elsöprő gereblyéje alatt a bankár előtt tornyosuló bankjegyhalmazhoz. Alig egy negyedórája mult, hogy Corancez és Hautefeuille figyelemmel kisérték a játékot - és a báróné előtt csupán egy üres erszény és egy barbarizlésü drágaság, valami orosz müvü kis czigaretta-szelencze maradt, melynek tömör aranyfedelén zafirok, rubinok és gyémántok szórták szines sugaraikat. A fiatal asszony a kezébe vette azt a dobozt és megmérlegelte, mialatt egy uj roulettperdülésre ismét a vörös lőn a nyertes szin. Most már tizenegyedszer jött ki ez a szin. A báróné régi, közönyös arczkifejezéssel fordult a szomszédjához, egy ötven éves, kövér, szegletes fejü és pápaszemes öreg urhoz, ki a hazárdjáték mathematikai vezérfonalának tanulmányozását abbahagyta és mindig kontrázva a bárónő tételeire, egy egész halmaz bankjegyet és aranyat harácsolt már össze.

- Uram, szólt a bárónő, odanyujtva a dobozt, hajlandó volna ön nekem e szelenczéért huszonöt aranyat adni?

E szavakat eléggé hangosan mondta, ugy hogy Hautefeuille és Corancez is meghallották e váratlan kérdést.

- De hisz a mi kötelességünk volna most, hogy engedelmével felajánljuk neki a szükséges összeget - szólt Péter.

- Nem tanácsolnám. A bárónő tud minden izében főherczegnő lenni, ha kedve tartja és ugy hiszem, nagyon rossz szemmel nézné ez ajánlatot... Különben majd csak akad valami uzsorás, a ki megveszi tőle ebben az árban ezt az értékes csecsebecsét, ha az a pápaszemes uri ember rá nem áll... Az ur németül válaszol. Nem érti!... Nos, mit mondtam?

És tényleg mintegy Corancez jövendőmondó tehetségének igazolására, ugyanabban a perczben, midőn a bárónő németül ismételte kérdését, egy ékszerárus éles metszésü arcza bukkant fel a tömegből; egy kéz nyujtotta feléje a kivánt ötezer frankos bankjegyet; az aranyszelencze eltünt; mig a delnő egy tekintetre se méltatta a készséges vevőt, ama számtalan pénzüzérek egyikét, kik a roulettasztalok körül űzik hasztalanul eltiltott uzsorájukat.

A báróné kezébe vette a bankjegyet, de ki se bontotta, hanem várta, hogy a piros szin még kétszer jöjjön ki, egy perczig habozott és aztán gereblyéje nyelével oda tolva az ezres bankót, oda szólt a croupiernak:

- Piros.

A golyó egyet perdült. Fekete nyert. Most a báróné összeszedte az üres erszényt, meg a legyezőjét és felkelt. A távozása okozta mozgalomban Corancez a tömegen áttörtetett, hogy a merész játékosnőt üdvözölje, és egyszerre csak azon vette magát észre, hogy Hautefeuille a tömegben elveszett.

- Sohse láttam még ennél az ártatlan fiunál ügyetlenebb ficzkót, gondolta magában, midőn megszólitotta a herczegnőt.

Hanem ha hiuságának nem hizelgett volna oly nagyon az a tudat, hogy egy főherczeg - habárcsak morganatikus nejével - is néhány perczig beszélgethet, Corancez észrevehette volna, hogy kisérője utat tört magának a fantasztikus módon eladott és megvásárolt drágaság jelenlegi tulajdonosához. És ugyancsak balek fogásnak nevezte volna azt az alkut, melyet ártatlan barátja az uzsorással kötött, ha látta volna, mint vesz elő Péter a zsebéből egy tárczát, a tárczából két bankjegyet, mire a kereskedő átnyujtotta neki azt a csecsebecsét, mely azelőtt Ely báróné asztalán szórta szikráit. Az uzsorás a szerelmes ifjunak a fizetett összeg háromszorosáért adta el a szivarszelenczét. Ily módon vetik meg a nagy bankárok hatalmas czégeik alapját.

II.

Ámbár Hautefeuille Péter tette ki is kerülte Corancez gunyos tekintetét, még sem maradt teljesen észrevétlen. Más valaki is látta azt, hogy Ely báróné eladta a szivarszelenczét és hogy a fiatal ember visszavásárolta azt, és az ép olyasvalaki volt, kinek fürkésző tekintetét leginkább rettegte a regényes érzelmü szerelmes. Még pedig ez ugyanannyi volt mintha maga a bárónő látta volna, mert az egymást követő adásvevés szemtanuja senki más nem volt mint Brionné, Ely báróné meghittje, és bizalmas barátnője, kinek vendégszeretetét a szép asszony egy-két hétre igénybe vette. Elképzelhető-e, hogy ez a jó barátnő nem fogja a bárónénak azt besugni, amit észrevett? Hanem annak megértésére, hogy mért figyelte meg Brionné oly különös érdeklődéssel ezt a két jelenetet és hogy minő hangon fog majd azokról megemlékezni, magyarázatát kell adnunk annak a szoros barátságnak, mely egy párisi financier feleségét, ki ép oly kevéssé tartozott a magas »születésüek« közé mint maga Brion Horacz, az európai olympus egy delnőjéhez füzte, ki a gothai almanachban az osztrák császári család tagjai között szerepel. De hát épen az ilyen furcsa találkozások gyakorisága, meg a belőlük netán származható váratlan következmények adják meg a kozmopolita társaságnak sajátságos voltát és tarka, festői psychologiáját, és ezen alapszik a véletlen játékának ama kiváló szereplése, mely kivetközteti ama rendes, banális jellegtől, mit valamennyi, gazdag és dologtalan emberekből álló társaság magán visel. E társaság góczpontjában a legfurcsább ellentétben álló existencziák kerülnek együvé, kik a világ mindkét végéről ide csődülnek. Olyan elütő, sőt néha alapjában oly ellentétes jellegü emberek kerülnek itt együvé és olvadnak össze, hogy a legegyszerübb, különben számba se jövő érzelmek is a körülmények váratlan csoportosulása miatt a ritkaság becsét, a kivételesség poézisének varázsát nyerik. Az a szerelem, mely Hautefeuille Pétert e minden izében oly tősgyökeres, telivér, intenziv franczia jellegü ifjut lángra lobbantotta Ely báróné idegenszerü bája iránt, egészen ujszerü és megmagyarázhatlan varázsával arra volt hivatva, hogy örökre kitörölhetlen nyomokat hagyjon hátra Péter lelkében. Ép így az Ely bárónő és Brion Lujza közt fejlődött barátságnak szükségképen oly érzelemmé kellett izmosodni, a mely mindkettőjük későbbi társadalmi életétől elütve, teljesen apart jelleget öltött.

Pedig hát ugy az egyiknek, mint a másiknak élete külön-külön ép oly természetesnek és magától értetődőnek látszott részleteiben és egészében, mint a mily kirivó volt az ellentét köztük, mihelyt egymást keresztezték életutaik.

Ez a kozmopolita világ egy másik jellemvonása. Ha külön-külön tekintjük az egyes ekzisztencziákat, mindegyikük egész logikusnak és természetszerünek látszik. De mihelyt egymással összeköttetésbe hozzuk, rögtön a legellentmondóbb, legexcentrikusabb összességet nyerjük. Ez a barátság, miként a legtöbb ilynemü szolid és tartós rokonszenv, a két nő tizenhatodik életévétől vette kezdetét. A lányélet bimbófakadásának korszakát együtt élték át egy zárdai nevelőintézet ama bizalmas meghittségében, melynek többnyire vége szakad, mihelyt a fiatal lány kilép a világba. Hanem az ily barátság, mely meg nem ingott a nagyvilági élet mindent elsodró forgatagában és a távollétnek, a különböző uj ösmeretségek csábjának, a környezet különbségének ellentállt, ép oly kiirthatlanná, ép oly ösztönszerüvé, ép oly természetes szükségletté válik, mint a rokoni érzelmek. Midőn a két barátnő egymással megösmerkedett, az egyiknek még de Sallach Ely volt a neve, a másik, Rodier Luiza, a Rodier Vimalma már kihalt, nagy, katholikus bankárczég egy sarja volt. Származásukról itélve ugy látszott, hogy a két barátnő földi utjai, kik közül az egyik a Sallach családnak stájerországi kastélyában, a másik a Faubourg Saint Honoré-beli Rodier palotában született, örökre szét válnak. Hanem egy mindkettőjüket ugyanazon időben sujtó szerencsétlenség füzte össze a sziveiket. Mindketten ugyanis egy és ugyan akkor vesztették el az édes anyjukat és apáik közvetlen e szomoru esemény után nősültek meg ujra. Mindkettőjüknek az uj házasság első hónapjaiban sok bajuk és kellemetlenségük volt a mostohájukkal és mindegyikre nézve azzal végződött ez a családi válság, hogy a párisi Sacré Coeurbe kerültek. A bankár azért választotta ezt az intézetet, mert jól ismerte a főnöknőjét és mert ő kezelte az alaptőkéjét. Sallach tábornokot pedig második felesége birta e választásra; ki egy csapással két legyet ölt, mert lerázta magáról a mostoha lányát és egyuttal ürügyre tett szert, mely alatt gyakran látogathatott el Párisba. A két árva: az ifju osztrák lány és a fiatal franczia gyermek, egy és ugyanaznap lépve be a Varenne-utczai szent intézetbe, rögtön mély rokonszenvvel viseltettek egymás iránt. Kölcsönös bizalmas vallomásaik e rokonszenvet hamar lángoló barátsággá fokozták. És ez a barátság fenn is maradt köztük, mert lényük legkomolyabb, legszolidabb alapvonásaiban gyökeredzett, melyek a tovapergő idő folyamán még inkább megkomolyodtak.

A klasszikus szomorujáték nem tér el oly messze a valóságtól, mint a hogy azt szemére lobbantják ellenségei, midőn személyei közt a cselekvő hős mellé a meghitt barát alakját teremtette meg, kinek egyetlen feladata és rendeltetése, hogy a hős bizalmasa legyen. Mert a mindennapi reális életben is vannak ilyen mellékszerepre teremtett echolelkek - ha szabad e kifejezést koczkáztatni, - amelyek mindig készek arra, hogy a mások kebléből feltörő sohajokat és sikolyokat magukba fogadják, amolyan visszatükröző lelkek, a kiknek egész élete nem más, mint az a viszfény, melyet más lélek vet reájuk, akiknek egész egyéniségük abban a képben összpontosul, melyet más egyéniség vet lelkük tükrére. Brionnénál ugy tizenhat éves lány létére, valamint harminczéves női korában, első tekintetre tisztába jöhetett az ember azzal, hogy ama félénkségig érzelgős, ösztönszerüen önmagába visszahuzódó és saját egyéniségét megtagadó lények egyikével van dolga, kik teljesen képtelenek arra, hogy önállóan jussanak valami elhatározásra, hogy saját akaratot fejtsenek ki, hogy saját egyéni életüket éljék.

Brion Luiza már zárdai gyermek kora óta ebbe a kategóriába tartozott, melynek jellemzetes imádatraméltó szemérmességet, gyöngéd és finom tapintatu gondolkodását és mély részvétre teremtett szivét Shakespeare testesitette meg az ő Horaziójában, ki mint hősies, loyalis párbajsegéd szerepel, Hamletnek apja gyilkosával vivott párbajában.

Arcza finom metszésü volt, de szépsége észrevétlen maradt; mert diszkret tartózkodásának elhomályositó leple borult szerény vonásaira, hamuszürke árnyalatu szemeinek fényére, egyszerüen fésült dus gesztenyebarna hajának hullámaira. Keveset beszélt és hangja tompa és szintelen volt. Még a külső megjelenést illetőleg is a diszkret öltözködés amaz egyszerü elegancziájának mestere volt, melyet a hölgyek münyelve a »csöndes« jelzővel, a női terminus technikusok e nélkülözhetlen és kedves jelzőjével jellemez. - Az ilyen fajta lény, legyen az férfi vagy nő - kinek érzékeny lelke a valóság elől visszaretten, kinek saját érzelemvilága el van tompulva, szinte ösztönszerüen elfojtja ébredő vágyát, és rendszerint - egy látszólag furcsának tetsző, de alapjában logikus ellentmondás folytán - valami merész, heves, szenvedélyes és lobbanékony természetü lényhez ragaszkodik, ki varázsával elbüvöli őt.

Ez volt Brionné és Carlsberg báróné barátságának egyszerü története. Gyermeteg összebarátkozásuk első hetében, a szenvedélyes, fantasztikus Ely elbüvölte, megbabonázta az okos, higgadt Luizát és ez a varázs éveken át sem csökkent - sőt mind hatalmasabbá fejlődött, midőn a Sacré Coeurből való kilépésük után egy és ugyanazon szerencsétlenség analog fájdalma sujtotta őket. Mindketten ugyanis az apai ambicziónak estek áldozatul, midőn férjhez mentek. Rodier Luiza Brionné lett, mert az öreg Rodier, ki az egész világ tudtán kivül, financziális pályájának legkritikusabb válsága előtt állt, az egyedüli menekvést attól remélte, hogy Brion Horacot veszi be társul és vőül. Mint a párizsi börzén tönkrement apának fia, Brion vaserélyével tizenöt év alatt nem csupán uj vagyont harácsolt össze, hanem bizonyos hirnevet is szerzett a pénzügy terén azzal, hogy örökre holtaknak hitt vállalatokat uj virágzásra emelt, mint például az osztrák-dalmát vasuti vállalatot, melyet a hirhedt Hafner Justus oly gazember módon kezdett meg és hagyott abba. Hogy azonban teljesen kitörölje a kortársak tudatából apja emlékét, szükségét látta annak, hogy oly családba nősüljön, mely a bankarisztokrácziához tartozik és melynek üzleti becsülete fölér egy nemesi oklevéllel. A Rodier-Vimál ház jelenlegi főnökének pedig abban a titkos válságban, mely összes vállalatait fenyegette, egy erős szárnysegédre volt szüksége, és Luiza elég eszes volt, hogy meg tudta érteni e házasság szükséges voltát és bele is egyezett e frigybe, mely őt boldogtalanná tette egész életén át.

Ugyanez időtájban történt az, hogy de Sallach Ely bárónő az apai kényszernek engedve, Henrik Francois főherczeghez ment nőül, ki Carlsbadban szeretett belé oly őrült szerelemmel, minőre csupán egy kiélt, ötvenéves herczeg lobbanhat, kire nézve a »szerelem« oly váratlan benyomás volt, hogy másodvirágzásként vissza nyert ifjuságának lázas tüzével kapaszkodott beléje egy perczig. A császár, ki különben elvben nagy ellensége volt a morganatikus házasságoknak, abban a titkos reményben egyezett bele, hogy legforradalmibb hajlamu és legnyugtalanabb vérü unokafivére le fog csillapulni és rendes életmódra tér majd a családi élet uj varázsa alatt. Sallach tábornok pedig lánya e nagy pozicziójától a tábornagyi rangot remélte. Ő és a felesége annyira nógatták és unszolták a gyermeklányt, hogy ez - részben a gyermeteg és könnyen megbocsátható hiuság csábitó sugallatának engedve - végre ráállt.

Azóta tizenkét év telt el és ime a sacre-coeurbeli két barátnő, a szelid Luiza, a dusgazdag párisi nő, szinte királyi pompájában és a büszke Ely, herczegnői rangjának ragyogása közepett, ma is ép oly árva, ép oly elhagyatott, ép oly boldogtalan, mint aznap, midőn először beszéltek egymással a nagy zárdai kert filagóriájában, melynek zöldelő falombjai némileg felviditották a szomoru Boulevard des Invalidest.

Sohse szüntették be a levelezést, és mivelhogy mindegyikük a saját sorsa szomoruságát és fájdalmait látta visszatükrözve a másiknak sorsában, barátságuk mind szorosabbá vált, bizalmas ömlengéseik, rokon melankholiájuk, sőt még komor hallgatásuk révén is. A financier sima világfi modora alatt rejlő nyers önzése, durvasága megértették Luizával a szegény Ely lelki kinjait, és ő osztozkodott a szegény asszony szenvedéseiben, ki rabja volt váltakozó hangulatu, házsártos ura és parancsolója féltékeny despotismusának, kiben az anarchista szellemi nihilismusa egy zsarnoki jellem parancsoló gőgjével párosult. A báróné viszont saját sebeinek mélységéről itélve következtetni tudott ama fájó sebekre, melyektől szeretett barátnőjének szive sajgott. Csakhogy ő, a harczedzett katona lánya, a csernagorai hősök ivadéka, kik soha nem adták be a derekukat, nem vetette alá magát szótlanul a despota férjnek, mint tette azt Rodier Luiza, az alázatos megadáshoz szokott család örökösnője, az erényes Rodierek, az eszes Vimalok unokája. Ely báróné gőgre gőggel, akaratra akarattal duplázott.

Borzasztó jelenetek, melyeket a fiatal asszony szemhunyorgatás nélkül türt, a legbotrányosabb válásra vezettek volna, ha a fiatal asszonynak az az ötlete nem támad, hogy a legfelsőbb forum elé viszi az ügyét. A császári befolyás oly egyezkedést teremtett, mely a látszatot megmentette. A báróné majdnem teljesen visszanyerte a szabadságát, törvényes válás nélkül is, bárhogy dúlt-fúlt is a férje tehetetlen bosszuságában.

És valóban négy év óta ez volt az első tél, melyet a báróné cannesi nyaralójába visszavonult, beteg férje mellett töltött. Ez a nyaraló különös egy lakóház volt, mely sajátságos urának hü képmására készült és félig palota, félig laboratorium számba ment.

Brionné a távolból kisérte szemmel ezt a házassági drámát és barátnőjének a nyüg alóli felszabadulást, melynek példáját ő nem követte. Ez a szelid teremtés szó nélkül türte, hogy férje, a szerecsenarczu, keményöklü pénzember, kinek nevét viselte, összetörje és lábbal tiporja. Sőt maga ez az ellentét fokozta barátnője iránti szeretetét. Carlsberg Ely volt az ő szabadságért küzdő lázadása, az ő függetlensége, az ő regénye - de e regénynek ő nem ismerte minden fejezetét. Ha két bizalmas barátnő csak néhanapján látja egymást, legbizalmasabb vallomásaik is kissé mesterkéltek mindig. Mert mindegyikük, midőn bizalmasan tárja fel a lelkét a másik előtt, arra ügyel, hogy egy hajszálnyit se változtasson azon a képen, melyet a barátnője magának róla alkotott, mig végre az a kép jobban hasonlit előbbi, mint jelenkori énjére.

Azonkivül a báróné életének egy fontos mozzanatát titkolta Luiza előtt. Szép, gazdag, szabad és merész nő lévén, a kinek nem voltak elvei, a házas élet nyomoruságában feledést és megtorlást keresett ott, a hol minden szenvedélyes nő, kinek nincs vallási meggyőződése, hasonló bosszut és hasonló feledést keres. Eleinte kaczérkodáson kezdte, aztán könnyelmü szerelmi epizódokon folytatta, mig végre komoly kalandja is volt. Minderről Brionnének sejtelme se volt. Ő szerette Elyt azért az élénk, pezsdülő életkedvért, a nélkül, hogy számot adott volna magának arról, miként ez az erély, ez az életerő, ez a tuláradó élénkség, ilyen fajból származó és ily fesztelen magaviseletü nőnél bűnös és vakmerő tapasztalatokkal jár ám. De hát nem e a barátság főfeltétele és tulajdonképeni lényege az a következetlen részrehajlás, mely egyes emberekkel szemben teljesen elfeledteti velünk azt az örök természeti törvényt, melyet a nép nyelve egyszerüen azzal fejez ki: »Minden ember az erényeinek hibáival is bir.« A gyülölet és az irigység csupán a hibákat látja. Igazságtalanság az hát, ha a barátság csupán az erényeket veszi észre?

Hanem bármennyire el is vakitja a nőt a barátság, bármily tisztességes is legyen az a nő és bármily kevéssé van is beavatva környezetének cselszövényeibe, azért mégis asszony marad csak és e révén specziális ösztöne van, mihelyt az erősebb nemmel való érintkezésről van szó.

Ez a csalhatatlan divinatió öntudatlanul, majdnem azt mondtam volna, állatias ösztön éles látásával sejteti véle, vajjon az a barátnője, kiben legjobban bizik, ép ugy viseli-e magát férfiakkal szemben mint jó maga. Luiza nem tudta volna megmondani, hogy mennyiben változott meg Ely báróné és mégis érezte ezt a változást évek óta, minden uj viszontlátás alkalmával. Ez a változás tán viseletének és modorának kissé szabadabb és fantasztikusabb jellegében, tán szemének merészebb lobogásában, abban a hajlandóságában, hogy minden, körében észrevett bizalmasságnak bünös jelentőséget kölcsönzött, vagy beszélgetésének megrögzött cynismusában rejlett.

Brionné, akarva nem akarva, észrevette Ely bárónén mind e félremagyarázhatatlan jeleket, melyekről rá lehet ismerni az oly nőre, ki az illem előitéletével daczolni mert és tultette magát az erkölcs szigoru elvein. De Luiza még önmagának se merte ezt bevallani, és nem elemezte tapasztalatait. A gyengéd érzelmü emberek, a kik hiven tudnak szeretni, önmaguknak tesznek szemrehányást, a mért megütköztek olyas valamin, amit a szeretett lény cselekedett. Saját lelkiismeretüket vádolják inkább, saját benyomásaikat tartják téveseknek, semhogy azt itélnék el, aki rájuk ezt a benyomást gyakorolta. Hanem a lelkük mélyén megmarad valami kényelmetlen érzés, melyet a legkisebb bebizonyitott és határozott jellegü tény elviselhetetlen kinná fokoz. Ilyen bizonyitó erejü tény volt Brionné szemében barátnőjének Hautefeuille Péterrel szemben tanusitott magaviselete. A véletlen ugy akarta, hogy ő ép akkor tartózkodott Cannesban, midőn Hautefeuillet bemutatták Ely bárónének Chézyné házánál, ki a fiatal ember nővérének, a szép, ragyogó Yssac Máriának bizalmas barátnője volt. A bemutatás ez első estéjétől fogva Brionné növekvő megütközéssel vette észre Ely bárónő különös magaviseletét, ki bizalmas tête á têteben mulatott a szalon egy zugában ezzel az ifjuval, kit tegnap még nem is ösmert. De mint hogy másnap visszatért Monte Carloba, egészen megfeledkezett volna ez intermezzóról, ha egy Cannesban tett ujabb látogatása alkalmával nem tapasztalta volna, hogy a fiatal ember nagyon bizalmas lábon áll a bárónéval. Néhány napi tartózkodása révén meggyőződött róla, hogy a bárónő vagy nagyon kaczér vagy nagyon meggondolatlan. De inkább meggondolatlanságának tudta be modorát és ugy magyarázta a dolgot, hogy az a fiu őrülten beleszeretett szép barátnőjébe és hogy Ely részint unalomból és tétlenségből, részint könnyelmüségből, veszélyes, sőt bünös játékot üz vele. Föltette hát magában, hogy szól neki. De nem merte tenni, mert mindig az az erkölcsi zsibbadás bénitotta meg lelkét, melyet az erős jellemü emberek, puszta megjelenésük delejes erejével gyakorolnak a gyenge akaratu, erélytelen emberekre.

Hanem az a kis jelenet, melynek akaratlan szemtanuja volt ez este, erőt adott neki. Péternek ama váratlan és meglepő tette, hogy rögtön magához váltotta azt a kis csecsebecsét, melyet Carlsbergné eladott, a hü barátnőt lelke mélyéig hatotta meg. Megható hasonlatosságot fedezett föl a fiatal szerelmes érzelemvilága, meg a saját kedélyének érzelmei közt. Midőn a tömeg közé elegyedve, észrevétlenül megfigyelte barátnője ideges játékát, ő is látta, hogy Ely báróné eladta a kis aranyszelenczét. Ez a bohemien szinezetü, könnyelmü cselekedet kinosan érintette; de még kinosabb volt neki az a tudat, hogy ez a kedves és meghitt csecsebecse, melyet Ely mindig magánál hordott és melyet a mindennapi használat énjéhez tartozó kedvencz tárgygyá avatott, most valamelyik montecarlói műárusnál eladásra kerül és hogy esetleg egy czéhbeli játékos ajándékozza meg vele szerelmes hölgyikéjét. Rögtön utat tört magának a tömegen, hogy fölkeresse az uzsorást és hogy megkisértse ugyan azt, a mit Hautefeuille meg is tett és az a meglepő felfedezés, hogy egy és ugyanarra a gondolatra jutottak mindaketten, szivében a legmélyebb rokonszenv hurjait hozta rezgésbe.

Carlsbergné iránti szeretetének és gyöngéd romantikus asszonyi lelkének egyaránt jólesett ez a vonás; annál inkább mert nem igen volt hozzá szokva ahhoz, hogy férfiaknál gyöngéd női érzelmeinek ily visszhangjára találjon. És e percztől fogva az az egy gondolat bántotta:

- Boldogtalan ifju! Megtörtént az, a mitől féltem. Szereti! Vajjon nem e késő már, ha Elyt most figyelmeztetem csak? Vajjon megóvhatom még attól, hogy e gyermek boldogtalansága a lelkére ne száradjon?

Ez a gondolat a naiv jó lélek félénkségét legyőzte. És föltette magában, hogy mihelyt alkalom nyilik rá, szólni fog a barátnőjének. Ez az alkalom pedig még ugyanez est folyamán beállt.

Esti tizenegy órakor távoztak a montecarlói kaszinóból. Brion, a ki tanuk előtt mindig egész correctül viselte magát és kifogástalan udvariasságot tanusitott a neje iránt, elkisérte a hölgyeket a nyaraló ajtajáig. Ez egy pompás épület volt, melyet a dusgazdag tőzsdekirály a domb legkiszögellőbb pontjára, mint egy márványba faragott hatalmas reklámot épitett. Aztán magukra hagyta őket és a bárónő arra kérte barátnőjét, hogy tegyen vele még egy kis sétát a Brion nyaraló kertjében, mely a maga nemében ép oly pompás, ép oly rendkivüli, és ép oly gyönyörü volt mint a nyaraló maga. Az elutazás előtti estén utoljára akart gyönyörködni a tündéri szép éj holdvilágánál az ezüst fényözönben uszó kert mesés szépségében.

Meleg bundáikba burkolva sétáltak föl és alá mindaketten a terrasz pázsitján, aztán befordultak a sétány fasoraiba. Hallgatagon haladtak egymás mellett, és mindkettőjük lelkét mélyen meghatotta az a jóleső ellentét az őket környező tájkép csendes nyugalma és a kaszinó lázasan forró légköre között, melyben az estét töltötték. De nem kevésbé meglepő volt az az ellentét is, a mely a roulette játék asztalánál lázas szenvedéllyel játszó Ely báróné és a csendes éjben némán sétálgató, elmélázó asszony között volt. A mérhetetlen látóhatár kék tengerén uszó nagy ezüstgomb sugárhálójával befonva és elárasztva őt, álmatag elandalodás hüs borzongásával járta át lelkét.

Félig nyilt ajkai szinte mohó vágygyal szivták magukba e szép hideg est üde tisztaságát és szeme oly sóvár epedéssel csüggött a hatalmas ezüst-korongon, mely majdnem nappali verőfény ragyogásával világitotta meg a tájat, mintha forró arcza felüdülne e halvány sugárkévék hüsitő enyelgésében, mintha a fénylő égi test üdesége szemeinek kristályán át hatolna be szivébe. És a hold sugarainak ezüstjét hintette rá a tengerre, erre a bársony felületü kék tengerre is, melyre a szerteomló, fehér fényhullám reszkető, csodás sugárhálót szőtt.

A levegő olyan átlátszó volt, hogy a holdvilág fényében uszó tengeröbölben tisztán meg lehetett különböztetni, mint fehérlenek az ott mozdulatlanul kikötött yacht vitorlái az előfok árnyában, melynek magaslatán az ódon Grimaldi palota bástyakoronás tömbje emelkedett. A másik parton a Cap-Martin komor körvonalai sötétlettek és körös-körül átlátszó ragyogásu fénygomolyagok és sötét alakok sajátságos vegyüléke folyt egybe, mintha valami áttört fényes sugárlapon keresztül rajzolódnának le a sötét alakok ez álombéli meseország csodaszép látóhatárára.

A pálmafák hosszu, oszlopalakuan meghajlott ágai, az aloek lándzsaként felnyuló törzsei, narancsfák sűrű lombkoronái éles árnyakat rajzoltak a pázsitra, mely fölé a büvös holdvilág vonta gyöngyházfényü leplét. Lassan-lassan kialudt a távoli házak egyes ablakaiban is a fény és a két nő a terraszról láthatta, mint merülnek el az olajfák sűrű sötét csoportjai közül majdnem kisérteties fehérségben kiváló épületek a tájra boruló mély álomba. Oly mély és hangtalan volt ez éji óra csöndje, hogy a két némán föl s alá sétálgató nő nem hallott más neszt, mint a piczi lábuk alatt recsegő kavicsok roppanását és ruháik selymes suhogását. Carlsbergné törte meg legelőször a csendet, önkénytelenül elragadtatva ama mámoritó varázstól, mely a hangos gondolkodásban rejlett ez órában és ily barátnő oldalánál. Egy perczig megállt, és szemét merőn az égre függesztve, megszólalt:

- Oh minő tiszta és enyhe ez a mai éjszaka. Kisleány koromban volt egy német nevelőnőm, ki minden csillagnak a nevét tudta. És ő engem is megtanitott rá. Még most is rájuk találok: ime itt a Sarkcsillag, a Cassiopea, a Nagy medve, az Arcturus, a Véga... Ezek mindig egy helyen maradnak; ott voltak, mielőtt mi születtünk, és ott fognak ragyogni, ha mi már rég porladunk. Jutott-e már valamikor eszedbe, hogy az ég ábrázatja ép ilyen volt Mária Antoinette, Mária Stuart, Kleopatra, szóval mind ama nők idejében is, kiknek nevéhez tragikus szerencsétlenség és nagy dicsőség emléke füződik évszázadokon keresztül. Gondolsz-e vajha arra, hogy ők ugyanezt a holdat és ugyanezen csillagokat nézték az égbolt ugyanazon pontján; ugyanoly szemekkel mint mi, ugyanoly fájdalmak és örömök közepett és hogy ők elmultak, mint a hogy mi is el fogunk mulni az ég e mozdulatlan ábrázatjának szemláttára, mely nem sejti se fájdalmunkat, se örömünket. Olyankor, ha ezek a gondolatok átczikáznak a lelkemen, ha elmerengek azon, minő nyomorult teremtések vagyunk mi, kiknek kinos vonaglása e végtelen mindenség egy parányát se hozza mozgásba, azt kérdem magamtól, hogy ugyan mi értelmük is van a mi erkölcseinknek, a mi előitéleteinknek. Minő dőre hiuság, ha azt hiszszük, hogy ez az örök, ez a változhatlan, érzéketlen, gyönyörü természet legkevésbé is vesz tudomást rólunk. És olyankor azt mondom, hogy a világon egyetlen egy örök igazság, egyetlen egy valódi gyönyörüség van: ha kielégitjük szivünk vágyait, ha érzünk és minden érzelmet az utolsó cseppig végig élvezünk, ha kéjesen vágyódunk és minden vágy serlegét fenékig üritjük, ha saját, külön egyéni életünket éljük őszintén, a magunk módjára, menten minden hazugságtól és az illem konvenczionális békóitól, mielőtt az örök, kikerülhetlen nirvana homályába veszünk.

E vad nihilismust lehelő kitörés ily szép fiatal asszony ajkairól kinosan hatott e szép éjszakával és e gyönyörü tájjal szemben.

És a jámbor, gyöngéd Brionnéra kétszerte kinosabban hatottak e szavak, mert ugyanama ajakról röppentek el, mely egy órával ezelőtt egykedvüen adta meg az utasitásokat a croupiernak. Ő nagy bámulója volt Ely ritka szellemi tehetségeinek, melyek őt arra képesitették, hogy négy-öt nyelven folyékonyan tudott levelezni, bármily tárgyhoz hozzászólhatott és a legkiválóbb férfiakkal is el tudott beszélgetni.

Tizenkét éves koráig szolid, német tanmód szerint folytatva tanulmányait, a főherczeggel való gyakori együttlétben, későbbi olaszországi tartózkodásaiban félig szláv eredetü fogékony eszének alkalma nyilt a legkiválóbb kiművelődésre, melyet bőven fel is használt.

De oh, mit ér ez a ritka műveltség, ez a könnyü felfogás, ez a finom izlés, és a fenkölt eszmék iránti fogékonyság, ha mind ebből nem tud annyi erőt meriteni, hogy szeszélyei fölött uralkodjék, - mint azt mai magatartása a roulette-asztal mellett bizonyitotta - és hogy szilajul el-elkalandozó észjárását fegyelmezze, a miről, az imént ajkairól elröppent istentagadó, komor vallomása tanuskodott?

E lelki és hitbeli szegénység, mely ennyi külső szépség, ennyi isteni adomány mellett megfért, ujra megrázkódtatta ezt a hű barátnőt, ki hajdani sacre coeurbeli társnőjének hasonló istentagadó kijelentései ellen mindig hevesen kikelt és ki most is feddő hangon szólalt meg:

- Már ujra ugy beszélsz, mintha nem hinnél a tulvilági életben. Lehetséges-e az, hogy ez a te őszinte meggyőződésed?

- Nem, nem hiszek benne, - felelt a báróné, megrázva szép fejét, mely körül a lágy szellőben czoboly-gallérjának selymes szálai meg-meglebbentek. Ez az egyetlen jó befolyás, amit a férjem rám gyakorolt, de ezért az egyért aztán valóban köszönettel tartozom neki. Ő gyógyitott ki abból a gyöngelelküségből, mely nem mer a valóval szembenézni. A való az, - hogy az ember soha még itt a földön nyomára nem akadt a gondviselésnek, az onnan felülről leszálló isteni részvétnek; soha még egyetlen egy jelét, egy parányi jelét se látta annak, hogy létezik ott felettünk valami, hacsak nem valami vak és érzéketlen hatalom. Nincsen Isten! Nincs semmi egyéb, csupán ez a földi élet! Ezt ma már tudom, és örvendek annak, hogy tudom. Jól esik, ha lágy szivemet megsebzi ama kemény igazság edző éle, hogy a világegyetem semmi más, mint egy oktalan, érzéketlen tömeg. Vad élvezetet találok ebben és - bármily furcsának is tünik fel előtted, - benső erőt meritek e tudatból.

- Ne folytasd, szakitotta félbe Brionné, őt átölelve és magához szoritva, mint ahogy szerető anya átkarolja gyermekét, mint a hogy testvér vigasztalja beteg testvérét, - szavaid fájnak - nagyon, hanem tudom, folytatta, barátnője kezét átkulcsolva, tudom, hogy szivedet nehéz teher nyomja, a melyről még nekem sem szólsz. Te nem voltál boldog soha, most még kevésbbé vagy boldog és Istenre haragszol tévesztett életed miatt. Most istentagadásra vetemedel, valamint az előbb őrülten engedted át magad a játék szenvedélyének - mint ahogy teszik azt a férfiak, kik bánatukban a sárga földig isszák le magukat. Ne tagadd, ott voltam egész este és a tömeg közé rejtőzve megfigyeltelek. Bocsáss meg! Te reggel óta olyan ideges vagy. Annyira nyugtalankodtam, hogy öt perczre se mertelek magadra hagyni. És én láttalak téged, Elym, édes, kedves Elym, ama visszataszitó férfiak és nők közé beékelve és láttam azt a dőre, őrült játszmát, melyet az egész társaság figyelemmel kisért, mig halk suttogás moraja adta szájról-szájra a nevedet. Láttam, mikor eladtad a kis szivartartódat, ezt az előtted oly kedves, szinte véled összeforrt csecsebecsét... Oh Ely! Édes, édes Ely!

És mély sóhaj kisérte a szeretett nevet, melyet a fiatal asszony szenvedélyes szeretettel ismételt. Ez a naiv szeretet, melynek fáj, hogy bálványképét sülyedni látja, de mégse meri azt szemrehányásokkal illetni, mélyen meghatotta és megszégyenitette a bárónőt és ő erőltetett víg mosollyal igyekezett e benyomást palástolni, hogy barátnőjét lecsillapitsa.

- Milyen szerencse, hogy nem vettelek észre. Pénzt kértem volna kölcsön tőled és elvesztettem volna azt is... De különben nyugodt lehetsz, ez nem fog többé történni. Annyit emlegették előttem a játék izgalmait. Hát akartam egyszer én is - nem csak szórakozásból játszogatni, mint ahogy tettem eddig minden nap, hanem amugy igazában játszani... De ez is ép oly unalmas, ostoba, mint minden más... Csupán a szivartartót sajnálom...

Egy perczig habozott. - Emlékül kaptam valakitől, aki nincs többé az élők között... Hanem majd elmegyek holnap a kereskedőhöz.

- Hiába mégysz! - szakitotta félbe Brionné. Már nincs nála.

- Már visszavásároltad? - kérdé Carlsbergné. Erről ráismerek az én Luizámra.

- Meg akartam tenni, szólt Brionné halkan, majdnem suttogva, de valaki megelőzött.

- Más valaki? kérdé a bárónő, mig szép arcza rögtön gőgös kifejezést öltött. Valaki, akit ismerek és akit láttál?

- Akit láttam és akit ösmersz... De nem merem megmondani a nevét, most hogy látom, minő szempontból itéled meg tettét. Pedig nincs jogod az illetőre haragudni. Mert ha beléd szeretett, te vagy az oka. Te oly vigyázatlanul, oly - oly - hadd mondjam meg - oly kaczérul viselted magad vele szemben...

Aztán kis vártatva hozzátette:

- A fiatal Hautefeuille Péter vette meg.

A derék asszony szive hangosan dobogott, midőn e szót kimondta. Ő ugyan is meg akarta gátolni Carlsbergnét abban, hogy tovább üzze ezt a bünös és meggondolatlan kaczér játékot, de az a haragos felháborodás, mely barátnője arczán átvonaglott, ama rettegő félelmet keltette benne, hogy tullő a czélon és az indiskrét szerelmesre rátalálja zuditani a harag ama szenvedélyes viharát, melynek kitöréseit gyakran volt alkalma Ely bárónőnél tapasztalni.

Ezt pedig soha se tudta volna önmagának megbocsátani, mert folyton bántotta volna az a tudat, hogy gyöngédtelen tapintatlanságot, sőt mi több, árulást követ el e szegény ifju ellen, kinek szerelmi titkára a véletlen rávezette.

De nem, nem a harag fellobbanása volt az, mely Hautefeuille Péter nevének hallatára biborra gyujtotta a báróné orczáit és vonásainak azt a sajátságos kifejezést kölcsönözte.

Luiza, ki oly hosszu évek óta ösmerte, észrevehette, hogy valami mély megindultság vesz erőt a szép asszonyon, mely azonban az imént fellázadt, sértett büszkeséggel semmi összefüggésben nincs. És ez a felfedezés annyira meglepte, hogy a szó elakadt ajkán. Ely bárónő szintén nem válaszolt, ugy hogy mindketten egy ideig némán folytatták sétájukat. Egy árnyas pálmafasorba fordultak be, melyre a hold halavány fénye reszkető ezüstkorongokat rajzolt anélkül, hogy eloszlatta volna az éj sötétjét. - Brionné igy nem láthatta barátnője arczát, hanem saját lelki zavara nőttön-nőtt, mig végre reszkető hangon megszólalt:

- Miért nem felelsz? Azt hiszed, hogy kötelességem lett volna meggátolni a fiatal ember cselekedetét? De már rád való tekintettel is ugy kellett tennem, mintha észre sem vettem volna. Vagy megsértettelek azzal, hogy kaczérsággal vádoltalak? Hisz tudod, csak azért beszélek veled ilyen hangon, mert nagyra becsülöm jó szivedet.

- Te sértenél meg? Te? Hisz tudod, hogy arra nincs eset... Nem, nem vagyok megsértődve, hanem meg vagyok hatva, izgatott vagyok... Nem tudtam, hogy ő itt van, tette hozzá halkabban - azt sem tudtam, hogy ő látott a játékasztalnál, hogy tanuja volt annak, amit tettem. Te azt hiszed, hogy kaczérkodtam vele?

És minthogy e perczben a fasor végére értek, a báróné megfordult. Szép arczán két nagy könycsepp pergett le lassan. Könyfátyolos szemének tiszta kristályán át Luiza lelke mélyébe láthatott és amint annak tükörlapján meghökkenve olvasta azt a valóságot, amelyet az imént önmagának sem mert elhinni, meghatottan felkiáltott:

- Ely, te könyezel?

És megrémülve az előtte fenyegetőleg megnyilatkozó tragédia sejtelmétől, ijedten ismételte:

- Te szereted őt, te szereted őt!

- Minek tagadjam most már? Igen, szeretem. Midőn elmesélted nekem, hogy ő mit tett az este és én ujra meggyőződtem arról, a mit már azelőtt is sejtettem, hogy ő is szeret, a szivem mélyében fájó seb kezdett sajogni. Ennyi az egész! Tulajdonképen örülnöm kellene ennek! ugyebár. Lám és engem lesujt e felfedezés. Oh, ha tudnád, minő körülmények közt ejtett engem rabul az a szerelem, tiszta szivből sajnálnál. Oh szánj meg engem, szánd meg a te szegény Elydet!

És gyermeteg odaadással lehajtva szép fejét barátnője vállára, keserves zokogásban tört ki, mig Luiza e váratlan kifakadás hallatára fejét vesztve, mély szánakozó részvéttel, melyben gyanura képtelen naivsága megnyilatkozott, szeretetteljesen csititgatta:

- Az Istenért, Ely, kérlek, csendesülj le. Igaz, hogy nagy szerencsétlenség az egy férjes nőre nézve, ha oly szerelem ébred a lelkében és vesz erőt a szivén, melynek kielégitésére nincsen joga... De ne kinozd magadat lelki furdalásokkal... és mindenekelőtt, ne hidd, hogy vádollak, hogy rosszalom a tetteidet. Amit az elébb mondtam, azt azért mondtam csak, hogy óva intselek, nehogy másnak nagy bánatot és fájdalmat okozzál... Oh most már nagyon is jól tudom, hogy nem kaczérkodtál. Tudom, soha nem engedted, hogy ő csak távolról is sejtse, minő érzelmeket keltett benned. És tudom azt is, hogy ő soha se fogja sejteni és hogy te mindig az én szeplőtlen erényü, édes Elym maradsz! No, mosolyogj hát rám... Ne sirj... Csillapulj le. Hát azt semmibe veszed, hogy egy jó barátnőd itt van melletted, egy igazi, őszinte barátnőd, aki megérti szenvedésedet.

- Aki megért engem? felelt Ely báróné. Szegény Luizám. Te szeretsz, igen, tudom, nagyon szeretsz. Hanem, tette hozzá tompa hangon - csalódol, ha azt hiszed, hogy ösmersz. Aztán indulatos fellobbanással karon fogva a barátnőjét, merőn szemébe nézett.

- Hallgass meg! te azt hiszed, ugy-e? hogy én még mindig olyan maradtam, amilyen te vagy és amilyen hajdan magam is voltam, a te szeplőtlen tisztaságu Elyd... Nos hát tudd meg, hogy az nem igaz! Nekem volt már szeretőm. Ne szólj, hallgass! Ezt előbb vagy utóbb meg kellett tudnod. Most tudod. És az a szerető Hautefeuille Péter legbizalmasabb barátja; olyan testi, lelki jó barátja, mint amilyen jó barátnőm te vagy nekem; több mint barátja, testvére, mint ahogy te vagy az én nővérem, a barátság és szeretet révén. És az a teher, a melynek létezését szerető szived sejtette, itt van, itt...

Ely szenvedélyesen verte öklével a keblét. - És a sulya rettenetes, elviselhetetlen.

Vannak vallomások, a melyek oly orvosolhatatlan és soha jóvá nem tehető dolgok körül forognak, hogy maga e vallomás bizonyos magasztos fenség glóriáját szövi, még erkölcsi bukásuk perczében is azok köré, a kiknek ajkáról feltört.

Hát még ha ez a vallomás olyas valakinek ajkáról röppen el, kit oly forrón szeretünk, mint amily rajongással szerette Luiza gyermekkori barátnőjét! A szeretet mindent feledtető mámora fog el bennünket olyankor azzal a lénynyel szemben, ki vallomásával lelki nemességét bizonyitja ugyanakkor, midőn erkölcsi hanyatlásának kiderülése tőrszurásként járja át szivünket.

Ha néhány órával ezelőtt a montecarloi játékbarlang termében, ama számtalan világfiak egyike, kik az asztalok körül lebzselnek, a legcsekélyebb kétely sértő lehelletével merte volna Carlsberg báróné becsületét sérteni és szavai Brionné füléhez jutottak volna: minő nagy lett volna méltatlankodó felháborodása és minő fájdalom járta volna át a szivét... A fájdalom megmaradt ugyan és kinosan dulta fel a lelkét örökre feledhetlen benyomás lesujtó hatalmával, midőn Ely báróné e szavait hallgatta; de a felháborodott méltatlankodásnak nyoma se volt ez érzésben és e megdöbbentő felfedezésre nem talált más feleletet, mint egy pár gyöngéd, bár feddő szót, melyeknek szemrehányásaiban is egész a bünrészességig elnéző és gyöngéd szeretet nyilatkozott meg.

- Édes Istenem, mennyit szenvedhettél! De mért nem mondtad el nekem mindezt előbb? Mért nem volt több bizalmad hozzám? Azt hitted tán, hogy kevésbé foglak szeretni, ha mindent tudok? Nos hát, könnyits magadon, van elég bátorságom mindent hallani...

És aztán azzal az égő, mohó tudásszomjjal, mely bennünket epeszt, ha azoknak botlásairól van szó, kiket szeretünk, mintha e kinos részletekben egy-egy enyhitő körülményre remélnénk akadni, melynek révén teljesebb és igazoltabb lehet a bünbocsánatunk, hozzátette:

- Oh, az Istenért, Ely, kérlek, könyörgöm, oh mondj el mindent, mindent! De mindenekelőtt ama férfi nevét. Ismerem őt?

- Nem. Du Prat Olivier volt a neve. Két év előtt ismerkedtem meg vele Rómában, midőn ott töltöttem a telet. Az volt életemnek ama ideje, midőn legritkábban találkoztunk és midőn levelezésünkben is pangás állott be. És ez volt életemnek ama phasisa, mikor tétlenségemben, elhagyatottságomban és magamtól meg a világtól való undorodásomban minden rosszra vetemedtem. Ő követségi titkár volt a franczia nagykövetségnél. És nagyon elkapatták, mert két nagyuri hölgy szerelemre gyult iránta, oly annyira, hogy majdnem egész nyiltan vetélkedtek egymással a birásáért. Az, amit most be fogok neked vallani, az nagyon csuf dolog, de még is ugy van. Gyönyörüségem telt benne, hogy mindkettőjük orra elől elcsipjem őt. Az ilyen fajta kalandokkal ugy jár az ember, mint ahogy az előbb a játékasztalnál jártam; azt hiszi, hogy szórakoztató izgalmak várnak majd rá, a miért mások gyönyörüségüket lelik bennük. És aztán, szintugy mint a játéknál, rájövünk, hogy a dolog untat, aztán csupa hiuságból meg makacsságból belemelegszünk a játékba, egy dőre küzdelem izgalmába - és igy lettem a szeretője... A szeretője... (e szót különös nyomatékkal tompa hangon ejtette ki), és én tudom csak, hogy soha nem szerettem őt. Makacsul, kétségbeesetten lovaltam bele magamat ebbe a szerelmi viszonyba, olyannyira, hogy ő jogosan mondhatná, hogy én sovárogtam a szeretetét, hogy én követtem el mindent, ami módomban állt, csakhogy magamhoz csábitsam őt. Ő ezt joggal mondhatja; én meg ismétlem, hogy soha se szerettem őt. És ő?... Ő sajátságos jellemü ember volt és teljesen elütött a szerencsevadászok és nőkegyenczek rendesen oly rettenetes aljas és durva typusától. Ő oly változó kedélyü, oly kameleonszerü volt és oly furcsa ellentétekből volt összegyurva, hogy még most se tudom megmondani, vajjon szeretett-e engem... Ugy-e te azt hiszed: álmodol és én most, midőn mindezt elmondom, teljes tudatával birok annak, hogy minő megmagyarázhatatlannak és érthetetlennek tetszhetett a mi viszonyunk mindenkinek, aki nem ismerte őt... Még soha életemben nem találkoztam emberrel, ki annyira fel tudott volna izgatni, meglepni, zavarba ejteni és kihozni a sodromból, mint Olivier, azzal az örökös kinos bizonytalansággal, a melyben folyton-folyvást tartott, bármint igyekeztem is rajta változtatni. Ma őrült szenvedély lázában égett, szerelmesen ellágyult és másnap, néha még ugyan az nap, egészen más szint öltött; gyöngédsége metsző gúnyba, bizalma gyanakvásba, szerelme kegyetlenségbe csapott át, a nélkül, hogy az ember e sajátságos kedélyváltozás okát kifürkészhette volna vagy kételkedhetett volna mindenkori hangulata őszinteségében. És e bámulatos apály és dagályszerü hullámzás nem csupán kedélyében, hanem nézeteiben és észjárásában is megnyilatkozott. Láttam őt könyekig meglágyulni, midőn egy alkalommal együtt tekintettük meg a katakombákat és mire hazatértünk onnan, ép oly atheista nézeteket vallott, mint a főherczegem. Láttam: mint büvölt el nagy társaságban husz embert ékesszólásának és képzelmének varázsával és viszont láttam őt egész estéken át némán elmerengeni, a mikor egy szót se lehetett kicsikarni belőle. Szóval nagy és kicsi dologban egyaránt élő talány volt, a melynek rejtélyeibe most a távolból jobban tudok behatolni. Ő igen zsenge korban árvaságra jutva, nagyon boldogtalan gyermekkort élt, melyre aztán korán deilluzionált ifjukor következett. Nagyon fiatal korában sebesült meg a szive és romlott meg a lelke. Innen az a jellembeli állhatatlanság, ez a forrongó, végletek közt mozgó jellem, a mely mihelyt érdeklődni kezdtem iránta, valami ellenállhatatlan csáb erejével kezdett rám hatni. Otthon fiatal koromban előszeretettel lovagoltam a legszilajabban toporzékoló paripákon, melyeknek fékezését makacsul tüztem ki czélul. A közöttünk fönnállt viszony jellemzésére nem tudok találóbb hasonlatot, mint a lovas makacs küzdelmét oly paripával, mely megkisérelte »to get the best of you« mint ahogy az angolok mondják, azaz hogy lovasa fölé kerekedjék. Ismétlem, biztos vagyok benne, hogy nem szerettem őt, sőt tán gyülöltem is.

Oly szenvedélyes tüzzel beszélt, hogy érezni lehetett, mily erős szálakkal füződnek szivéhez e felébredő emlékek.

Egy perczig elhallgatott, aztán letépett egy kinyilt rózsát a közeli rózsabokorról, melynek szirmait idegesen vonagló ajkai tépegették, mig Brionné mély fájdalommal sóhajtott fel:

- Édes Istenem. Még ezt a szenvedést is rád mérte a sors, hogy midőn a házas életen kivül keresed a boldogságot, ép erre az emberre, erre az önző, durva, szeszélyes szörnyetegre kellett akadnod.

- Nincs jogomban őt elitélni, folytatta Carlsbergné. Ha én máskép viselkedtem volna, tán megváltozott volna ő is. De ő ép az Achilles-sarkamat érintette. Én le akartam őt lánczolni, meg akartam fékezni, le akartam győzni és a legrettenetesebb fegyverhez fogtam, féltékenységet keltettem benne... Mindez sok keserüség lánczolatát szülte, melyeknek részletes felsorolásától megkimélem gyöngéd szivedet. Kinos volna nekem ujra fölidézni a régi emlékeket és aztán nem is olyan fontosak. Elég az hozzá, egy szép napon, néhány heti haragot követő szerelmes fellobbanás után, mely alkalommal Olivier az eddiginél gyöngédebb szeretetet tanusitott, a minőre addig képesnek se tartottam volna - Olivier hirtelen elhagyta Rómát, minden további magyarázat nélkül. Egy szóval se bucsuzott el tőlem, egy sor irást se hagyott hátra számomra. Azóta nem láttam őt többé. Hirt sem hallottam róla, mig végre most télen beszélgetés közben véletlenül megtudtam, hogy megnősült. Ennyi az egész.

Ely elhallgatott, és hangja ellágyulásán meglátszott, mennyire különböznek az imént felidézett emlékek azoktól, melyek most rajzanak fel lelkében.

- Ezek után meg fogod érteni, hogy minő különös érzés fogott el, midőn alig két hónapja, Chézy engedelmet kért arra, hogy bemutassa nekem neje barátnőjének a fivérét, ki mint lábbadozó beteg tartózkodik Cannesban és ki különben nagyon szeretetreméltó, bár kissé zárkózott természetü ember. Neve Hautefeuille Péter. Ezt a nevet sokszor hallottam Olivier ajkairól, midőn a viharos jeleneteket követő szélcsend óráiban hosszasan és bizalmasan el-elbeszélgettünk. Hanem előbb kell, hogy fogalmat nyujtsak neked annak a furcsa embernek még egy különös személyes sajátságáról, csevegésének bóditó vonzerejéről és arról a rendkivüli varázsról, melyet beszédje rám gyakorolt. Annak a zárkózott, talányszerü embernek voltak perczei, midőn lelkének kapui teljesen feltárultak, és szive tartózkodás nélkül megnyilott.

Olyankor mintegy szemem láttára élte át ujra hangosan az egész életét, én meg növekvő érdeklődéssel hallgattam párját ritkitó előadását. Ilyenkor oly kérlelhetlen éleslátást tanusitott másokkal és önmagával szemben, hogy néha szerettem volna hangosan sikoltani, mint valami fájó sebészeti műtét alatt és ugyanekkor szivettépő feszült érdeklődés hypnotikus hatalmával bilincselte le figyelmemet. Midőn önmagáról beszélt, egész brutális és egyszersmind gyengéd leplezetlenségében tárta fel előttem gyermek és ifjukorát és oly plasztikusan tudta azt festeni, hogy egyes emberek, kiket csak az ő elbeszélései révén ismertem, még most is oly elevenen állnak előttem, mintha személyesen ismertem volna őket. És ő maga! Minő sajátságos tökéletlen és fenkölt, nemes és elaljasult, érzékeny és rideg lélek volt az ő lelke, mintha csupa szennyből, desillusionálásból, csirájában elfojtott törekvésekből, idétlen korcsszülött érzelmekből volna összegyurva. És ime! Ennek az embernek, ki megvetette a családját, ki fitymálva beszélt a hazájáról, ki mások tetteit, valamint a saját cselekedeteit mindig a legaljasabb motivumoknak tulajdonitotta, ki tagadta az Istent, az erényt, a szerelmet; ennek az erkölcsi anarkhistának, ki sok tekintetben hasonlitott az én férjemre, egy szent hite, egy vallása, egy kultusza volt: hitt a barátságban, persze a férfiak barátságában, mert ő tagadta azt, hogy nőknél is előfordulhat ez az érzelem. Ő nem ismert téged, kedves Luizám!

Ő azt állitotta, - szórul szóra emlékszem arra, a mit mondott, - hogy két férfi közt, kik egymást kiismerték, kik együtt éltek, gondolkodtak és szenvedtek és kik szeretve tisztelik egymást, oly mély, oly büszke, oly magasztos szeretet fejlődik, hogy semmi más érzelem hozzá nem fogható. És azt is mondta, hogy ez az érzelem az egyedüli, a melyet ő tiszteletben tart, az egyetlen, a melyen se az idő, se az események nem változtathatnak. Elismerte, hogy ez a barátság nagyon ritka, de hogy mégis tud rá esetet; sőt, hogy őt magát ily valódi, benső barátság füzi össze egy ifjukori pajtásával, és akkor aztán Hautefeuille Péter képét ecsetelte előttem. Ilyenkor hangja, tekintete, arczkifejezése, szóval egész lénye megváltozott, valahányszor távollévő barátjának emlékét idézte vissza lelkében. Ő, az a gunyos szkeptikus, a legmélyebb megilletődés és kegyelet hangján beszélte el nekem első találkozásuk, fejlődő barátságuk, gyermekkori szünidejük naiv részleteit. Beszélt arról az ifjui lelkesedésről, mely mindkettőjüket arra birta, hogy 1870-ben katonának beálljanak, a háboruról, az együtt átélt veszélyekről, közös németországi fogságukról. És vége-hossza se volt a dicséretnek, midőn barátja lelki tisztaságáról, érzelmei gyöngédségéről, jellembeli nemességéről emlékezett meg. Mondtam már, hogy az az ember rejtély volt előttem; de legrejtélyesebb volt ő a bizalmas visszapillantás ily óráiban, a midőn meglepetten, szinte meghökkenve tapasztaltam ama bámulatos anomáliát, hogy e kiábrándult, fásult kedélyben, e kopár, terméketlen talajban, oly üde, ifju, ritka érzés dús virága felfakadt, a mely - Olivier paradox állitásai daczára, nem találok rá magasztalóbb hasonlatot - a mi barátságunkra emlékeztetett.

- Köszönöm, felelt Brionné. Ez a kijelentés végtelenül jól esett. Mert az imént, midőn hallgattam szavaidat, rád se ismertem, azt hittem, hogy valami idegen az, ki hozzám szól. De most megtaláltalak ujra, egész szelid, szeretetteljes jóságos valódban.

- Jóságos? szólt a báróné, tagadólag intve a fejével. Én nem vagyok jó. Bizonyitja az, hogy mihelyt Chézy kimondta Hautefeuille Péter nevét, egyetlen egy pokoli gondolat rabja lettem. Te annak a puszta hallatától is irtózni fogsz. Én tán drágán - igen drágán fogom megfizetni. Olivier hirtelen elutazása és későbbi nősülése virágzásra fakasztotta a gyülölet bennem fészkelő csiráját. És akár hiszed, akár nem, nem tudtam elviselni azt a gondolatot, hogy az az ember, ki oly csuful a faképnél hagyott, most másutt boldog, békés, nyugodt legyen, hogy ő uj boldog életet kezdett és én még bosszut se állhassak rajta. A gonosznak sötét, mély örvényei támadnak néha az emberi szivben, ha ez a külső pompa és fény közepett kétségbeesetten vivódik titkolt boldogtalanságával. Tulságos sok lelki szenvedés megrontja az erkölcsöket és elfajit. Midőn megtudtam, hogy Olivier legbizalmasabb barátjával hoz össze a véletlen, csupán a bosszu, rettenetes, biztos, ügyesen kieszelt bosszu lehetősége lebegett előttem. Mindkettőnk életutjai örökre elváltak. Ő bizonyára már el is felejtett rég. De azért egy perczig sem kételkedtem abban, hogy ha barátja szerelmét megnyerném és az tudomására jutna, szivének legérzékenyebb és legrejtettebb pontján sebet ütne rajta e hir. Azért egyeztem bele, hogy Chézy bemutassa nekem Hautefeuillet; azért kaczérkodtam vele - mert elismerem, hogy kaczérkodáson kezdtem eleintén. Oh Istenem, mily közel áll hozzá mostani magaviseletem!... És mégis mily távol...

- És Hautefeuille tud erről a te viszonyodról?

- Ah! most érinted szivem legfájóbb sebét, szólt Carlsbergné. Nem, ő nem tud róla, valamint sejtelme sincs az élet aljas valóságairól. Hisz ép lényének ez üdesége, szivének mesterkéletlen egyszerüsége, melynek dicséretével a másik nem tudott betelni, lelki ifjuságának varázsa ébresztette fel mély érdeklődésemet e gyermek iránt, kivel oly kegyetlen játékot akartam üzni. Te, a ki mindig ugy éreztél és azt érezted csak, a hogy és amit érezned kellett, sohse fogod megérteni, minő meglepetés az, ha az ember hosszu éveken át elfojtotta magában saját lelkesedésre kész, bizalmas, jobb énjét - és egyszerre ez az Én váratlanul felébred. Azt hitted, hogy sohse fogsz többé szerethetni; rossznak, ridegnek, könyörtelennek, kérlelhetetlennek hitted önmagadat, mert akartad, hogy ilyen légy; és ime a feltámadás csodája történik egy ifju szivvel való érintkezés varázsvesszeje alatt. És e sziv oly igaz, oly ifju, oly hivő, hogy ha azt megcsalnád, ép oly bünt követnél el, mintha egy ártatlan gyermeket csalnál meg. Oh, ha te is ismernéd őt, ugy amint én őt ismerem! Ha te napról napra, óráról órára hajoltál volna e lélek virágának szüzi kelyhe fölé, mind jobban megszeretve, mind jobban becsülve őt, lelki szépségének minden uj megnyilatkozásánál... Soha kétely, soha bizalmatlanság, soha kicsinyesség árnya nem dulja fel e lelket, mely megőrizte üde naivságát. Szemében nem létezik a rosz, nem ismeri, nem látja azt sehol. Alig beszéltem vele háromszor és már is értettem mindazt, a mit Olivier róla mesélt, mindazt, ami római csevegéseink alkalmával majd tamáskodó hitetlenséget, majd bosszuságot keltett bennem. Most magam is éreztem azt a mély tiszteletet - azt a bámuló hódolatot, melyet ez az ifju nyiltszivü őszinteség Olivierben saját vallomásai szerint keltett. És a lelkemet elbüvölő varázszsal egy oly érzés párosul, melyet le nem irhatok, mert mámorába mondhatatlan sok keserüség vegyül. Mindazok a szines szép szavak, a melyek Olivier ajkairól elröppentek, mihelyt barátjáról tett emlitést, az első napon felelevenedtek emlékemben; és minden uj találkozásnál be kellett ismernem: mily igaz, mily jogosult, mily jellemző volt minden szava. Ez az Olivier, kinek neve soha ajkainkra nem került, kiről Péter nem is sejti, hogy én ismerem, árnyként lebeg mindig közöttünk. Eleintén gyönyörrel élveztem azt a meglepő tényt, mint feledkezem meg sóvár bosszuvágyamról ez ifju lélekkel szemben, melynek fiatalos, üde, zamatos lehelletét magamba szivtam teli tüdővel, mint a hogy most beszivom e virág illatát.

E szavakkal ajkaihoz emelte ujra a rózsát, melynek szirmait harapdálta; aztán szomorún, gyöngéden, szenvedélyesen folytatta:

- Aztán pedig felüditett, mint a sivatag homokja közepett felfakadó kristályforrás. Oh ha tudnád, hogy fáraszt, hogy untat, hogy terhel ez a világ, a melyben én élek! Hogy megsokalltam már a léha fecsegéseket, melyek majd ama reggelik körül forognak, melyeket Marsh Dickie adott a nagyherczegeknek hajkorája fedélzetén, majd azokról a bezigue játszmákról szólnak, melyeket Navagero játszik királyi herczegekkel; majd meg Chézynek és a tanácsait követő féltuczat czimeres kéjvadásznak tőzsdevállalatait kürtölik világgá. Oh ha tudnád, mennyire terhemre vannak e hiu világ legjobbjai és legelőkelőbbjei és milyen kevéssé törődöm én azzal, vajjon Bonaccorsi márkiné el fogja magát határozni arra, hogy Corancez vicomtehoz nőül menjen. Hogy undorodom ama megszámlálhatatlan pletykától és rágalmaktól, melyek Cannes kétszáz nyaralóiban pattannak bimbóba a five o’clock theák alkalmával. Nem is szólva arról, hogy minő pokol az otthonom, mióta férjem azzal a gyanupörrel él, hogy én Marsh Flossienak Verdierrel való egybekelését pártolom... És midőn ez üres hiuságból és unalomból, dőreségekből és léhaságokból összeszürt légkörben egyszerre egy lényre bukkantam, amely ép oly egyszerü mint mély, ép oly igaz mint romantikus, egyszóval archaikus, mint a hogy én őt elkereszteltem, ez mámoritó kéj oazisa volt a sivatagban... És aztán elérkezett az a percz, midőn - nem valami önkénytelenül elejtett szó, se közbejött váratlan esemény, se valami vigyázatlan mozdulat hozzájárulásával, nem csupán egy véletlenül felfogott szempillantása révén megtudtam, hogy szeretem őt és hogy ő is szeret engem! Azért vonultam vissza nyolcz napra Monte-Carlóba!... Féltem!... még most is félek!... Féltem önmagamat egy kicsit!.. Mert nagyon jól ismerem magamat. Tudom, hogy ha egyszer a szenvedély meredek lejtőjére eljutok, nem vonok meg a szeretett férfitől semmit; nem fogok fukarkodni semmivel; akkor visszatarthatlanul bukom a mélységbe. Szivemet fogom odaadni neki örökre, egész éltemet fogom összpontositani e szerelemben és ha aztán az a szerelem egyszerre véget találna érni...

Nem fejezte be ezt a mondatot, de barátnője sejthette, minő kinos perspectiva nyilik előtte, mialatt halkabban folytatta.

- Oh és félek miatta is. Oh minő kin az, hogy azt kell mondanom magamban; ő oly ifju, oly érintetlen tiszta. És ugy hisz bennem!.. Ha tudná!.. Ebből láthatod legjobban, mennyire változtam; még hat héttel ezelőtt egy gondolat bántott csak: »Hogy tudassam én Du Prat-tal, hogy ismerem a barátját?« És most tiz évet adnék érte az életemből, hogy ez a két ember soha össze ne kerüljön vagy hogyha találkoznak is, hogy a nevemről emlités ne essék... Érted most, mért szökött a köny a szemembe, midőn elmondtad nekem, hogy ő mit tett ma este!? Arra a puszta gondolatra, hogy ő látta, mivel töltöm az időt, mig távol vagyok tőle, égő szégyen fogott el. Képzeld el hát, mi lenne, ha ő a többit is tudná.

- És mit fogsz tenni? kérdé Brionné fájdalmas hangon. Ez a két ember előbb-utóbb összekerül, és akkor rólad lesz szó. - És ha Olivier tényleg annyira szereti ezt a barátját, mint ahogy te mondod, mindent el fog mesélni... - Hallgass rám, folytatta kulcsolt kezekkel könyörögve, hallgasd meg azt, a mit a leggyöngédebb, a legodaadóbb szeretet sugall... Lásd, nem hivatkozom a kötelesség szavára, nem a világ véleményére, nem férjed bosszujára. Értem, hogy mind ezt lábbal taposnád, és romjain a boldogság ölébe sietnél, mint ahogy egyszer már megtetted. De boldogság ez? Nem lehetsz boldog e szerelemben ily nehéz titok sulyával lelkeden. Megfulaszt a hallgatás. És ha szólni találnál...! Ismerlek... bizonyára már azon a ponton voltál, hogy szólj, hogy bevallj neki mindent, mint most nekem. De ha szólsz neki...!

- Ha szólnék, nem látnám őt soha többé, felelt Carlsbergné. Oh, ha ez a biztos meggyőződés vissza nem riasztana!

- Nos, hát légy erős mindvégig. Ha volt erőd nyolcz napra távozni Cannesból, legyen annyi erőd, hogy véglegesen távozzál. Nem leszesz egyedül, veled megyek, támogatlak, melletted leszek. Igaz, hogy szenvedni fogsz, de mi ez a szenvedés ahhoz képest, ha elgondolod, minő rettenetes lenne az, ha a dolgok oda fejlődnének, hogy te lennél neki mindene és ő volna számodra az egész világ és ő akkor tudná meg véletlenül, hogy te barátjának a szeretője voltál.

- Igazad van, felelt a báróné megtört hangon... Későn találkoztunk... Csakhogy nagyon nehezünkre esik egy igaz érzelmet kitépni a szivből, ha évek hosszáig csupán hiu élvek, üres szórakozások és szánandó nyomoruság - mindig csak nyomoruság - jutott ki osztályrészül.

Aztán keserüen, majdnem dühösen kiáltotta:

- De lesz rá erőm! Akarom! Akarom!

Aztán hozzátette:

- Oh minő szánalomraméltó az ilyen élet.

És mig a kétségbeesés e sikolya röppent el ajkairól, feltekintett az égre; de tekintetében más kifejezés ült mint az elébb, midőn megkezdték a sétájukat. A hold ezüstös sugárözönében ez a szép arcz a harag szilaj felháborodását tükrözte, mely a csillagok, a hegyek, az egész természet érzéketlen, derüs nyugalma ellen fellázad. Aztán hallgatagon folytatták sétájokat az aloék és pálmafák, a balzsamos illatu rózsák és a narancsfák sötétlombozatu sürüsége közepett. Elyt a fájó lemondás kegyetlen elhatározása némitotta el. A másik pedig önmagában egyre azt hajtogatta:

- Megmentem őt akarata ellenére is!

III.

Sire Corancez - igy nevezte Carlsbergné kicsinylőleg a ravasz Provencalt, nem volt az az ember, a ki elhanyagolná egy fontos ügynek még a legparányibb részletét is, ha ez egy furfangosan kieszelt terv megvalósitásához csak félig-meddig is hozzájárulhatott. Apja, a szőlősgazda, azt szokta mondani, ha fiáról volt szó... »Marius? Sohse aggódjatok miatta: Rókával béllelt gyerek az ám«!

Ugyanabban a perczben, midőn Ely báróné a Brion-villa kertjének magányos fasoraiban belekezdett fájdalmas vallomásaiba, ez az ügyes ember fölkereste Hautefeuillet a pályaudvaron, betuszkolta a vasuti kocsiba és épen Marsh Dickie és Chézy között kiszemelve egy üres helyet számára, oly ügyesen vezette a társalgás fonalát, hogy még mielőtt Nizzába értek volna, a vendégszerető amerikai már felszólitotta Pétert, hogy tekintse meg másnap reggel a cannesi révben kikötött »Jenny« nevü hajkoráját. Ezt a látogatást - igy fogadta Miss Florence kötelező szóval - nyomban követi majd a yachtparthiera szóló meghivás. Vajjon elfogadja-e Péter a meghivást? Vajjon rááll-e, hogy tanunak szerepeljen e titkos esküvő ünnepélyes szertartásánál, miután az a hosszunevü velenczei abbé, Don Fortunato Lagumina, készségesen magára vállalta, hogy az egyház áldását adja a felbonthatatlan frigyre, mely az Istenben boldogult Bonaccorsi Francesco millióit és a Corancez család örökösének kétes czimerét egymáshoz füzendi. Rövid néhány órai ideje volt csak, hogy barátját ez elhatározásra birja.

De ő nem kételkedett a sikerben és másnap reggel féltizkor oly üdén, frissen és vigan szaporázta ruganyos lépteit a Juan öbölt Cannestól elválasztó domb lejtőjén, mintha a mult éjszaka nem is az utolsó vonattal jött volna meg Monte-Carlóból. Hautefeuille ugyanis ama szállodák egyikében ütötte fel téli szállását, melyek megszámlálhatlan ablakaik hosszu sorával terpeszkednek, e magaslaton melyet a cannesi lakók a nagyhangzásu »California« névre kereszteltek.

Ez a reggel ama üde napsugaras és enyhe tengeri szellőtől átlengett reggelek egyike volt, melyek a partvidék telének megadják büvös varázsát. A sürü bokrok mentén és a terraszok szegélyein ezrével nyilottak a rózsák. A nyaralók hófehér vagy tarkára festett homlokzataikkal kandikáltak ki a pálmák, araucaria fenyők, aloek és bambuszok zöld függönyfátyola mögül. A domb alján a Croisette félsziget keskeny földnyelve nyult el a szigetek irányában.

Fenyőfáinak sötét lombsürüsége, mely közül a nyaralók kaczéran fehérlettek, éles körvonalakban domborodott ki az ég halovány azurjának és a tenger szinte feketébe játszó, sötétkék tükrének keretéből és Corancez derüs jó kedvben haladt a hegynek.

Illatos kis ibolyabokréta virult kabátjának gomblyukában; maga a kabát pedig a legkifogástalanabb remekmü volt, melyet előzékeny szabó valaha szabott ki puffra egy csinos, délczeg, gazdag parthiera vadászó, gentry gyereknek; picziny lábaihoz feszesen simult a divatos sárga czipő; sürü, sötét haján széles karimáju szalmakalap kaczérkodott; mosolygó ajkai közül hófehér fogsora villant elő és fénylő, göndör, illatos, jól gondozott szakálla pompásan festett egészségtől duzzadó arczához. Kéjes boldogság töltötte el lelkét és e boldogság testi, érzéki gyönyörüség volt, melyet állati énje élvezett.

Teli tüdővel magába szivta ezt az isteni verőfényt, ezt a virágillattal terhes tengeri szellőt, ezt az enyhe levegőt, mely ugy kábit, mint a tavaszi fuvalom csókja. Gyönyörködött a sugaras tájban, saját ifjuságában, egészségében és erejében, mig számitó lelke azt latolgatta agyában: vajjon sikerrel fog-e járni e látogatása.

- Ha tudná, hogy Carlsbergné is ott lesz, akkor kétségkivül elfogadná. Megmondjam-e neki? Nem! Ha én mondanám, ez gyanut keltene nála... Hogy reszketett tegnap a karja az enyémben, akárcsak a kocsonya, mikor megemlitettem a szép Ely nevét!... Eh, bizzuk a jó szerencsére... Marsh vagy a huga majd csak szóba hozzák, azért amerikaiak. Azoknak a szokása az, hogy hangosan világgá kürtölnek mindent, amit csak gondolnak és akarnak és ők ezzel mindig boldogulnak. És ha elfogadja? Tanácsos és okos dolog-e vajjon, hogy még egygyel több tanunk legyen. Mindenesetre, minél több ember lesz beleavatva a nagy titokba, annál hamarább fog Navagero megjuhászodni, ha egyszer megérkezik a titok kiderülésének nagy napja. Titok? Lehet is azt titoknak nevezni, miről három asszony tud. Carlsbergné mindent el fog mesélni Brionnénak. Azután? Marsh Flossie töviről hegyire elmondja majd az egészet a fiatal Verdiernek. Azután? Hautefeuille mindnyájunk közül a legmegbizhatóbb... Csodálatos, milyen keveset változik némely ember. Ez a fiu, akit alig láttam, mióta kiléptünk az iskolából, még most is ép oly együgyü, ép oly mesterkéletlenül egyszerü, mint akkor, midőn apró-cseprő gyermek-büneinket meggyóntuk a derék Taconet abbénak... Az élet tapasztalatai nem tanitották őt semmire. Nem is sejti, hogy a báróné körülbelül ép oly szerelmes beléje, mint jó maga a szép asszonyba... Itt az asszonyon lesz a sor, hogy szerelmi vallomást tegyen... Hej, ha én sughatnék egy-két szót a báróné fülébe. No, de bizzuk azt a természetre! Az Északvidék örökös ködében tán képzelhető az az eset, hogy asszony megkivánjon egy fiatal embert és hősies lemondásban megszánja azt magától: de itt a Riviera tüzes napja alatt, a mámoritó illatu virágok buja pompája között? Soha!!... Na, de most itt vagyok a szálloda előtt. Ejnye, beh alkalmas volna ez a kaszárnya bizalmas légyottokra. Annyi ember jár itt ki és be, hogy egy hölgy tizszer is besuhanhatna a nélkül, hogy észrevegyék.

A Pálma szálloda - ez a biblikus név, melyet az épületet övező keleti pompáju kert igazolt, ékeskedett ugyanis csillogó arany betükben a szálloda homlokzatán - az ut egy kanyarulatánál terpeszkedett. Kiszögellő hatalmas hamuszürke kőtömbjét feltünő pompáju óriási domborművek diszitették. Hatalmas, kőből faragott nőalakokat ábrázoló oszlopok tartották a széles erkélyeket és a terraszok hornyolt pillérek márványtömbjein nyugodtak. Hautefeuille egy szük kis szobát lakott e nagy nemzetközi szállóban, a hova orvosa utasitotta. És ha tegnap esti érzelgős merengése a monte-carlói kaszinó pamlagán, szinte összeférhetetlennek látszott környezetével; ugy még nagyobb és naponta megismétlődő paradoxon volt ez óriási kozmopolita méhkas egyik szerény és köznapi czellájában való tartózkodása. Oly visszavonult életet élt ő itt is; annyira beleszőtte-fonta magát illuzióinak tarka hálójába; annyira belemerült álmainak nem e földről való légkörébe, mintha körötte, alatta és fölötte nem is zugott és morajlott volna az ideges és izgatott férfiak és nők hullámzó áradata, kiket a farsang ide szokott csőditeni. Corancez derüs iróniája még ma reggel is bőséges anyagot talált volna a csufolkodásra, ha a nehézkes épület tömör köveinek egyszerre büvös varázs folytán átlátszóra vált hasábjain át dél vállalkozó szellemü fia látta volna, mint gubbaszt iskolás éveinek hajdani társa iróasztalára könyökölve és mint bámul merőn, mintegy hypnotizálva, arra a kis aranyszelenczére, melyet az előtte való este magához váltott. És ezt a gúnyt csodálkozó megszeppenés váltaná fel, ha e szerelmes ifju gondolatainak fonalát követhette volna, kinek lelke a szerencsétlen vétel óta mardosó lelki furdalások lázában ég, ama kinos lelkifurdalás lázában, mely minden félénk és hallgatag szenvedély tragikuma.

A nyugtalan aggodalom, a lelkifurdalás és vergődő gyöngéd érzés e kinos válsága már tegnap este a vonaton vette kezdetét a szerelmes ifju lelkében, midőn az egész társaság, melyet Corancez maga köré csoportositott volt, visszatért Monte-Carlóból. Chézy egy véletlen megjegyzése keltette fel lelkében e tépő aggodalmat.

- Igaz, hogy Ely báróné tegnap este százezer frankot vesztett és hogy az egyik kontrázójának eladta a gyémántjait, hogy folytathassa a játékot?

- Lám, igy iródik a történelem, felelt erre Corancez. Én ott voltam Hautefeuille barátommal. A báróné elvesztette azt, a mit az elébb nyert - ennyi az egész és aztán eladott valami aprócseprő, száz louisd’or értékü arany csecsebecsét: valami szivarkadobozt, ha jól tudom.

- Azt a kis drágaságot, mit magával szokott hordani?

- No hiszen, nem kivánom neki, hogy a főherczeg megtudja ezt a kis történetet. Bármilyen demokrata hajlamu is, nagyon szigoru az illem dolgában.

- Szeretném tudni, ki sugná ezt be neki! szólt Corancez.

- A főherczeg szárnysegédje, felelt Chézy fontoskodva, az a gaz Lambach. Az mindig a báróné körül leskelődik és mindenbe beledugja az orrát. És ha majd a csecsebecsét nem fogja többé látni a szép Elynél, a főherczeg rögtön értesül róla.

- Majd visszavásárolja a báróné holnap reggel. Hisz Monte Carlo tele van ilyen derék üzletemberekkel. Ők az egyetlenek itt, a kik hasznot huznak Monte Carlóból.

Abban a perczben, midőn e beszélgetés csengett Hautefeuille fülében, melynek minden szava fájdalmas visszhangra lelt szivében, egyuttal érezte azt is, hogy Bonaccorsi márkiné tekintete rajta függ, azzal a fürkésző kiváncsisággal, mely a félénk szerelmesek lelkét járja át, mert titkuk szentségtörő szellőztetését olvassák benne.

A beszélgetés más tárgyra tért át; hanem ez a néhány elejtett szó és Bonaccorsi márkiné szemeinek sajátságos kifejezése megtették a hatásukat. Olyan kinos lelkifurdalás vett rajta erőt, akárcsak smokingjának belső zsebe fölhasadt volna, hogy feltárja a bámész társaság hivatlan szeme előtt a félve rejtegetett drágaságot.

- Vajjon meglátta-e a márkiné, hogy én vettem meg azt a szelenczét? igy tépelődött magában, mig lázas borzongás futott át egész valóján, és ha meglátta, vajjon mit gondol?

Aztán, midőn az olasz nő Marsh Florence-al folytatott suttogásába elmerülve, teljesen megfeledkezni látszott ujra az ő lételéről, megkönnyebbülten sohajtott fel.

- Nem, nem, álmodtam! Agyrémek gyötörnek; lehetetlen, hogy meglátta volna. Hisz én jól megnéztem előbb, hogy kik vannak közelemben... Nem, nem tévedtem. Ő csak egész öntudatlanul, minden czélzat nélkül nézett rám, a mint az nála szokás, azzal a sajátságos merő tekintettel, melynek nincs semmi mélyebb jelentősége... Álmodtam... De az nem volt ám álom, a mit a többiek beszéltek... Oh! Ez a szivarka-szelencze! Ő holnap vissza akarja majd váltani. Rá fog akadni arra a kereskedőre, és az az ember majd megmondja neki, hogy már tultett rajta. Megadja neki a személyleirásomat... Ha rám talál ismerni a leirás szerint!...

E gondolatra a hideg borzongott át ujra egész valóján. Egy hirtelen támadt lelki halluczináczió felczikázó villámában látni vélte a Helmholtz villa kis fogadó termét - igy keresztelte a főherczeg kis cannesi nyaralóját a nagy tudós tiszteletére, ki hajdan tanára volt. - És a szerelmes ifju maga előtt látta Ely bárónőt, amint ott ül a kandalló melletti karosszékben, abban a myrtuszöld szalagcsokrokkal diszitett, fekete csipkeruhában, mely valamennyi ruhája között legjobban festett az arczához. Látta azt a barátságos, kis termet a »five o’clock tea« órájában, kényelmes butorával, illatos virágokban bővelkedő vázáival, nagy álló lámpáival, melyekre halvány szinárnyalatu ernyők fényttompitó fátyola borult. És látta önnön magát, mint lép be a terembe és mint találkozik egy másik szempár rászegződő tekintetével, melyből - most már nem dőre hypotézis, hanem biztos meggyőződés révén - azt olvassa, hogy Carlsbergné előtt nem titok az már, amit tenni merészkedett. Ez a gondolat oly kinosan érintette, hogy álmodozásaiból hirtelen a valóra téritette vissza.

- Eh, ez is csak dőre álomkép, mely a falra festi az ördögöt, mondotta magában, de mindamellett igaz marad az, hogy nagyon meggondolatlanul, sőt mi több, nagyon indiscretül cselekedtem. Nem volt rá semmi jogczimem. Először is rajta kaphattak volna, másodszor pedig kompromittálhattam volna azzal a bárónét. Mert ha maholnap valakinek eljár a szája, ugy hogy kitudódik a dolog és a főherczeg utána találna járni...

És egy villámgyorsasággal lelkén átczikázó uj vizió Ferencz-Henrik főherczeget mutatta neki, amint haragosan villámló szemekkel áll meg a báróné előtt. Látta a szeretett nő imádott szép szemeit könyben uszni.

Ismét egy szenvedéssel több a rováson és a bün őt terheli, őt, aki gyönyörrel ontaná cseppenként a vérét, hogy e többnyire oly szomoru szempár felderüljön, hogy e keserün összeszoritott ajkak egyetlen egyszer boldog mosolyra nyiljanak. E tudat sorvasztotta lelkét képzelődésszülte, de mégis emésztő gyötrelemmel, mig a vonat egy másik zugában Corancez és Miss Marsh suttogva kommentálták az arczán tükröződő szomoruságot.

- Áll az alku. Arra fogom kérni a nagybátyámat, hogy hivja meg őt! szólt a fiatal amerikai lány. Szegény fiu! Igazán rokonszenvezem vele! Olyan szomoru az arcza... Bizonyosan rosszul esett szerelmes szivének az, a mit itt beszéltek a bárónéról.

- Dehogy, dehogy, felelt Corancez, szegényke kétségbe van esve, mert önhibájából elmulasztotta az alkalmat, hogy szive bálványával együtt lehessen. Képzelje csak, abban a pillanatban, midőn én a bárónőhöz közeledtem, hogy megszólitsam, egyszerre csak - ill a berek nád a kert - Hautefeuille barátom elillant - eltünt - bottal üthettem a nyomát. És most, lelkifurdalás bántja, a miért oly ügyetlenül és félszegen tulságig vitte a félénk tartózkodást. Ez az érzelem, tudom Istenem, sohse fog engem megszállni.

Lelkifurdalás! A furfangos délvidéki nem is tudta, hogy mennyire fején találta a szöget. És habár félremagyarázta is az inditó okokat, de a legtalálóbb kifejezéssel jellemezte azt az izgatottságot, mely Hautefeuillet az éj hosszu óráin át tényleg gyötörte és mely most mozdulatlanul bilincselte le iróasztalához. Az a tudat, hogy itt van a szeme előtt az a sokat emlegetett ékszer, oly kéjelmetlen érzést keltett benne, akárcsak jogtalanul csente volna el. Mitévő legyen most? Megtartsa-e? Az előtte való este ez az ösztönszerü szenvedélyes vágy inditotta arra, hogy nyomban kövesse az uzsorást. Ez az egyszerü kis csecsebecse, melyet Ely báróné ujjai oly gyakran forgattak, kézzelfogható elevenséggel idézte föl képét.

Megtartsa-e? Mind az, a mit este a vonaton hallott, eszébe jutott ujra és rettegő félelem szállta meg. Vagy küldje neki vissza? Akkor a báróné kétségkivül kutatni fogja, hogy ki volt a merész tettes? És ha megtudná?...

Mig agyában a zavarodottan kóválygó gondolatok lázas hajszában üzték egymást, ujjai ujra meg ujra forgatták a kis arany szelenczét és szemei gépiesen kibetüzték a feliratot, melyet az aranymüves leleményessége becses drágakövekkel rakott ki a szelencze aranyfedelén: Sz. R. E. S. S., még egy zafirból müvésziesen kirakott kék nefelejts diszlett rajta. »Szeress és nefelejts« igy szólt a hieyrogliphás felirat. Péter e szerelmes gyöngéd figyelmeztetés leplezetlen nyiltsága után itélve, persze nem tételezhetett föl mást, mint hogy Carlsbergné e drága csecsebecsét vagy a főherczegtől vagy valami kedves barátnőjétől kaphatta. Ez együgyü felfogás jellemzi azokat, kik először életükben oly forrón szeretnek, mint a hogy Péter szeretett, és a kik még konkrét képekben nem formulázták azt a kétségbeejtő nyers igazságot, hogy minden nőnek multja van.

Oh minő tépő fájdalom emésztette volna a lelkét, ha ez a kis asszonyi csecsebecse elmesélhette volna a maga történetét, meg azokat a heves szóváltásokat, melyekre érzelgős felirata alkalmat adott az Olivier Du Prattal való viszony idejében. Oh hányszor kutatta és firtatta volt Olivier könyörgő szóval, haragos felgerjedéssel, vajjon kitől kapta volt a szeretője ezt a kis műtárgyat, melynek felesleges és haszontalan pompája a házasságtörés illatát viselte magán.

És soha ki nem csikarhatta a fiatal asszonytól a titokzatos ajándékozó nevét, a kiről Ely az előtte való este is csak annyit mondott Brionnénak: »Már nincs az élők között.« Pedig e gyanus csecsebecse nem is volt valami nagyon bünös tett emléke. A báróné egy fiatal orosztól, a Werekiew grófi család egy sarjától, kapta ajándékba. Kissé messze vitt kaczér játékot játszott vele, melynek előrehaladott stádiumáról az a felirat eléggé tanuskodott; hanem a kaczérkodó flirtnek vége szakadt, még mielőtt megesett volna a hiba. A fiatal embert ugyanis az orosz-török háboru szólitotta csatatérre. Plevnánál aztán el is esett... Oh minő boldogtalannak érezte volna magát Hautefeuille, ha gyanithatná, minő szenvedélyes kitörések kisérték már ezt a kis csecsebecsét: romantikus gyöngédség suttogó beszéde Werekiew Miklós ajkairól és a legsértőbb gyanusitás durva szavai, melyekre az ő legkedvesebb barátja, ugyanaz az Olivier nem egyszer fakadt - kinek arczképe, - oh keserü gunyja a sorsnak - ugyancsak most is előtte áll az iróasztalon. Oh ez az érintetlen, üde, tuláradó bizalommal teljes, együgyün ifju sziv, minő sajgó sebet üt egykor rajta annak a lesujtó tudata, a miről most még sejtelme sincs.

Ábrándos merengésében teljesen megfeledkezett az adott találkáról, a meghatározott óráról, valamint rá várakozó barátjáról. A kopogás hallatára a tetten kapott bünös lázas szivdobogásával tüntette el gyorsan az áruló corpus delictit iróasztala fiókjába és reszkető hangon rebegte: »Szabad«. A következő pillanatban Corancez elegáns alakja és mosolygó ábrázata jelent meg az ajtó keretében. Alig hogy átlépett a küszöbön, már is megeredt ajkán a szó, és a provenczali kiejtés hamvától szines hanglejtéssel, melynek himporát se Páris, se a cannesi herczegi szalonok nem birták teljesen eltörölni, kedélyesen szólalt meg:

- Micsoda ország ez az én országom! Micsoda reggel!... Minő levegő! Minő verőfény... Azok az északvidékiek arra felfelé, bundáikba burkolva dideregnek most és lám, hogy járunk mi itt!...

E szavaknál könnyü kabátjára mutatott, melyhez felöltőt se viselt. Aztán szeme rögtön körüljárta a szobát és a szerény butorzat minden egyes tárgyán hosszasan időzve, gondolatainak rögtön hangos kifejezést adott.

- Még sohse néztem a vidéket ilyen magas pontról! Minő kilátás! Minő szép, hosszan elnyuló előfokká tömörül az Eszterel hegy vonala! És minő szép innen a tenger! Egy hullámosan meglebbenő selyemlap. Ha valamivel tágasabb volna a lakásod, isteninek mondhatnám. Mondd kérlek, nem esik az neked rosszul, hogy csak egy szobád van?

- Egy cseppet sem, felelt Hautefeuille, igen kevés holmit hoztam magammal, alig hogy van néhány könyvem.

- Az igaz, szólt Corancez, futólagos vizsga tekintettel leltározva az egész szük szobát, melynek a fiókos szekrényen elhelyezett nyitott necessaire megadta a katonatisztek tábori lakását jellemző puritán szinezetet. Te nem szenvedsz a csecsebecsék hóbortjában! Ha látnád: minő nevetségesen teljes, mindenben bővelkedő necessairet czipelek én magammal mindenüvé, hozzá se számitva azt, hogy egy egész bőröndöm tele van ezer különböző aprósággal! Hja, hiába, engem a külföldiek példája rontott meg. Te megmaradtál tőről metszett francziának. Mert hisz nincs szó annak a kifejezésére, hogy ez a franczia nép maga minő egyszerü, minő mértékletes és takarékos. Tulságig viszi e tulajdonságokat és különös gyülölettel viseltetik minden uj felfedezés ellen. A valódi franczia ép ugy gyülöli az ujitásokat, mint a hogy rajong értük az angol és az amerikai. Igy például fogadni mernék, hogy te is csak véletlenül kerültél ez ultramodern szállodába. Mert hát alapjában megveted ennek a pompáját és kényelmét.

- Te ezt fényüzésnek és kényelemnek nevezed? kérdé Hautefeuille vállvonogatva, miközben szobája vadonatuj, kissé rikitó butorzatára utalt. De azért van némi igazság abban, a mit mondasz. Nem szeretem felesleges dolgokkal komplikálni az életet, mely amugy is elég bonyolódott.

- Ismerem az ósdi maradiak ez iskoláját, felelt Corancez. Te a lépcső mellett kardoskodol a lift ellen; a kandallóban pattogó hasábok tüzének védelmére kelsz a légfütés ellen; petroleumlámpa contra villany-világitás, postaintézmény contra telefon a jelszavad. Az a régi világ. Abból való volt az apám. Én az uj generáczió elveit vallom. Minél több hideg és meleg vizet permetező cső! Minél több táviró és telefon-sodrony! Minél több gép, amely a legcsekélyebb mozdulat fáradságától is megkimél!.. Hanem egy nagy hibában leledzenek ezek a modern szállodák egytől egyig. A falaik oly vékonyak mint a papir. Mivel azonban komoly beszédem van veled, sőt tán igazi baráti szolgálatra akarlak fölkérni, elviszlek sétálni, ha megengeded. Gyalog megyünk a kikötőhöz, a hol Marsh fél tizre elvár bennünket. Ráállsz? A lehető legnagyobb kerülőt tesszük majd, hogy azzal eltarisznyázzuk az időt.

Midőn Corancez azt az ajánlatot tette barátjának, hogy válasszák a leghosszabb utat, ennek is megvolt a maga oka-foka. Ő ugyanis azt akarta elérni ezzel, hogy utjok a Carlsberg villa kertje mellett vezessen el. Világoseszü psychologus létére, kit ösztöne sokkal biztosabban és csalhatatlanabbul vezetett, mint Tainenak a képek és benyomások felelevenitését tárgyaló összes elméletei, tisztában volt azzal, hogy Pétert az egész genuai cselszövényben első sorban az a pompás alkalom fogja lépre csalni, hogy a szép Elyvel együtt töltheti az időt. Minél elevenebben és közvetlenebben idézi föl hát az ifju szerelmes lelkében imádott hölgye képét, annál hajlandóbb lesz arra az »igen«-re, melyre Coranceznek most szüksége volt. Ez az ártatlan machiavellizmus volt tehát oka annak, hogy a két barát, a helyett, hogy egyenest neki vágtak volna a kikötőnek, a hegyi utak és kanyargó ösvények ama szövevényes utvesztőjének tartottak, mely a »Kalifornia« magaslat keleti lejtőjét szeli keresztül-kasul. Szük hegytorkolatok hosszu lánczolata vonul el itten, melyeknek természetadta, vadregényes szépségeire csupán az olajfák árnya borul, ama finom lombozata szép fák árnya, melyek a valódi provencei tájaknak megadják azt a hamvas ezüst szinezetet, mely sem a melegházak, sem a tropikus éghajlat dús szinpompájára nem emlékeztet. Csak elvétve akad itt-ott egy-egy ház és a táj egyes pontjain azt hihetnéd, hogy száz mértföldnyire vagy a vasuttól, vagy a tengerparttól, annyira gátolják az erdőboritotta lejtők a kilátást ugy a tengerre, mint a modern élettől zajos Cannesra.

Ferencz Henrik főherczeget embergyülölete késztette arra, hogy nyaralóját e halomra épittesse, a domb alján elterülő parkszerü rengeteg közepett, melynek vadon jellegét csupán az itt letelepedett angolok őrizték meg érintetlenül. Corancez e völgykatlanon kalauzolta végig barátját, mig egyszerre csak szemükbe tünt a Helmholz-villa: egy két emeletes, meglehetős nehézkes épület, melynek egyik szárnyához nagy melegház csatlakozott, mig az átelleni oldalszárny egy alacsony épületbe végződött, melynek tetején furcsa formáju, hatalmas füstfellegeket okádó kémény nyult az égbe.

Corancez egy kézmozdulattal figyelmeztette barátját erre a fekete füstoszlopra, mely a kék égbolt azurhátterén sötétlett és a játszó reggeli szellőben lengedezve és bodor karikákban szertefoszolva, ereszkedett le a kert széles levelü pálmafáira.

- A főherczeg a laboratoriumában van, jegyezte meg Corancez, remélem, hogy Verdier ma ráakadt valami feltünést keltő uj felfedezésre, a miről aztán lesz mit referálni az akadémiának.

- Hát te nem hiszed azt, hogy a főherczeg maga experimentál? kérdé Péter.

- Édes keveset! kérlek, hisz tudod: hány pénzt ér a császári sarjak tudománya - meg az irodalmi működésük. Különben nekem semmi közöm hozzá. Hanem igenis törődöm azzal, még pedig nagyon is sokat, vajjon hogy fogadta ő a történtek után bájos feleségét, - mert Ely báróné valóban elbüvölő egy asszony, a ki egy alkalommal, melyre rögtön rá fogok térni, bebizonyitotta nekem azt, hogy nemcsak szép asszony, hanem hogy áldott jó szive is van. Hisz hallottad, mit beszéltek tegnap róla, hogy mindenütt fizetett kémek vannak a sarkában, a kik lépten-nyomon figyelemmel kisérik.

- Még Monte Carlóban is? kérdé Hautefeuille.

- Ott még inkább, mint másutt. Én részemről lelkem mélyében meg vagyok győződve róla, hogy ha a főherczeg nem is szereti már a nejét, hanem őrülésig féltékeny rá és ments Isten az olyan férjtől, a ki csak féltékeny és nem szerelmes... Othello megfojtotta Dezdemonát egy zsebkendő miatt, a melyet ő adott volt a nejének, pedig Othello imádta a feleségét... Na, most képzeld csak, minő hűhót csapna ez a zsarnok az eladott szivarszelencze miatt, ha ugyanis tőle kapta azt ajándékba a szép Ely báróné.

E félig komolyan, félig tréfásan odavetett szavak mögött egy Péternek szóló és jól megszivlelendő tanács rejlett, melylyel Corancez elutazása előtt óvatosságra akarta inteni a naiv ifjut.

E figyelmeztetés annyit jelentett, mintha egész tisztán és világosan kimondta volna: »Kedves barátom, kurizálj ennek a szép asszonynak, amennyit csak akarsz... mert ő valóban imádatra méltó teremtés... légy a szeretője - ha lesz rá alkalmad, - hanem óvakodjál a férjétől!« Látta, mint borul el Hautefeuille arcza és örvendett, hogy barátja oly gyorsan elértette. Hogy is sejtette volna Corancez, mily sajgó sebet érintett szavaival és hogy a főherczeg féltékenységére figyelmeztető gyengéd czélzás a szerelmes ifju lelkében ujra élesztette csak a lelkifurdalás metsző kinját, mely e gyöngéd és lelkiismeretes kedélyt emészti. Hautefeuille még érzelmének nőies gyöngédségében is sokkal büszkébb és sokkal férfiasabb volt, semhogy egy perczig is helyt adott volna a házasságtörés kisebb vagy nagyobb nehézségeit latolgató, aljas számitásoknak, aminőkre barátja az előbb oly diplomatikusan czélzott. Ő ama lények közé tartozott, a kikre, ha szeretnek, a szeretett lény minden szenvedése ónsulylyal nehezedik; ama érző szivek egyikével birt, melyeknek szeretetébe hősies önfeláldozás vegyül és a kik mindig készek arra, hogy saját biztonságukat és nyugodalmukat olcsó szerrel koczkáztatják. Az a vizió, amely az előtte való est első felindulásának rémlátományaiban lelke előtt feltünt, most ujra felvillant benne és ő még határozottabb körvonalakban, még kápráztatóbb világossággal vélte látni azt a heves jelenetet, mely Ely bárónő és a főherczeg között fog fejlődni és melynek ő leend akaratlan okozója - az esetre - ha a főherczeg neszét találná venni a kis ékszer eladásának és ha a báróné hiába fáradozott annak a visszaváltásán. Félfüllel hallgatta tehát Corancez üres szalmacséplését, aki különben discrétül leplezett baráti figyelmeztetése után elég tapintatos volt, hogy rögtön másra terelje a beszélgetést és gazdag és változatos műsorának egy komikus, jóizü adomájába belefogott. De mit is érdeklődött Péter a tengerpart botrányainak és komikumainak többé-kevésbé szavahihető krónikája iránt? Csak akkor kezdett ujra figyelni, midőn a Croisette előfokra kiérve, Corancez arra határozta el magát, hogy most kibökje a mondókáját. A szokottnál népesebb sétatéren egy uri ember jött velük szembe, kinek megpillantása pompás alkalmat adott Coranceznek bizalmas vallomására. Barátja karjába kapaszkodva, fölébresztette azt ábrándos merengéseiből és halkan a fülébe sugta:

- Az elébb emlitettem, hogy Carlsbergné különös szivességet tett nekem és midőn lakásodról távoztunk, egyuttal kijelentettem azt is, hogy valószinüleg nagy szolgálatot fogok tőled kérni... Te nem érted a két kijelentés közti összefüggést? Rögtön megfejtem a talányt. Nézz oda, nem látod, hogy ott valaki felénk tart.

- Navagero grófot látom, felelt Hautefeuille körültekintve, két kutyája, meg egy barátja kiséretében, a kit nem ismerek... Mást nem látok.

- Ez elég is. Nos hát, ez a rejtély egész nyitja! Hanem várjunk, mig elhaladtak mellettünk. Ez az ur, a kivel sétálgat, Bohun Herbert lord. Ő tehát nem fog most arra méltatni, hogy szóba álljon velünk.

A velenczei nemes tényleg feléjük tartott és egész megjelenésében ezerszer angolosabb volt a mellette sétáló angol lordnál. Ő, az Adria fia, kitalálta a sorját, - hogy kell egy Comesból vagy Scarbourgból való typusát oly tökélylyel utánozni, hogy a torzkép nevetséges tulzásába ne essék. Egy Londonban készült, tetőtől talpig angol öltöny volt rajta, abból a szövetből, a melyet a skótok, gyári származása helyéről, harrisszövetnek kereszteltek el és melyen szinte megérződött hazájának turfazamata. Nadrágának széle, londoni szokás szerint, fel volt gyürve, ámbár nyolcz nap óta egy csepp eső se esett. Ugy feszengett nagy léptekkel, mereven megfeszitett lábszárakkal, egyik kezében a keztyüit, a másik kezében a botot forgatva, melyet angolosan mind az öt ujjával markolt meg a bot kellő közepén.

Megborotvált, sima, hosszura nyult arczát öltönye szövetéből készült sapka födte és fogai között egy rövid nyirfából faragott pipa fityegett, a minő az oxfordiaknál divik. Két kis borzeb poroszkált lassan mellette - a Skye szigeti kutyák sajátságos fajának két ritka példánya - melyek görbe, rövid tacskó lábakon nyugvó, hosszan elnyult, mozgó orsóhoz hasonló, alacsony testükkel, élő szörmekarmantyukra hasonlitottak, melyek lomhán gurultak tova. Vajjon micsoda tennisparthiról jöhetett ez az uriember? És micsoda golfparthira sietnek?

Hajának vörhenyes szine, az a sajátságos vörös árnyalatu haj, a minőt Bonifaczio képein látni, és melyet ő velenczei doge őseitől örökölt, még hozzájárult ahhoz, hogy kiegészitse Lord Herberthez való, szinte hihetetlen, szakasztott hasonlatosságát. Csak egy volt köztük a különbség. Midőn a két angol Corancez és Hautefeuille mellett elhaladt, egyikük, Lord Bohun egész tiszta, minden angolos kiejtés hamvától ment »Jó napot«-tal üdvözölte őket, mig a velenczei nemes e két szótagot tősgyökeres brit hanglejtéssel bökte ki.

- Ugy-e, jól megnézted ezt az embert? folytatta Corancez, midőn jó messzire elhagyták őket, és ugy-e felismerted benne az anglomant, még pedig a legnevetségesebb fajtájú anglomant? Hanem ha, amint a példaszó tartja, levakarjuk róla az angol gentlemant, tudod mit találunk alatta? Egy Machiavelli idejéből való olaszt, a ki olyan lelkiismeretlen, mintha a Borgiak udvaránál élne. Ez az ember valamennyiünket megmérgezne, engem, téged, akármelyikünket, a ki utjába kerül, ha valamikép láb alatt akadékoskodnánk neki. Ezt a keze vonásaiból olvastam. Azok határozottan arra vallanak. De légy nyugodt, eddig még nem tett kisérleteket e téren; eddig csupán csak abban mesterkedik, hogy körül-belül hat év óta kinoz egy védtelen asszonyt, a saját nővérét, az imádatra méltó Bonaccorsi márkinét. Nem akarok most részletekbe bocsátkozni, nem akarom megmagyarázni, hogy és miképen terrorizálta. Elég az hozzá, hogy ez az asszony a lefolyt hat éven át egy lépést se tett, a melyről fivére ne tudna; egy inasa se volt, a kit nem gondos bátyja szemelt ki részére; egy levelet se kapott, melyet tőle számon ne kérne. Szóval ama zsarnoki kényszeruralom és teljes leigázás rettenetes tragédiáinak egyike ez, a melyet az ember hinni se akar addig, mig a »törvényszéki csarnok« hasábjain nem olvassa, vagy mig annak élő szemtanuja nem volt, mint jó magam. Ő ugyanis nem akarja, hogy a nővére másodszor menjen férjhez, mert ő maga élvezi a nővére nagy vagyonának jövedelmét.

- Minő gazság! kiáltott fel Hautefeuille. És biztos vagy te abban, a mit elmondtál, egészen biztos?

- Olyan biztos, mint abban, hogy az amott Marsh hajója, felelt Corancez, ujjal mutatva a révben kikötött és karcsun a habokon ringó yachtra; aztán félig érzelgős, félig férfias, tréfás guny hangján, mely különös vonzó bájt adott szavainak, igy folytatta:

- Arra akarlak kérni, járj kezemre, hogy ez uri embert kijátszhassam. Mindjárt megmondom, hogyan... Tudod, bennünk provencei emberekben mindig megvan némi don quichottei vonás. Tán a napsugár heve érleli meg bennünk ezt a hajlamot; elég az hozzá, hogy valamennyiünk vérében van az, hogy valakiért vagy valamiért lelkesülnünk kell. Ha Bonaccorsiné boldog és szabad asszony lenne, kétségtelenül rá se hederitettem volna. De mert megtudtam, hogy szerencsétlen és hogy csuful visszaélnek vele, őrülten beleszerettem. Mi módon bizonyosodtam meg arról, hogy a márkiné viszonozza szerelmemet, és minő körülmények közt röppent el ajkamról a szerelmi vallomás, azt majd máskor mondom el. Ha a jó Navagero furfangos velenczei olasz, én meg barbentanei gyerek vagyok. Szülőhelyem ugyan kissé messzebbre esik a tengertől, valamint kevésbé regényes is és nem dicsekszik oly ősi glóriával; de azért ott is tudjuk a dörgést... Elég az hozzá, hogy én nőül veszem a márkinét és arra akarlak kérni, hogy te légy az egyik tanum.

- Nőül veszed Bonaccorsinét? ismétlő Hautefeuille, meglepetésében szinte kővé dermedve, ugy hogy a szó elhalt az ajkán, és a testvére?

- Az nem tud róla egy kukkot sem, felelt Corancez és most beáll tündérmesém ama fordulata, hol a jóltévő tündér száll le hozzám a bájos Ely báróné képében. Nélküle Andriana, - megengeded, hogy előtted e bizalmas néven nevezem menyasszonyomat - sohse határozta volna el magát a döntő igenre. Szeretett ugyan, de félt; ne itéld el ezért. Ezek a tulérzékeny és tulságig gyöngéd nők gyakran leledzenek ilyen dőre félénkségben. Ő félt, de leginkább engem féltett. Attól tartott, hogy vitára kerülhet a dolog köztem és fivére között, amely heves szóváltásra, esetleg párbajra is vezethet, Navagero pedig ugy forgatja a kardot mint Machault és a pisztolyt mint Casal... Ecce... Előálltam tehát szerelmi bonyodalmam legregényesebb és leghihetetlenebb kifejlésével, a titkos házasság tervével és ő rá is állt, ugy hogy jövő hó 19-én, ha az uristen addig is éltet, valami velenczei pap, kiben Andriana föltétlen megbizik, egy genuai palota kápolnájában összeesket bennünket. Én mától fogva letünök a szereplés szinhelyéről, barbentanei szőlőimbe vonulok vissza és 13-án, mig Navagero a walesi herczeg és néhány kisebb rangu, fenséges ur társaságában fog gyönyörködni, lord Herbert yachtjának fedélzetén, Marsh hajója, a hová te is meg vagy hiva, Génuába viendi mások közt azt a nőt, a kit a világon legjobban szeretek és a kinek az életemet fogom szentelni, meg azt a barátomat, a kit legnagyobbra becsülök e földön - ha ugyan ez a barát nem tagadja meg kérésemet. Mit válaszol erre ez a barát?

- Azt válaszolja, felelt Hautefeuille, hogy ha valaha életében meglepte őt egy dolog, ugy ez a te mai vallomásod... Te, Corancez, te szerelmes vagy, még pedig annyira, hogy lekössed az aranyszabadságodat!... Te, a ki olyan közönyösnek, olyan vignak, olyan gondatlannak és könnyelmünek látszottál mindig? És még hozzá titkos házasság!... De hisz nem marad az titok huszonnégy óráig se... A milyen fecsegő, szeleburdi természetünek ismerlek, te mindig az egész világ előtt fel szoktad tárni az egész szivedet és mindent kikotyogsz... Hanem bárhogy legyen is, köszönöm a bizalmadat és megigérem, hogy ezer örömmel leszek a tanud.

Ezzel megragadta Corancez jobbját, azzal az egyszerü komolysággal, melyet a legcsekélyebb dolgoknál is tanusitott. Corancez ugyanis elevenére tapintott, midőn a nagylelkü ifjuban a lovagiasság hurjait hozta rezgésbe. Hanem Péter nyiltszivü bizalma és szolgálatkész őszintesége kissé zavarba hozta a furfangos Mariust. Egy perczig se habozott ugyan, hogy kiaknázza barátja együgyüségét; hanem lelke mélyében tán restelte mégis, hogy olyannyira visszaél ez egyeneslelkü emberrel, kinek elbüvölő varázsa alól még ő maga se tudta magát kivonni; miért is forró hálálkodásaiba félig tréfás, félig őszinte, mentegetőző vallomás is vegyült, a minő csak ritkán röppent el ajkairól:

- Aztán ne hidd ám, kérlek, hogy olyan nagyon szószátyár fecsegő vagyok... Ezt a látszólagos hevességet csak forró éghajlatunk napja hozza magával... hanem azért mi, délvidékiek, mindig csak annyit mondunk, amennyit jónak találunk és soha egy betüvel se többet... No, de már megérkeztünk... Csitt - szólt az ujját ajkaihoz illesztve. Miss Marsh mindent tud, a bátyja semmit.

- Még egy szóra kérlek, megigértem ugyan, hogy tanud leszek, hanem remélem, megengeded, hogy külön utazzam Genuába. Nem ismerem eléggé ezeket az embereket, hogy elfogadhatnám a meghivásukat.

- Miss Flossiera bizom, hogy eloszlassa ebbeli aggályaidat - felelt Corancez, mig ajkain félig visszafojtott mosoly lebegett. Te a »Jenny« vendége leszesz. Apropos, tudod: mért hivják ezt a hajót »Jenny«-nek? Csak az angolszászok engedhetnek meg maguknak komolyan ilyen szójátékokat. Remélem, tudod azt, hogy azt a szót »the sea,« a tenger az angolok ugy ejtik ki, mint a si-zenehangot, és bizonyosan hallottad már hirét Jenny Lindnek, a nagyszerü énekesnőnek... No hát tudod, mért keresztelte az a bolondos Marsh az ő hajóját Jenny névre? »Because she keeps the high seas«, mert a szabad tengert bejárja vagy mert a magas si-t elénekli. És Marsh valahányszor elbeszéli ezt a kis adomát, mindig annyira megbámulja a saját szellemességét, hogy majd megszakad nevettében... Hanem különben remek egy kis apróság is ez a Jenny, mondhatom.

A Jenny fehér kagylójának és kötélzetének kecses körvonalaival tőlük nehány lépésnyi távolságra himbálódzott a habokon. Olybá tünt fel ez a karcsu hajó, mint e kis kikötőnek kaczér, ifju királynője, mely körül halászbárkák, ladikok és teherszállitók idomtalan serege rajzik a quai mentén; a matrózok a puszta deszkákon guggolva sütkéreztek a sugaras verőfényben és hangos énekszó mellet foldozgatták hálójuk barna szemeit. A házak földszintjén bolt bolthoz sorakozott, ahol ezerféle tengerészeti czikkeket árultak: hajóköteleket és kátrányozott matrózzubbonyokat, gummival bevont bőrsapkákat és kautcsuk csizmákat. A nagy gyarmatáru-raktárak és a tengerészeti társulatok irodái is mind ott huzódtak meg. A mindennapi szükség dolgos és komoly élete, mely a szórakozás, kedvtelés és henyélés e városából számüzöttnek látszik; mind ide szorult a kikötő szük partjaira és megadta neki élénk, zamatos, népies, forrongó és pezsdülő festői szinezetét. E sürgés-forgás becsét itt kétszeresen érezzük, mert kirivó ellentétben áll azzal a banális egyhangusággal, melynek bélyegét a kifejtett pompával való visszaélés rányomta a cosmopolita és tunya délvidékre. És eme öntudatlanul is megérzett ellentét lehetett az a varázs, mely a plebejus érzelmü Marsht a kikötő e zugába bilincselte. A munka selfmade embere, ki saját megkérgesedett kezével dolgozott volt az Erie-tó clevelandi rakpartján, szive mélyében megvetette ezt a hiu, üres társaságot, amelyben ő itt mozgott. Hanem azért mégis tovább élt benne, mert a cosmopolita magas arisztokratia világát is ugy tekintette csupán, mint uj hóditásra alkalmas objektumot.

Valahányszor hajója fedélzetén egy herczeget vagy egy koronás főt üdvözölhetett, hogyne ittasodott volna meg a lelkét elkábitó büszkeség mámorától, ha tekintete a vele egy idős partbeli halászokra esett, és ő büszkén mondhatta magában, mig császári vagy királyi vendégei drága szivarjaiknak bodor füstjét eregették:

- Lám, alig harmincz éve egyrangban álltam én is ezekkel a halászokkal. Ugyanaz volt a foglalkozásom és a kenyérkeresetem. És ma!...

Minthogy Hautefeuille és Corancez nevei a gothai almanach egy lapján se figuráltak, a yacht tulajdonosa nem tartotta szükségesnek, hogy vendégeit a hajóhidon bevárja és a két fiatal ember a part lépcsőjének utolsó fokára leérve, nem látott ott senki mást, csupán Miss Flossiet, ki összehajtható tábori székén ült festőállványa előtt és egy apró aquarellen dolgozott.

Türelmesen és hajszálnyi pontossággal vetette papirra a szemei előtt feltáruló tájképet, az egymásba olvadó szigetek csoportjait, melyek megannyi hosszu, sötét, sima teknősbékaként sötétlettek mozdulatlanul a viz égkék tükrén - a tengeröböl hosszura nyuló, kanyargó hullámvonalát, a buja zöld lombozat mögül kifehérlő házak hosszu sorával - az élénk ragyogó azurszinben kéklő vizet, vakitó fehér vitorláinak óriási hosszu galambszárnyaival és az egész végtelen látóhatár fölé boruló azurboltot, az átlátszó sugaras, hamvas eget. A fiatal lány serényen munkálkodó ujjai hiven másolták ezt az egész látóhatárt, bár vázlatának szinei és körvonalai sok jóakaratra, de igen csekély tehetségre vallottak.

- Bámulatosak ezek az amerikai nők, sugta Corancez Hautefeuille fülébe, másfél esztendő előtt ennek a lánynak még ecset se volt a kezében; egyszerre csak akaratának egész erejével neki feküdt, müvésznőt gyártott magából, ép ugy a hogy tudósnőnek képezi ki magát az esetre, ha Verdierhez megyen nőül. Ezek az amerikai nők a tehetségeket ráerőszakolják az agyukra, mint a hogy a fogorvos aranyfogazatot alkalmaz a szájukba. Csitt - meglátott.

- Nagybátyám el van foglalva, szólalt meg a dilettáns festőnő, férfiasan megszoritva két vendége kezét. Ennek a hajónak a legjellemzőbb neve lett volna: »Az én irodám.« Mert alig hogy kikötöttünk valamelyik révbe, rögtön készül a telefon összeköttetés a táviróhivatallal meg a yachttal és aztán megkezdődik a hajsza: a sürgönyváltás New-York, Chicago, Frisco és Marionville között. Keressük föl a bácsit a hivatalában és én aztán megmutatom önnek a yachtot. Nagyon csinos kis hajó, hanem régi mintára épült, már legalább hat éves. Marsh bácsi Glasgowban épittet most egyet, a mely nemcsak ezt, hanem sok ennél különbet is el fog homályositani. Négyezer tonnás hajó lesz az és a Jenny csak tizennyolczszáz tonnás. Itt a bácsi.

Miss Flossie végig kalauzolta a két fiatal embert a fedélzeten. A kis hajó pallója oly tiszta és tükörsima volt; réz és vasművű foglalatjai ugy tündöklöttek a reggeli napsugárban, barna nádból font és selyemmel kipárnázott butorai oly jó karban voltak tartva és ugy csábitottak pihenésre, keleti szőnyegei oly mesés értéküek voltak, mintha ez a szőnyeg, ezek a karosszékek, meg ez a sok réz és vasfoglalat a part egyik nyaralóját diszitené, nem pedig egy hajót, melyet már a csendes tenger és az atlanti oczeán minden vihara megtépázott. Valamint az a szalon is, hova a fiatal lány bekisérte vendégeit, bátran beleillett volna Marionville óriási üzleti épületeinek egyikébe, melynek hatalmas kő- és vastömbjei egész utczák mentén terpeszkednek. A terem három iróasztala előtt három titkár irogatott. Az egyik leveleket másolt és ujjai gyors futamokban siklottak végig egy irógép billentyűzetén; a másik telephonice feladott egy táviratot; a harmadik pedig villámgyorsan stenographálta le ugyan annak a fakóarczu, kis, zömök embernek a tollba mondott szavait, kire Corancez az előtte való este figyelmeztette volt barátját a trente et quarante asztal mellett.

Az Ohió nagyhatalmu Napoleonja félbeszakitotta a tollba mondott szavakat és szivélyesen üdvözölte a belépőket:

- Bocsánatot kérek egyelőre, uraim, a legjobb akarattal sem állhatok most rendelkezésükre. Flossie majd helyettesit. Mig önök bejárják a hajót, tette hozzá azzal a nyugodt kihivó önérzettel és az ó világ iránti fitymáló megvetés ama hangján, mely a tősgyökeres yankeet jellemzi, mi azon fáradozunk, hogy módot nyujtsunk önöknek szép utazásokra. Csakhogy önök, francziák, olyan jól érzik magukat odahaza, hogy nem igen mozdulnak ki az odújokból. Hisz önök még a kanadai tavak vidékét sem ismerik jóformán. Nézze, kérem, itt van a térképe. A Felső-Huron, Erie és Michigan tavakon hatvanezer hajó czirkál, melyek együtt harmincz kétezer millió tonna sulyu tehert szállitanak. Ezek a hajók évenkint három és fél milliárd értékü árut visznek szét. Arról van hát szó, hogy ezt a hajórajt, meg azoknak kikötőit, ugymint Milwankee, Chikago, Detroit, Cleveland, Buffalo és Marionville városokat közvetlen összeköttetésbe hozzuk Európával. A kanadai tavaknak vizei a tengerbe szakadó Szent-Lőrincz folyammal egyesülve ömlenek a tengerbe. Világos dolog tehát, hogy ez utat kell követnünk, ugyebár? De a bökkenő az, hogy az Erie torkolatánál egy kis gát állja ám utunkat, a mely körülbelül másfélszer olyan magas, mint a párisi Arc de l’Étoile, ez a gát a Niagara. Aztán számba kell venni az Ontario torkolatának hullámforgatagát is. Igaz, hogy már eddig is hét-nyolcz zsilipes csatornát fúrtunk; ugy, hogy kis csónakok most is közlekedhetnek a nyilt tenger és a folyamtorkolat közt... Hanem mi azt akarjuk most, hogy oly közvetlen tengeri utat teremtsünk, mely bármely tengerre vezessen... Ez az ur most köti le az üzletet (e szavaknál Marsh a telefon kagylóba beszélő emberre mutatott.) Tegnap este óta jegyezve van az alaptőke, hétszáz millió dollár. Két év mulva a Riviera partjáról átszállás nélkül elmehetek majd a »Jenny«-n az én otthonomba. Azt akarom, hogy Marionville legyen a kanadai tavak Liverpoolja. Most már százezerre rug a lakosok száma. Két év mulva százötvenezerre visszük - ennyi lakosa van Toulousenak; tiz év mulva kétszázötvenezerre szaporodik majd föl - ennyi Bordeauxnak a lakossága; és husz év mulva utólérjük a vén Liverpool lakóinak ötszáztizenhétezernyi létszámát. Hja, mi fiatal nemzet vagyunk, és sok bennünk a durvaság és nyerseség; hanem azért fejlődünk és felvirulunk és önöket is fejlesztjük! Viszontlátásra, uraim! Megengedik.

És a fáradhatlanul tervelő üzletember ujra belefogott félbeszakitott mondatolásába, még mielőtt az unokahuga kivezette volt szobájából a lassan haladó Európa elfajult fiait.

- Ez aztán testestül-lelkestül amerikai, mi? szólt Corancez halkan. Hanem ő tudja is azt és ugy pózol, hogy öntudatlanul szinte kifigurázza önnön magát. »Heautoncabotinoumenos« »önkifigurázás« mondta volna erre az öreg Merlet tanárunk. Ebben nyilatkozik meg az egész fajuk.

Azután fenhangon tette hozzá:

- Miss Flossie, Péter előtt egész nyiltan beszélhetünk a tervemről, ő késznek nyilatkozott arra, hogy esküvőmnél tanuként szerepeljen.

- No, ezt nevezem én szerencsének, szólt a fiatal lány, aztán pajzán mosolylyal tette hozzá: A nagybátyám azzal bizott meg, hogy hivjam meg önt az ő nevében a Genuába való kirándulásra. Tehát elfogadja! Pompás! És tudja kérem, a jótettért jót várj; önnek mindjárt meg is lesz a jutalma, mert az ön »flirtje«, Carlsbergné is velünk tart ám.

E szavakkal a mosolygós arczu, fiatal lány egyenesen a szemébe nézett Péternek. Szavait nem czélzatos maliczia sugallta; ő csupán azzal a veleszületett, közvetlen egyszerüséggel nyilatkozott, melyre az eszes Corancez oly helyesen számitott. Az uj világ embereinek jellemében megvan ez a tartózkodás nélküli őszinteség, melyet mi gyakran brutalitásnak nevezünk.

E rosszul értelmezett és félremagyarázott nyiltság onnan ered, hogy ők mindig teljesen és föltétlenül megalkusznak a tényekkel. Marsh Florence tudta azt, hogy Ely báróné jelenlétében Hautefeuillenek öröme fog telni és tisztességes lány, meg amerikai nő létére esze ágába se jutott, hogy azt higyje, miként a fiatal embernek egy férjes asszony iránti érdeklődése valaha is tulléphetné az ártatlan kaczérkodás és megengedett regényes ábrándozás korlátait. Mi sem volt hát egyszerübb és természetesebb, mint hogy erre nézve tréfás czélzást koczkáztatott; valamint hogy ő is egész természetes dolognak tekintette volna, ha Péter viszont a fiatal Verdier iránti érzelmét választotta volna tréfás megjegyzéseinek czéltáblájául. Sajátságos kinos benyomás nyilalt hát lelkébe, midőn a fiatal ember hirtelen elhalaványodásán és ajkainak fájdalmas vonaglásán észrevette, hogy ez az ártatlanul kiszalasztott megjegyzés mily rosszul esett neki. E felfedezésre égőn szökött a vér az arczába és biborpirra gyujtotta.

Mert ha az amerikaiak tulzásig vitt egyszerüségük és őszinteségük folytán el is követnek néha valami tapintatlanságot, viszont végtelenül érzékenyek - touchy - mint a hogy ők nevezik és ugyanaz a gyengédtelen tapintatlanság, melynek hibájába oly meggondolatlan könnyüséggel esnek, a következő perczben valóságos kinszenvedéssé válik, mihelyt észreveszik, hogy rossz fát tettek a tüzre. Pedig jaj, maga e restelkedő elpirulás még növelte azt a kellemetlen meglepetést, melyet Carlsbergné nevének ilyetén összeköttetésben való emlitése keltett Péter szivében. Lesujtó gondolattársitás révén vissza emlékezett Corancez szavaira: »Meg vagyok győződve róla, hogy miss Marsh szét fogja oszlatni ebbeli aggályaidat«, meg arra a pajkos mosolyra, mely e szavakat kisérte. Eszébe jutott az a sajátságos, sokatmondó tekintet is, melyet Bonaccorsi márkiné az előtte való este arczára élezett.

Egy elvitázhatlan, dőre lelki látomány révén egyszerre kiderült előtte, hogy szenvedélyének titka, melyet lényének legmélyében félve rejtegetett, e három ember előtt nem titok többé. A nyugtalanság, a szemérem, a lázadó felháborodás borzongása futott át rajta és oly maró kinnal nyilalt szivébe, oly hevesen lüktetett ereiben, hogy szive hangos dobogása majd megfullasztotta. Hanem szerencsére Corancez, ki észrevette miss Marsh szavainak hatását, megkimélte őt attól, hogy a lelki felindulás e perczében a konventionális társalgás udvarias csevegéseire kényszerítse zúgó agyát és vonagló ajkait és maga vette át a házigazda szerepét.

- Mit szólsz Hautefeuille ehhez a pipatoriumhoz, meg ehhez a szalonhoz? Ez aztán szakértő izlésre vall! Minő elegáns ez a világos, fénymázos faburkolat, és mennyi csin és férfiasság nyilatkozik meg ebben az izlésben. És ez az ebédlő! Meg ezek a hálószobák! Itt hónapokat, éveket lehetne tölteni. Látod, mindegyiknek megvan a maga külön fürdőszobája és öltözője...

És ő kalauzolta barátját, sőt még a fiatal lányt is. Az ilyenfajtáju, tettre és reális, gyakorlati életre termett emberek bámulatos memóriájával mindenre emlékezett és szokott biztos föllépésével apróra magyarázott meg mindent; a chinai tenger kalózainak szánt lándzsáktól és puskáktól kezdve, egész a fürdőkádak megtöltésére és kiüritésére szolgáló csapokig. Egyszerre csak egy oly furcsa kérdéssel lepte meg barátját, mely kétszeresen sajátságosnak tetszett ez óriási tengeri csecsebecse modern folyosóján, hol mindama találmányok értékesitve voltak, melyeknek czélja az emberi élet élvezeteinek fokozása.

- Miss Flossie, megtekinthetnék a halott szobáját?

- Ha ez Hautefeuille urat érdekli, szivesen; szólt Florence, kit a látogatás első perczétől fogva bántón gyötrött elhamarkodott szeleburdiságának tudata.

- A nagybátyámnak ugyanis volt egy egyetlen lánya, a kit szintén Marionnak hivtak, mint a szegény nénémet... folytatta a fiatal lány, hogy zavarát palástolhassa. Ön valószinüleg tudja, hogy Marsh ur, korán özvegysorra jutva, elhunyt neje emlékére keresztelte az ő városát Marionvillenak. Alig négy éve mult annak, hogy szegény unokahugom is meghalt. Nagybátyám majd az eszét vesztette. Azt akarta, hogy semmit se változtassanak azon a szobán, melyet ő szokott lakni a yachton. A halott szobrát tétette oda az élő helyébe és a szobor körül mindig ott illatoznak azok a virágok, melyeket Marion éltében szeretett... Nézzék meg, kérem, de be ne lépjenek, mert belépni senkinek se szabad.

Ezzel rányitott egy kis ajtóra és a két fiatal ember két, kékes üveggömbfátyolozta lámpa fényénél egy rózsaszin selyemmel kárpitozott szobát pillantott meg. A kárpitozás rózsaszine oly halovány volt, mint elhervadt vadrózsaszirmok bágyadt szinárnyalata. Ez a szoba tele volt ezer apró csecse-becse pazar halmazával, mindennel, amit csak egyetlenegy kényeztetett gyermek megkivánhat, kit az apja esze nélkül imád és szeret, különösen ha az apa az Egyesült-Államok egy vasutkirálya: királynőhöz méltó ékszerek muzeumba beillő kristálytartókban; cizellált arany és ezüstkeretü képek; és a szoba közepén egy oszlopos mennyezetes ágy párnáin ott feküdt a halott szobra, lehunyt szemekkel, fehér márvány arczával, félig nyilt ajkakkal, illatos szegfük és kosborok között.

E sajátságos sirbolt kriptái csendje és titokzatossága, a mámoritó virágillat, mely belőle szerteáradt, a halálutáni bálványozás e hevenyészett költészete emez üzletemberrel béllelt yachtsman hajóján, mindez más körülmények közt jólesőn érintette volna Hautefeuille szivének vele született érzelgős hajlamát. Hanem az egész hajószemle tartama alatt egyetlenegy vágya volt csupán, az hogy minél előbb szabadulhasson Corancez és miss Marsh társaságától; szenvedélyesen sovárogta a magányt, hogy alkalma és érkezése legyen az iménti váratlan meglepetés tagadhatatlan bizonyitékain gondolkozni, melyek egyszerre nyilvánvalóvá tették, hogy legrejtettebb titka kiderült. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, midőn végre elhagyhatta a hajót és kinszenvedés volt lelkének minden percz, amit Corancez társaságában kellett még töltenie.

- Észrevetted, mennyire hasonlitanak a halott vonásai Chézynére? Nem? No hát, ha valahol találkozol a szép asszonynyal Marsh társaságában, figyeld meg jól azt az embert. Olyankor megfeledkezik a kanadai tavak csatornáiról, vasutjairól, marionvillei házairól, bányáiról és hajójáról, szóval mindenről és csupán elhunyt lányára gondol. Ha a kis Chézyné a Kohinort kérné tőle, tengerre indulna, hogy azt neki megszerezze, e feltünő hasonlatosság kedveért. Nem furcsa dolog-e az, hogy ilyen kemény fából faragott ember szivének egy zugában ilyen szerelmes troubadourhoz illő, regényes, gyermeteg Greuze idylljeire emlékeztető, ósdi érzelgősség, ily divatját mult vad romantikus érzelem lakozzék. Az ilyen fajta jellem nagyon tetszhetik neked, a fantasztikus légvárak emberének. Ha jelleme érdekel, lesz alkalmad őt tanulmányozni tizenharmadikán, tizennegyedikén és tizenötödikén. És most hadd köszönjem meg ujra azt a nagy baráti szolgálatot, melyre kötelezted magadat... Ha valami közölni valód volna, itt a czimem; »Genua posterestante«. Most pedig haza kell sietnem, hogy a csomagolást ellenőrizzem. Nini, ép erre tart a kocsisom. Ide rendeltem tiz órára. Akarod, hogy valahova elvigyelek kocsimon?

Corancez e szavaknál egy üresen arra koczogó fonott kasoskocsira mutatott. Az elébe fogott két kicsiny korzikai ló szerszámait diszitő csengők minden lépésnél rhytmikusan csilingeltek. A bakon ülő kocsis pedig ravasz szemhunyorgatással köszönt a fiatal embernek és bizalmas üdvözlése »Jó reggelt, Marius ur«, arról a bizalmasságáról tanuskodott, mely a két provenczál között hosszas beszélgetések révén fejlődött. Espérandieu Pascal, alias »Ainé« egy kis ruganyos, leleményes emberke volt, kinek egész ambicziója abban összpontosult, hogy fogatának két kis ponyja gyorsabban vágtasson, mint a Cannesban letelepedett nagyherczegek orosz lovai.

Oly fantasztikusan felpántlikázta, felvirágozta és felkantározta azokat, hogy miss Marsh valamennyi földije Antibestől Napoulig tetszésüknek oly lelkesült kifejezést adtak és oly rajongással tört fel ajkukról »How lovely! How enchanting! How fascinating!« mintha akárcsak Rafael egy festményéről, Worth egy ruhájáról, egy poloparthieról, vagy egy felkapott testgyakorlóról volna szó.

Hanem a furfangos sógor ravasz mosolya mögött bizonyára oly diplomata tehetségek is rejlettek, melyek őt minden titkosan szőtt intrikára alkalmassá tették; mert az óvatos Corancez soha más kocsishoz nem fordult, különösen ha - valamint ma reggel - légyottja volt Andriana márkinővel. Öt percz mulva ugyanis találkája volt menyasszonyával egy szálloda kertjében, hol a márkinő ép látogatáson volt. Abban állapodtak meg, hogy az ő kocsija az egyik bejáratnál várt, Corancez fogata pedig a másiknál, miért is nagyon megörült annak, hogy Péter visszautasitotta előbbi ajánlatát azzal a kijelentéssel.

- Köszönöm, jobb szeretek gyalogolni.

- Isten veled hát, felelt Corancez, a kocsiban elhelyezkedve és egy hires vers első sorait parodizálva komikus arczlejtéssel szavalta:

»Viszontlátásra, jó uram, ön tudja hol...

Ön tudja hogy kivel, és tudja hogy miért.«

A kocsi befordult az Antibes utcza sarkára és szélsebességgel robogott tova. Hautefeuille végre egyedül maradt.

Végre hát szemébe nézhet annak a rettentő rémnek, annak a lelkében őrjitő világossággal megfészkelődő gondolatnak, mely szörnyü elvitázhatlan határozottsággal jegeczedett ki agyában, mióta Miss Florence kimondotta volt azokat a végzetes szavakat: »az ön flirtje, Carlsbergné.«

- Mind a hárman tudják, hogy szeretem őt, a márkiné, Corancez, miss Marsh. Az egyiknek sokatmondó tekintete, a másiknak kétértelmü szavai és gunyos mosolya és a harmadiknak meggondolatlanul kiszalasztott megjegyzése, meg az a lángpirosság, mely elöntötte az arczát, midőn gondolatainak hangos megnyilatkozását restelkedve szerette volna visszaszivni - mind ez már nem álomkép többé... Tudják, hogy szeretem!... De hisz akkor Corancez, midőn a játékasztalhoz vezetett, sejtette, hogy mi megy végbe a szivemben. Lehetséges volna-e, hogy ő igy tudjon szinlelni?... Mért ne?... Hisz ő maga mondotta az imént! Ha ő Navagero, Chézyék és ez egész idegen társaság előtt el tudta titkolni Bonaccorsiné iránti szerelmét, ez arra vall, hogy tud hallgatni... Igen!... Ő el tudta titkolni a szerelmét, én nem birtam magamba fojtani az enyémet... Ki tudja: vajjon nem-e látták mind a hárman, hogy megvettem a kis szivartartót? Nem, nem, különben nem lehetnének oly kegyetlenek, hogy fülem hallatára előhozakodjanak vele és nem engedték volna, hogy mások emlegessék. Marius nem rossz ember, sem a márkiné, sem miss Florence. Csak hogy mindent tudnak, mindent! De hát honnan tudják?

Vajjon honnan tudják?

Ha egy szerelmes ifju, kinek finomérzésü lelkét ily fajta aggodalom emészti, fölteszi magában ezt a kérdést, ez szükségképen a lelkiismeret oly vesékig ható tüzetes megvizsgálására vezet, hol az aggály, a képzelem szülte láz minden káprázatának és minden illuziójának szabad tere nyilik.

Egész uton hazafelé, a gépiesen elköltött reggeli alatt, melyet a többi vendégtől félreeső asztalon hordtak fel neki, valamint az ezt követő czéltalan magányos barangolás közben óráról-órára, napról-napra idézte fel lelke előtt az utolsó hetek óta folytatott életmód minden részletét; és e hirtelenül megváltozott, uj szempontból itélve meg a történteket, hallgatag idylljének minden együgyü, ártatlan boldogságában és gyönyörében megannyi, soha jóvá nem tehető hibát vélt felfedezni, melyeknek koronája és betetőzése volt ama utolsó baklövése: az aranyszelencze megvétele a nyilt játékteremben, annyi arczára élezett szem láttára. Visszaidézte lelke elé a Chézy villában történt első találkozását Carlsbergnével, kinek eredeti szépsége és különös bája rögtön elbüvölte őt oly annyira, hogy tekintetét szüntelen rajt felejtette... És eddig soha eszébe nem jutott az, hogy ezzel magára vonja a közfigyelmet és hogy százféle magyarázatra ad alkalmat. Aztán visszaemlékezett a szép asszonynál tett legelső látogatására, kit aztán ujra meg ujra felkeresett, mohón ragadva meg minden alkalmat, hogy vele találkozzék, hogy vele egy levegőt szihasson, hogy hangja csengésében gyönyörködhessék, bájának ittasitó mámorába szédüljön. Észrevétlen maradhatott e buzgóságának indiskret és feltünő volta, valamint az a körülmény, hogy ő egy idő óta oly helyeken fordult meg, a hova azelőtt soha be nem tette a lábát és ahol most törzsvendég lett?

Ott látta magát ujra reggelenkint a golf-club bársonyos pázsitján és dobogó szivvel gondolt vissza arra, mily isteni szépnek tetszett neki Ely bárónő a klub élénk szineiben tartott piros-fehér tennis öltözet pikáns sajátosságában. Öltözetének minden kis excentricitása, mely más hölgynél bántón érintette volna, még növelte a lelkesedését. Ott látta magát a bálban, amint lesben áll a tánczterem egyik sarkában és várja, hogy az imádott nő belépjen és magával hozza azt a csodás büverőt, mely ruhájának minden legkisebb ránczából szerteáradt. Látta magát a Croisette halom legkeresettebb czukrászánál, mint közeledik a bárónőhöz, ki őt mindig oly nyájas és elbüvölő előzékenységgel hivta meg az asztalához. És e képek mindegyikéhez valami különös kitüntető szivélyesség, valami gyöngéd elnézés és jóságos nyájasság emléke füződött, melynek tudata kétségbeesésig növelte lelki furdalásait.

Visszaemlékezett magaviseletének ezer apró meggondolatlanságaira, azokra a szeleburdi ötletekre, a melyek oly természetesek és maguktól értetődők, a mig az ember nem tudja, hogy gyanakvó szemmel nézik.

Oh minő nagy, megbocsáthatlan hibákká válnak azok később mind, mihelyt érezzük, hogy a sanda megfigyelés örökké éber argusszeme csügg rajtunk. Igy például az alatt a tiz nap alatt, mióta Carlsbergné elhagyta volt Cannest, ő egyetlen egyszer se látogatott el azokra a helyekre, ahova azért volt csak járatos, hogy őt láthassa. Azóta ember fia nyomát se látta se a golf-klubban, se egyetlen egy five o’clock teánál, vagy estélyen. Vajjon nem-e tünt fel ez a visszavonulás, mely oly pontosan összevágott a bárónő távollétével és vajjon mire magyarázhatták ezt? Mióta szerelme belesodorta a nagyvilág zajos gyönyörforgatagába, nem egyszer kellemetlenül érintette őt a találomra kiszalajtott megjegyzések léha frivolsága, melylyel szokásszerint illetik a távollévő nőket. Mért kimélték volna hát Carlsberg bárónőt, mikor rá került a sor? Szó alá kerültek mindketten, az bizonyos. De vajjon megelégedtek-e a gonosz nyelvek azzal, hogy csak egyszerüen csipkedő gunyolódásuk czéltáblájául válasszák őket vagy rosszakaratulag magyarázták-e félre az ő magaviseletét, hogy annak révén rágalmazzák és szapulják ezt az asszonyt, kit ő oly szerelemmel szeretett, melyet e pillanatban a lelkifurdalás minden rémlátománya kinzott és gyötört?

Abban a szóban »az ön flirtje«, mely Florence Marsh ajkairól elröppent, sejtelmes hypothezisei határozott alakot öltöttek. Péter mély megvetéssel fordult el mindig mindattól, amit e szóval ki szoktak fejezni: a férfi és a nő közti bizalmaskodástól, mely a két nem közti viszony himporát eltörli; attól a fesztelen érintkezéstől, melyben a férfi forró érzéki vágyának tüzes lehellete szentségtelenitőn érinti a női szépséget; az indiscrét, ildomtalan pajtáskodástól és e mindkét részről történő közeledés kiábránditó izetlenségétől. Tehát Carlsbergné iránti érzelme is ilyen frivol szerelmeskedés számba megy? Lehetséges az, hogy az ifju sziv tartózkodást nem ismerő lelkesedését ennyire félremagyarázza a világ?

Aztán visszagondolt a multra, meg arra a sok, sok gyötrelemre és szenvedésre, mely régtől fogva mostanig keseritette az imádott nő életét, ki Péter szemében kerek e földön a legtökéletesebb teremtés; eszébe jutott a körötte mindig lesben álló, minden mozdulatát megfigyelő, aljas kémkedés. És ujra lelke elé idézte Monte Carlot és a játszótermet, meg saját meggondolatlan eljárását és most ő maga se tudta felfogni, hogy akkor rögtön át nem érezte annak iszonyatos tapintatlanságát. Annál tépőbb kinnal érezte önvádjának, szinte fizikai szenvedéssel határos, égő fulánkjait.

Midőn végre, ilyen és hasonló töprengések között, órahosszákig tartó fárasztó bolyongás után ujra a szálloda kapujához ért, a nap már alkonyodóra szállt; a délvidék ama jellemző estalkonyainak egyike volt az, melynek homálya hirtelen a földre borul és fagyasztó sötétséggel váltja fel a nyáriasan enyhe és napsugaras nappalokat. A portás egy levelet nyujtott át neki, melynek boritékján Ely báróné kezeirására ösmert... Kezei reszkettek, midőn feltörte a boritékot. Apró pecsét zárta ezt a levelet, melyen egy antik meduzafejet ábrázoló czimer domborodott ki, egy pecsétgyürü kövének a lenyomata, melyet a báróné Olaszországból hozott és rendesen az ujján viselt. És ha a pogány legenda meduzafeje tényleg felelevenedett volna előtte, nem kelthetett volna benne nagyobb rémületet, mint a levélke e néhány egyszerü szava:

»Tisztelt Uram! Visszatértem Cannesba és örvendenék, ha ön holnap fél kettőkor ellátogathatna a Helmholtz villába. Komoly dologról akarok önnel értekezni. Azért állapitottam meg ezt az órát, mert akkor legbiztosabb vagyok abban, hogy nem fognak háborgatni. Üdvözli.«

És ezt a levélkét nem irta alá a teljes nevével, mint tette volt az utóbbi levélbeli üzeneteknél, hanem egyszerüen ugy jegyezte, mint legelső soraiban: Sallach-Carlsberg. Péter ujra meg ujra elolvasta e száraz, hideg néhány mondatot. És az immár kétségtelen valóság lesujtotta.

Ely bárónőnek besugták az ő meggondolatlan montecarlói tettét! A villám lecsapott és a Hautefeuille szivében meggyülemlett keserüség, a lelkét duló önvád nyomasztó kinja azt a kétségbeesett sikolyt fakasztotta ajkaira.

- Ő mindent tud! Veszve vagyok!

IV.

Az emlitett levélkét persze, mely Péter aggódó nyugtalanságát betetőzte, Brionné mondta volt tollba Carlsberg bárónőnek. Ez volt első hadi fortélya annak az ügyesen kieszelt tervnek, melyet a hű barátnő rögtönzött, hogy gyökerestől kitépje ezt az érzelmet, melynek jövőbeni fejlődése aggasztotta. Éleslátása iszonyu fájdalmak hosszu lánczolatát, egy rettenetes dráma lehetőségét, egy fenyegető, biztos katasztrófát sejtett. És az éj hosszu óráiban, melyek Carlsbergné hirtelen és szenvedélyesen ajkára szökött vallomását követték, Brionné egyre azt hajtotta önmagában, hogy még ma örökre el kell választani e két lényt, kiket ily ösztönszerü rokonszenv lángralobbanása egymás karjába késztet.

Mert különben előbb-utóbb meg kell, hogy az ifju észrevegye, minő érzelmeket keltett ő imádott hölgyében. Már most is egész együgyü ártatlansága és gyanutlan bizalma is alig teszik érthetővé, hogy még nem nyilt meg a szeme.

De mi történik majd, midőn megtudja? Bármily naiv és ártatlan volt is Brionné, erre a kérdésre csak egy feleletet adhatott.

A szerelmes vallomás egyetlen egy vigyázatlanul kipattanó szikrája, mely Hautefeuille vagy Ely ajkairól elröppen, elegendő volna arra, hogy szerelmüket felcsapó lángra szitsa és a végletekig vigye. Ely vallomása elég világosan bizonyitotta jellemének féktelen merészségét és azt az ellenállhatatlan ösztönt, mely arra kényszeriti, hogy egyedül érzelmei szavára hallgasson. Szenvedélyeinek abszolut logikája szerint Ely testestül-lelkestül azé lenne, a kit szeret. És ámbár a tegnap esti beszélgetés Luizát beavatta volt ama ballépések titkába, melyeket hajdani zárdai iskolatársnője elkövetett, sem a szive, sem az esze nem tudtak megbarátkozni e ballépések tényleges létezésével. Egy ilyen szerelmes viszony puszta gondolata is rettegő borzalommal töltötte el. Egész éjjel azon törte a fejét, hogy lehetne módját ejteni annak az egyetlen kifejlésnek, melyben Ely báróné biztos üdvét vélte látni: Hautefeuille önkénytes távozásának.

Első gondolata az volt, hogy ő a fiatal ember gyöngédségére fog appellálni. Az, a mit Carlsbergné róla mondott, érdekes arczkifejezése, nyilt tekintete, az aranyszelencze magához váltásában megnyilatkozó naiv szerelme, mindez rendkivül finom érzésü kedélyre engedett következtetni.

Hátha egyszerüen, hősies elhatározással egy névtelen levelet intézne hozzá, melyben emlitést tenne ép erről a tettéről, e gyanus vételről, melyet ő megfigyelt és melyet bizonyosan mások is láttak kivüle? És ha erre hivatkozva, esedezve kérné, hogy távozzék és kimélje meg Carlsbergné nyugalmát. Lázas álmatlanságának hosszu óráiban többször fogott hozzá e levél fogalmazásához; de nem találta a kellő kifejezéseket.

Oly nehéz volt ugy fogalmazni meg ezt a felszólitást, hogy ne azt jelentse: «Menjen el, mert ő szereti önt.« Reggelre, midőn felébredt késő hajnali álmából, mely e kinos éj álmatlanságát követte, egy igen közönséges véletlen, melyben jámbor hite valami providentialis jelet vélt látni, nem remélt ürügyet adott neki arra, hogy a dolgot sürgesse; még pedig nem indirekte a fiatal szerelmes révén, hanem maga Carlsbergné hozzájárulásával. Midőn ágya puha párnáiban nyujtózkodva, szórakozottan futotta át a Riviera egyik hirlapját, a nemzetközi snobismus egyik organumát, mely a magaskörök ide s tova bolygó nagyságait értesiti egymás hollétéről és viselt dolgairól, a helyváltozások rovatában a »Cairoba érkeztek« fölirat alatt felsorolt nevek közt Du Prat Olivier nevére akadt.

»Du Prat, követségi titkár nejével.« Rögtön felkelt, hogy megmutassa Elynek ezt a jelentéktelen, semmit mondó, személyes hirt, mely azonban e két barátnőre nézve jelen esetben félelmetes fenyegetéssé vált.

Ha ő Cairoba érkezett, az jele annak, hogy nilusi utazása véget ért és hogy hazatérésre gondol. Mi lesz hát a legtermészetesebb utja?... Alexandriából Marseilleba... És Marseilleban, Cannes tőszomszédságában kikötve, első dolga az lesz, hogy felkeresse Hautefeuillet.

- Igaz, igaz, suttogta Ely, mig szeme merőn csüggött az »Olivier Du Prat« név betüin, melyek szivét oly hangosan dobogtatták meg. Igaz, ismételte elhaló hangon. Igaz. Találkozni fognak.

- Ugy-e, hogy igazam volt tegnap? Látod, micsoda csávában volnál, ha mindmáig nem lett volna elég lelki erőd, hogy érzelmeidet leküzdjed? És most vond le abból a tanulságot, hová jutnál holnap, ha ennek örökre véget nem vetsz?

És aztán gyöngéd kimélettel és aggódó baráti szeretetének ékesszólásával bocsátkozott egy villámsebességgel agyában megvillant eljárás részleteinek fejtegetésébe, melyet ő az adott körülmények közt legalkalmasabbnak és leghelyesebbnek vélt.

- Édes lelkem, meg kell ragadnod a kinálkozó alkalmat, mert soha ennél jobb kibuvóra nem akadsz. Kell, hogy magad szólitsd ide hozzád a fiatal embert és hogy szóba hozzad tegnap esti tettét... Megmondod neki, hogy többen látták és ki fogod jelenteni, hogy indiskrét cselekedete igen kellemetlenül lepett meg. Megmondod neki azt is, hogy észrevették az ő feltünő udvarlását. Lelki nyugalmad, mocsoktalan női hirneved nevében követeled tőle, hogy távozzék. Egy rövid negyedórai lelki erő és nyugalom és a dolog el lesz intézve. Ő nem volna az a büszke, nemes és gyöngédlelkü ember, akinek leirásod után itélve, ismerem, ha határozottan kijelentett óhajtásodat rögtön nem teljesitené... Oh Ely, hidd meg, egyetlen egy módja van csak annak, hogy iránta való szerelmedet bizonyitsad. Mentsd meg őt oly lelki dráma kinjaitól, mely most már nem ködös távolba burkolt fenyegető lehetőség, hanem közeli kerülhetetlen veszély.

Ely szótlanul hallgatta. Az előző est őszinte vallomásai és az a lelki megrázkódtatás, mely ezekkel járt, kimeritették erejét és nem érzett erőt magában, hogy a baráti szeretet e rábeszélő szuggesztiójának ellentálljon, mely szerelmének leküzdése czéljából ép erre a szerelemre hivatkozott. A szivünket egészen betöltő nagy és igaz érzelmek, heves lelki rázkódtatások utáni ösztönszerü mohó sóvárgással keressük a rendkivüli és magasztos elhatározások nem mindennapi izgalmait. Ha az ily érzelmeknek a megálmodott osztatlan boldogság nem jut osztályrészül, a boldogtalanságban keresünk szomjatoltó enyhülést. Az ily érzelmek, melyek egész lelkünket betöltik és szüntelenül a boldogság és a kétségbeesés ellentétes polusainak végletei között mozognak, soha nem érik be az arany középut békés, de köznapi megoldásával. Brion Luiza tisztán látott és helyesen itélt. A szenvedély e fázisában, melyre Ely szerelme eljutott, két lehetőség van csak: az egyik az, hogy Ely bárónő a fiatal ember szeretője lesz, a másik, hogy a szakitás áthidalhatlan örvénye örökre elválasztja őt a szeretett férfitól, még mielőtt a titkos szerelmi viszony kezdetét venné.

Oh hány olyan asszony van, ki a lemondás lázas deliriumában hallgatagon ásta meg önkezével az örökre elválasztó vermet önmaga és a titokban imádott férfi között, anélkül, hogy az valaha sejtette volna a némán türő nő rajongó szerelmét és hallgatag önfeláldozását. Az ártatlan, tisztaerényü nőknek saját erkölcsi gyöngeségük jó eleve megszólaló lelkifurdalása adja meg a szükséges erőt; a bünösök pedig ugyanazt érezik, amit Carlsberg báróné sajgó szivvel sejtett, hogy lehetetlen a multak emlékét örökre kitörölni életünkből.

És ezek a szánalomra méltó teremtések inkább az önfeláldozás magasztos martyriumára szánják el magukat, semhogy oly boldogság epés keserüsége jusson ki nekik, melyet a soha jóvá nem tehető multakon alapuló kinos féltékenység örökre megmérgezett. Még egy másik hatalmas befolyás járult hozzá, hogy a fiatal nő lelkében ránczba szedje a lázadás szellemét. Minden vallásos meggyőződés hiján lévő lelke nem látta ugyan a gondviselés intő jelét a közönséges véletlen e játékában, hogy a hirlapban ép most kellett ráakadni Du Prat nevére. Hanem ép e hitetlensége következtében megvolt a jellemében az az öntudatlan fatalizmus, mely az istentagadók egyetlen babonája.

Az a váratlan meglepetés, hogy a tegnap esti bizalmas vallomások után még ma reggel nyomtatásban kerül szeme elé ez az öt kis szótag: »Olivier du Prat« olyan kinos előérzet nyomasztó sulyával nehezedett a lelkére, melynek homályos sejtelme az ilyen cselekvésre és szilárd elhatározásra termett jellemet jobban sujtja, mint a tényleges veszély.

- Igazad volt, válaszolt Ely, a megmásithatlan lemondás tompa hangján. Ide hivatom, szólok neki, és mindennek véget vetek örökre.

Ely báróné ugyanaz nap délutánján visszatért tehát Cannesba, azzal az erős elhatározással, melyhez jellemének legszivósabb erélyével ragaszkodott.

Brionné elkisérte őt, mert nem akart tágitani szeretett barátnője oldaláról, mig ez kinos áldozatát meg nem hozta. Azonnal megérkezése után iródott meg ily körülmények közt az a levélke, melynek elolvasása a fiatal Hautefeuille lelkét annyira feldulta. Ely báróné önmagával elhitette, hogy őszintén óhajtja a szakitást, sőt egy perczig ugy érezte is, hogy valóban kivánja. Hanem ha komolyan vizsgálta volna önnönszivének mélyét, egy jelentéktelen tényből meggyőződött volna róla, minő gyenge lábon áll ez az elhatározása; mily csábitón kisérték őt e szerelem bűvös képei, és hogy mennyire uralkodik fölötte ez a szenvedély. Alig hogy megirta a döntő sorokat annak, a kit örökre számüzni akart, ugyanazzal a tollal egy-egy levélkét firkantott két oly nőnek, kiknek szerelmi regényeiben ő a meghitt és félig-meddig a bünrészes szerepét vitte: Marsh Florencenak és Bonaccorsi Andriana márkinőnek. Villásreggelire hivta meg őket másnapra. Ez ugyan magában véve igen csekély jelentőségü cselekedet volt; de midőn ezt tette, a szerelmes és szenvedő asszony ama szive mélyéből önkénytelen fakadó ösztönének engedelmeskedett, mely arra késztette, hogy oly nők társaságát keresse, kiknek szive szintén szerelemre lobbant, akikkel tartózkodás nélkül beszélhet gyöngéd érzelmekről, kiknek boldogságán felhevülhet, kiknek szive megesnék az ő szenvedésein, ha elpanaszolná nekik sorsát, kiket meg tud érteni és kik őt megértenék. Rendes körülmények közt, mint ahogy tegnap kijelentette volt, az érzelgős és félénk olasz nő remegő habozása fárasztotta és untatta őt; mig az amerikai lánynak a főherczeg vegyésze iránti szerelmébe oly megfontolt pozitivizmus eleme vegyült, melytől Ely báróné szenvedélyes véralkata idegenkedett. Hanem úgy a fiatal özvegy, mint a fiatal lány szerelmes nők lévén mindaketten, ez elegendő volt arra, hogy Ely báróné vértanusága perczében enyhülést reméljen tőlük és sóvárogja a társaságukat. Ő korántsem sejtette, hogy e lelkének hirtelen sugallata folytán megirt ártatlan meghivás heves jelenetet provokál majd közte és zsarnoka közt és hogy ebből oly néma és kérlelhetlen, elkeseredett küzdelem fog fejlődni, mely tragikus befolyást gyakorol majd arra az ébredő szerelemre is, melynek feláldozását megfogadta.

Délután három órakor Cannesba érve, az egész álló nap folyamán nem látta a férjét, csak annyit tudott, hogy a főherczeg Verdierrel a laboratoriumba zárkózott be. Ez nem lepte meg, valamint azon se csodálkozott, hogy férje ebéd idején, szárnysegédje, Lambach grófnak, a fenséges ur hivatalos kémének kiséretében, megjelent az ebédlőben. Férje egy szóval, egy megjegyzéssel se tanusitotta a legkisebb érdeklődést neje egészségi állapota iránt; meg se kérdezte, hogyan töltötte távolléte tiz napját!...

A főherczeg fiatalkorában a legszebb, legdaliásabb és legmerészebb gavallérok egyikének volt elismerve az ő hazájában, amely nem volt szükiben a lovagias férfiaknak; és a tudomány bolondján még most is meglátszott a hajdani katonaviselt ember; ugy termetének hatvanéves korát meghazudtoló nyulánk karcsuságán, mint szavának parancshoz szokott érczes, nyers csengésen, mely hangja minden modulácziójában megnyilatkozott, harczias arczán, melyen egy Szadova mellett kapott dicsőséges kardvágás sebhelye vonult végig, és őszbe vegyülő, hegyesre pödrött bajuszán, mely ezüstcsikot vont arczbőre élénk pirján. Hanem a ki valaha, hacsak egyetlen egyszer is, találkozott ezzel a különös emberrel, az sohse felejthette el többé a szemét, azt a világoskék, kristálytiszta, szilaj, szinte vad nyugtalanságot kifejező szempárt, mely sűrűn tömött, hirtelen szőke szemöldöke árnyában megvonult.

Az a sajátságos szokása volt, hogy mindig, még estélyi öltözethez is, erős füzős czipőt viselt, ugy hogy rögtön estebéd után gyalog indulhatott majd szárnysegédje, majd Verdier kiséretében, véget nem érő éjjeli sétáira, melyek néha reggeli három óráig is eltartottak; mert ez volt az egyetlen módja, hogy beteg idegeinek néhány órai álmot és nyugalmat szerezzen. Ez a nagymérvű idegesség finom metszésü kezeiben is megnyilatkozott, melyeknek szép szabásu, de savaktól elégetett, vasfürészportól feketére fogott és a vegyműhely ezerféle eszközeinek folytonos kezelésébe belegörbült ujjai szakadatlan, ideges, szabálytalan, görcsös kapkodásban vonaglottak meg. Minden mozdulata elárulta azt, hogy jellemének kiszögellő vonása az erkölcsi akarat ingatag erőtlensége, melynek még a tudomány nem adott határozott nevet és mely a benn szenvedőt képtelenné teszi arra, hogy bármilyen érzelmében vagy akaratában következetességet és állhatatosságot tanusitson.

Ez volt a nyitja annak a kéjelmetlen érzésnek, mely e különben oly kiváló tulajdonságokkal megáldott ember lényéből egész környezetére kiáradt és mely alatt első sorban ő maga sokat szenvedett. Szinte érezni lehetett, hogy e sajátságos, heves és lobbanékony természetü férfi kezei között minden vállalatnak okvetlenül meg kell buknia; mert valami ellenállhatatlan benső őrjöngés láza képtelenné tette a viszonyokkal, a környezetével és a szükség követelményeivel való megalkuvásra. Kiváló egyénisége nem ismert belenyugvást. E benső lelki egyensulyvesztés oka tán ama lelkében megfészkelt rögeszméje lehetett, hogy ő egy izben oly közel volt már a királyi trónhoz és most örökre elesett tőle; hogy kénytelen volt tétlen nézni: mint követik el ugy a politikában, mint a háboruban a legsulyosabb és soha jóvá nem tehető hibákat és hogy bár ő rögtön, még mielőtt megtörténtek, tisztában volt azzal, mily nagy bakokat lőttek, mitsem tehetett, hogy azokat megakadályozza. Többek közt az 1866-iki háboruban oly csatatervet dolgozott ki, mely a század második felében lényegesen megváltoztatta volna Európa térképét. És ime a helyett kénytelen volt az életét oly hadi terv kivitelében koczkáztatni, melynek biztos kudarczát előre látta. Minden évben, ama hires csata évfordulóján, melynek emlékeztető sebhelye még most is eléktelenitette az arczát, negyvennyolcz óráig alig lehetett birni vele; a szó szoros értelmében őrjöngött.

Ugyanily őrült düh fogta el, valahányszor valami nagy harczias forradalmár nevét emlegették előtte.

A főherczeg ugyanis sohse tudta magának megbocsátani azt a pillanatnyi gyöngeséget, melynek révén a rangjával és czimével járó kedvezményeket örökre biztositotta magának; holott az abstrakt elméletek iránti hajlama és tévesztett életének kudarczai arra vezettek, hogy az anarkhista szoczializmus legmakacsabb hivéül szegődjék.

Bámulatos alapos tudásu, nagy olvasottságu ember és ritka műveltségű finom társalgó létére, néha azt a benyomást tette, mintha kérlelhetlen, epés élességével másokon akarná megbosszulni saját jellemének fogyatkozásait.

Soha ajkáról dicsérő szó nem röppent, melynek valami kegyetlen, rágalmazó és mérges élü mellékize ne lett volna. Csupán a tudományos kutatások és azoknak megingathatlan, biztos eredményei csillapitották le némileg ezt a szilajan csapongó szellemet; azokban lelt ő némi megnyugvást.

Mióta a nejével való összekocczanás, e legmagasabb forum parancsolta, hallgatag és a látszatot megóvó válásra lyukadt ki, tudományos kutatásainak szentelte egész idejét. Cannesi magányába visszavonulva, ahol idült gégefőgyulladása miatt orvosi parancsra időznie kellett, oly szenvedélyes buzgalommal szentelte magát a természettannak, hogy műkedvelőből, ki mindennek csak a héját kocogtatja meg, szakemberré vált és a villanyosság terén tett uj felfedezések egész sorozatával a természettudósok táborában méltó feltünést keltett. Ellenségei persze azt rebesgették, hogy ő idegen tollakkal ékeskedve, saját neve alatt kürtöli világgá azokat a felfedezéseket, amelyek tulajdonképen Verdier Marcelnek, a párisi paedagogium egy hajdani tanitványának érdemei, ki évek óta dolgozik a főherczeg laboratoriumában. Hogy igazságosak legyünk, meg kell adni, hogy ez a rágalom, mely a főherczeg fülébe is eljutott, egy cseppet se változtatott azon a lelkesült és féltékeny szereteten, melylyel ez a furcsa ember a fiatal vegyész iránt viseltetett. Mert e szeszélyes, változó kedélyü, következetlen, ingadozó és igy igaztalan jellemü herczegnek még egy másik kiszögellő vonása az volt, hogy minden érzelme megrögzött előitéleteken alapult.

Neje iránti érzelmeinek története ennek hű képét adja; mert egész életét azzal forgácsolta el, hogy egy és ugyanazon emberek iránti lelkesedett, tulzott rokonszenv és indokolatlan, haragos ellenszenv ellentétes végletei között mozgott, ami egyedül ama jellembeli gyöngeségre vezethető vissza, hogy képtelen volt szilaj szeszélyeit megfékezni. Erélyének e szomoru fogyatkozása pedig, ritka természeti adományai daczára, rettegett zsarnokká, igaztalanul megitélt és igen-igen boldogtalan emberré tették, a kire pompásan ráillett a ravasz délvidéki Corancez kissé köznapias, de találó epigrammája: »a gothai almanach nagy pályatévesztettje«.

Carlsbergnének sokkal hosszabb ideig volt alkalma férje jellemét tüzetesen tanulmányozni, semhogy ne ismerte volna annak minden egyes porczikáját; de viszont annyit szenvedett zsarnokságától, hogy nem lehetett tőle rossz néven venni: ha ő maga felette igaztalanul itélte meg a férjét. Valamennyi jellembeli fogyatkozás közül a szeszélyesség az, a mit a nők legkevésbé bocsátanak meg a férfiaknak. Mert nem a legférfiasabb tulajdonságnak: az állhatatosságnak ellentéte-e ez?

Carlsbergné sokkal élesebben látó asszony volt, semhogy a pályatévesztett herczeg felindult arczán észre ne vette volna az első perczben a fenyegető vihar előjeleit, miként a gyakorlott tengerészek az ég boltján és a tenger tükrén megérzik a közelgő vész tüneteit. Midőn Cannesből való hazatérte estéjén szemközt ült a férjével az ebédlő nagy asztalánál, egy futó pillantás, a melyet arczára vetett, azt a meggyőződést keltette benne, hogy a mai ebéd nem fog elmulni a nélkül, hogy a főherczeg nehány vad, epés kifakadással ne könnyitsen meggyülemlett keserüségtől megmérgezett, rossz kedélyhangulatán. Első tekintetre észrevette a homlokán borongó fellegeken, hogy valami uj haragot táplál ellene. De vajjon mi gyujthatta haragra? Tán értesült volna már Lambach, ez aljas, képmutató pofáju, madárarczu Judás besugásai révén az ő tegnapi montecarlói magaviseletéről és az átöröklött családi gőg egy-egy hirtelen felhevülésében, a mely belőle, a demokrata herczegből, néha váratlanul kitört, éreztetni akarta-e véle, hogy ez a bohêmere valló magaviselet nem illik az ő rangjához? Vagy tán megsértődött azon. - Elyt még az a furcsa ellentmondás se lepte volna meg, - hogy neje egy álló hétig volt Monte-Carlóban és nem adott magáról más életjelt, mint azt a rövid táviratot, melyben visszatértét tudatta? Különben ugy se sokat törődött Ely báróné azzal, hogy mi zudithatta fejére férje haragját, mely előtte semmit sem nyomott a latban. Szilárd elhatározásának titkon türt, tépő kinja mély szomoruság gyászát boritotta a lelkére és szive csordultig tele volt könyes keserüséggel; ugy hogy ez uj kellemetlenség fenyegető tüneteivel szemben az a lelki zsibbadtság és szellemi érzéketlenség fogta el, mely a kinos erkölcsi küzdelmek rendes következménye. Egy szóval se válaszolt az ebéd egész tartama alatt a főherczeg keserü kifakadásaira, a ki Brionnéhoz fordulva, vad és sértő módon fakadt ki majd Monte Carlo és a nagyvilági nők, majd a partvidéki francziák, az idegen kolonia, meg a gazdagok, szóval az egész társadalom ellen. Az egyenruhás inasok ez alatt nesztelenül sürögtek-forogtak az asztal körül. Hajporos parókájuk, tarka nadrágjuk és kifogástalanul megfeszülő selyemharisnyájuk e fejedelmi háztartás fenséges gazdájának epés szavaival kimondhatlanul gunyos ellentétben állottak. Szárnysegéde pedig csuszó-mászó udvariasság és álnokság álarcza alatt a főherczeg tirádáira mindig olyan megjegyzésekkel duplázott rá, melyek annak izgatott kedélyét még kétségbeesettebb dühre fokozták. És Brionné mind égőbb biborra gyulva türte a házigazda szemtelen gunyolódásait, azzal a megnyugtató tudattal, hogy ő Elyért föláldozza magát, ki arra se méltatta a férjét, hogy csak félfüllel is figyelt volna az afféle patináju és zamatú megjegyzésekre, a minőket a főherczeg ebéd alatt, keserü mosoly kiséretében, eresztett szélnek.

- A világot meg lehet itélni a szórakozásairól, azért szeretem én ezt a tengerpartot... Az ember itt látja legfényesebben a plutokráczia ostobaságát. A férfiak ugy mulatoznak és szórakoznak, mint igazi bolondok és a feleségeik mindenképen méltók a férjeikre. Mondja kérem, mire való ez az egész, nagy társadalmi gépezet: az adók, a törvények, a hadseregek, a papság, mely csupán a gazdagok érdekét tartja szem előtt? Hogy egy aranytól csillogó csőcseléket megvédjen, melynek tökéletes mintagyüjteményében ezen a csodaszép tengerparton gyönyörködhetünk. Bámulom a szoczialisták együgyüségét, kik ilyen arisztokracziával szemben reformokról beszélnek!.. A rákfenés testrészt egyszerüen ki kell vágni, és megvan! Hanem a modern forradalmároknak egy nagy hibájuk van! a magasranguak iránti tisztelet. Valóságos szerencse az, hogy a vezető körök butasága és erkölcsi gyengesége mindig és mindenütt oly bámulatraméltó naivsággal nyilatkozik meg, hogy valamikor csak szemet fog szurni a népnek. És ha a munkások milliói, kik arczuk verejtékével táplálják az ingyenélősködők maroknyi számát, egyszer megmozdulnak... akkor majd rajtunk lesz a sor és kaczaghatunk! A liberalizmus, a parlamentarizmus, és mindazok az ismusra végződő szamárságok már lég lejárták magukat. Mától tiz évre egész Európában vagy amolyan II. Fülöp-féle reakcziónak kell bekövetkeznie, vagy pedig a commune korszaka veszi kezdetét. Felesleges kijelentenem, hogy én ez utóbbinak vagyok hive. Különben a társadalom teljes ujjáalakulása oly könnyü, ha a tudományt hivjuk segitségül. Csőditsük össze a proletárok gyermekeit és neveljük őket vegyészekké, fizikusokká és electrotechnikusokká és a következő nemzedék már ott fog tartani, ahol tartania kell!

Valahányszor a nagyherczeg ilyetén haragos kijelentésekre fakadt, mindig oly fenyegető arczkifejezéssel tekintett maga körül, hogy senki sem merte megmosolyogni furcsa, paradox állitásait, melyeknek előkelő életmódra valló pazar környezete ép oly komikus, mint hatásukat teljesen eltompitó szinezetet adott. Azok, akik be voltak avatva a modern történelem kulisszatitkaiba, homályosan emlékeztek még arról a rágalomszülte legendáról, mely a »vörös főherczeg« nevét összeköttetésbe hozta egy titokzatos, ép a királyi család koronás feje ellen irányult merénylettel. A nagyhangu és szószátyár demokrata cäsarismus oly szembeszökőn izzott e kegyetlen kifejezésü szemekben, melyek csak azért néztek nyiltan szembe valakivel, hogy azt durván megsértsék, hogy kiérezni lehetett belőle a zsarnokot, a szájkosárral ártalmatlanná tett, megbénitott zsarnokot. Csak a körülményeken mult, hogy azzá nem lett és ott is csak nagyon kevés volt a híjja. Önkénytelen reszkettek tőle az emberek. Rendesen, miután néhány ilyen komor mérges kifakadásokat eresztett szélnek, senki se válaszolt és az ebéd, néma csendben, a zavarodottság és elnyomattatás halotti csendjében folyt tovább. Ilyenkor a rendeltetésétől elesett Néro néhány perczig gyönyörködött a szavai okozta rémületben. Aztán megesett néha, hogy miután kiöntötte mérges epéjét, egyszerre kedve kerekedett, hogy lénye egész varázsát kifejtse.

Ilyenkor legnagyobb ellenségeit is meglepte világos eszének ritka szikrázó fényével, műveltségével, előitéletektől ment tudásával és minden téren való uj felfedezésben tanusitott csodás jártasságával. Hanem ez este valami különös bosszuság dulhatott benne, mert mindvégig nem tette le a fegyvert, mig végre Carlsbergnének néhány barátnőjéhez intézett szavaira kiderült rettenetes rossz kedvének tulajdonképeni oka.

- Majd megkérdezzük ezt miss Marshtól. Ő holnap nálam lesz villásreggelin, válaszolt Ely báróné Luiza egy megjegyzésére.

- Szabad önt néhány szóra kérni, szólalt meg erre hirtelen a főherczeg, a nejéhez fordulva. És félrehiva a feleségét, mitse törődve a családi jelenet idegen szemtanuival, haragosan folytatta:

- Ön holnap villásreggelire hivta miss Marshot?

- Ugy van, felelt a báróné. Tán valami ellenvetése van Fenségednek ez ellen?

- Kérem, ön az asszony a háznál. Hanem ne csodálkozzék azon, ha megtiltom Verdiernek, hogy ő is részt vegyen a villásreggeliben. Ne szakitson félbe. Már régóta észre veszem, hogy ön előmozditja annak a kaczér lánynak a terveit, aki fejébe vette, hogy ép ezt a fiatal embert fogja behálózni. Én nem akarom, hogy ez a házasság létrejöjjön, és nem is fog létrejönni.

- Én nem ismerem miss Marsh szándékait, felelt a fiatal asszony, kinek halvány orczái biborra gyultak férje szavai hallatára. Én csupán azért hivom meg őt, mert ő jó barátnőm és szeretek vele társalogni. A mi Verdier urat illeti, ugy hiszem, ő már elérte azt a kort, hogy önmaga is tisztában legyen azzal, vajjon akar-e nősülni vagy sem, anélkül, hogy mások intézkedéseire szoruljon. Különben, ha miss Marshhal beszélni akar, nem szorul az én közbenjárásomra és ha kedve tartotta, hogy ma este vele ebédeljen, hát...

- Ő vele ebédelt ma este? kérdé a főherczeg kétségbeesett hevességgel felfortyanva... Ön tudja azt? Feleljen! Legyen őszinte?

- Fenséged, ha kémekre van szüksége, erre a szerepre állanak rendelkezésére mások, a kik szivesen elvállalják.

E szavaknál megvető és kihivó tekintettel mérte végig Lambachot.

- Asszonyom, elég a gúnyból, nem türök semmiféle iróniát. Én meg akarom önt bizni egy barátnőjének szóló üzenettel és ha ön nem vállalkozik annak átadására, ugy majd megmondom neki személyesen. Mondja meg annak az intrikus lánynak, hogy én értesülve vagyok az ő szándékairól. Tudom azt is, értsen meg jól, asszonyom, tudom azt is, hogy ő nem szereti azt a fiatal embert. Ez a leleményes vállalkozó neszét vette egy nagy felfedezésnek, a melyre mi rá jöttünk: én és Verdier, ott az én vegyi műhelyemben - itt jobbjával a laboratoriumra mutatott. Ez a mi találmányunk a villanyos vasutak egész uj aeráját fogja teremteni. Engem persze nem lehet se megvásárolni, se asszonyi csellel horogra keriteni. Verdiert se lehet megvesztegetni, hanem ő fiatal és együgyü. Marsh ur tehát az unokahugát veti oda csalétkül. Alapos gyanum van, hogy ő beavatta önt a terveibe és hogy ön az ő érdekeit előmozditja. Hallgasson meg jól! Ön tetszése szerint érintkezhetik Marshékkal, ugy a bátyjával, mint a hugával, és tehet velük kirándulásokat Monte Carlóba vagy Cannesba. Ha ön szeret két világrész rastaquouèreinek társaságába keveredni, az az ön dolga. Ön szabad! Hanem ne avatkozzék bele ebbe a cselszövénybe, mert nagyon drágán találná megfizetni! Legérzékenyebb pontján fogom megsebezni. Hadd vásároljon magának ez a lány czimet és nevet a nagybátyja millióival, mint a hogy ezt manap mindnyájan teszik. Bőviben vagyunk angol márkiknak, franczia herczegeknek és római főherczegeknek, kik készek a millióért cserébe adni őseiket, nemesi czimereiket és önnön személyeiket. A születésbeli nemesség ép oly aljas és megvetendő valami, mint az arany. Jogos, hogy az egyikkel a másikat meg lehessen fizetni. Hanem ezt a nagy tehetségü embert, az én barátomat, az én tanitványomat?! Hátrább az agarakkal! - Hogy az az elfajult yankee ebből a geniális agyból is dollártverő gépet faragjon. Soha, soha, soha! Ezt az üzenetet, kérem, sziveskedjék átadni Flossie barátnőjének. Önnek erre nincs semmi válasza, ugy-e? Lambach ur!

- Fenséges uram!

A szárnysegédnek alig maradt annyi ideje, hogy a két hölgytől bucsuzzék, oly haragos sebbel-lobbal távozott a főherczeg, mint a ki nem tudja többé fékezni a haragját és azért menekül, mert tudja, hogy a szavakról tettlegességre kerülne a dolog, hogy ütne és zuzna, ha még egy perczig is a gyülölt ellenféllel együtt maradna.

- Ez volt hát a benne forrongó düh oka, szólt Brionné, midőn barátnője hiven ismételte neki a főherczeg durva kifakadását. Ez az igaztalanság netovábbja. Hanem jobb ez igy! Attól féltem, hogy ő tán megtudta tegnapi montecarlói kalandodat! Vissza fogod vonni ezek után a Marsh kisasszonynak szóló meghivást?

- Én, felelt a báróné vállvonogatva és nemes szabásu arcza leküzdhetetlen undor kifejezését öltötte. Volt idő, mikor ezek a gazságok mélyen lesujtottak, volt idő, mikor büszkeségem fellázadt az ily bánásmód ellen. Ma ennyit se törődöm azzal a durva vadállattal, meg szenvedélyes haragjának kitörésével...

E szavakkal egy e czélra szolgáló apró ezüst lámpa lángján rágyujtott egy orosz szivarkára és megvetően felbigyesztett ajkai közül kékes füstgomolyokat eregetett, melyek széles körökké szerte foszló gyürükben oszoltak szét a kis szalon langyos, illatterhes légkörében. Minő édes otthoniasságot lehelő, bizalmas csevegésre integető keretéül szolgált a két barátnőnek ez a diszkrétül megvilágitott szalon, falkárpitozatának tompa szineivel, antik képeivel, értékes butoraival, a nagy üvegajtók mögött elterülő szomszédos melegház zöldelő, hüs homályának árnyas mélységeivel. A merre a szem tekintett, mindenütt csupa illatárt lehellő, élénk szinpompában diszlő nyiló élővirág, a délvidék buja, mintegy napsugárból szőtt, szivárvány szinekből font szirmai. A kisebb-nagyobb állólámpák fölé boruló pehelykönnyü selyemernyők fátyolán enyhe fény szürődött át, mely a kandalóban vigan pattogó hasábok tüzpiros fényével együvé olvadt. A sors mostoha gyerekei, a szerencse kitagadottjai sokkal kevésbbé irigyelnék a gazdagok és hatalmasok fényes és mindenben bővelkedő életét - ha sejtenék, minő titkos benső küzdelmeknek szolgálnak szinteréül többnyire e fényes, csillogó diszletek. Carlsbergné a karosszékek egyikébe dőlve, ujra megszólalt:

- Mit bánom ezeket az apró-cseprő zaklatásokat, mikor szivemet az a másik nagy bánat emészti, melynek meghittje te vagy? Én Marsh Flossiet holnap is, meg a következő napokon is szivesen fogom látni és ha a főherczeg haragszik érte, hát csak haragudjék. Ő azt mondja, hogy ott fog megsebezni, a hol legérzékenyebb vagyok. Olyan pontja egy van csak a szivemnek és abba én magam mártom bele a kést. Ez körülbelül olyan dolog, mintha párbajjal fenyegetnének valakit, ha öngyilkosságra határozta el magát.

- És mit gondolsz, igaza van-e, ha ő Marshról ilyen aljas számitást feltételez? kérdé Luiza, hogy elejét vegye a szenvedélyes fellázadás fenyegető rohamának, mely Ely báróné hangjában, tekintetében, arczkifejezésében és mozdulataiban kifakadásra készen lüktetett.

- Lehet, válaszolt a báróné egykedvüen. Marsh amerikai ember és azok az érzelmet ép oly tényezőnek tekintik mint minden egyebet a világon és arra törekednek, hogy azt is a lehető legjobban kiaknázzák és hasznukra forditsák. Hanem föltéve azt, hogy ő Flossienek egy tudós felfedező iránti szerelmét belevonja is számitásaiba, a nagybátyja rideg számitásai azt bizonyitják-e, hogy a huga érzelmei nem őszinték? Szegény Flossie, folytatta oly hangon, melyben benső küzködésének és lelki kinjának visszhangja ujra felébredt - remélem ő nem fog belenyugodni abba, hogy erőszakosan elválasszák attól, a kit szeret: az elviselhetlen szenvedés volna és ha a szegény lány szerelmében valakinek a segitségére szorulna, hogy a szeretett férfi az övé legyen, én fogom őt támogatni.

Oh minő benső forrongásra vallott ez önkénytelen ajkára tóduló, szenvedélyes kifakadás. Az egyhangu megállapodás után tervbe vett, bölcs elhatározás daczára mennyi titkos ingadozás, mennyi habozó bizonytalanság zokogott fel benne. A hű barátnő meghökkent e meglepő felfedezésre. És az a mult éjjel agyában felvillant gondolat, melyet később mint kivehetetlen ötletet elhessegetett, hogy tán legczélszerübb volna közvetlenül a fiatal ember nagylelküségéhez fordulni, ellenállhatatlan erővel fészkelte meg magát ujra lelkében.

Most már Luiza ez eszmét tettre is váltotta és másnap reggel Péter a következő sorokat kapta abban a perczben, midőn egy álmatlan és végtelenül hosszu éj kinos óráinak virrasztása után felkelt.

- Uram az ön gyöngédségére és finom tapintatára számitva, feltétlenül megbizom abban, hogy ön sohasem fogja kutatni, ki vagyok, sem hogy micsoda ok vezérelt arra, hogy e sorokat önhöz intézzem. Elég az hozzá, hogy e sorok irója valaki a ki önt ösmeri és nagyrabecsüli, anélkül hogy ön őt ösmerné. Nem kétkedem tehát egy percig se abban, hogy ön férfibecsületéhez appeláló kérésemet teljesiteni fogja. Rövid nehány szavam elegendő lesz annak a megértésére, miként saját becsülete megköveteli azt, hogy tovább ne kompromitálja, akaratlanul bár - arról meg vagyok győződve - egy olyan nő mocsoktalan hirét és családi békéjét, ki már nem szabad ura tettének és ki magas állása folytán sok gyülölködő irigység czéltáblája.

Többen látták, hogy ön tegnapelőtt este Monte Carloban magához váltott egy tárgyat, mit az illető hölgy játék közben eladott.

Ha ez a tette magában egyedül álló cselekedet volna, nem birna veszedelmes jelentőséggel.

Hanem ugy hiszem ön tisztában van azzal, hogy az utóbbi hetekben tanusitott magatartása nem kerülhette ki a gonosz nyelvek csipős megjegyzéseit és magyarázatait. Az illető hölgy nem szabad és sokat szenvedett már családi életében. A legparányibb árny, mely szeplőtlen hirnevének fényét elhomályositaná, végzetes katasztrophára adna alkalmat annál, ki őt e magas rangra emelte Ő tán sohse fogja önnek megmondani azt, hogy milyen kinosan érintette őt az ön meggondolatlan cselekedete, melyről utólag értesült. Cselekedjék hát ugy, a hogy becsületes embernek ilyen körülmények közt cselekednie kell; és ne igyekezzék egy oly nő éledébe beférkőzni, kinek nyugodalmát az ön jelenléte csak megzavarhatná. Ne kompromittáljon egy nagylelkü asszonyt, ki annál jogosabban elvárhatja öntől a leglelkiösmeretesebb tiszteletet, mert soha a gyanakvó bizalmatlanság árnya se fért hozzá. Legyen elég bátorsága arra, hogy megtegye azt az egyetlen lépest, a mi elejét veheti a rágalomnak, ha az ugyan még fel nem ütötte a fejét és a mely elnémithatja, ha netán már szárnyra kelt. Hagyja el Cannest néhány hétre. Majd jő egykor nap, midőn ön jóleső örömmel fog visszagondolni arra, hogy megtette a kötelességét, hogy egy kiváló ritka nőnek a szeretet és odaadás ama egyetlen bizonyítékát adta, mely az adott körülmények között meg van engedve: női hirnevének és lelki nyugalmának tiszteletben tartását.

Foë Daniel hires regényének, mely tömör kivonatban nyujtja nekünk az összes mélyreható emberi érzelmek és felindulások összegét, egy örökre emlékezetes részlete van, mely minden időkben jelképéül szolgál annak a lelketrenditő megdöbbenésnek, melyet bizonyos teljesen váratlanul ránk zuduló felfedezés tragikus hatása kelt a lelkünkben... Az a részlet az, melyben elmondja, hogy a remete egész énje velőkig megrendül, midőn szeme az elhagyatott sziget homokján egy meztelen emberi láb friss nyomát pillantja meg. Ugyanily görcsös reszketés borzongott át Péter lelkén e sorok olvasása közben, melyek huszonnégy órai kinos bizonytalanság után végre lesujtó és elvitázhatlan bizonyitékát adták annak, hogy tegnap esti cselekedete nem maradt észrevétlen, hogy meglátták, elárulták. Vajjon ki látta? A tanu neve most már közönyös előtte, mihelyt Carlsbergné is értesült róla.

Ösztönszerü sejtelme nem csalt. A báróné azért hivatta magához, hogy szemére lobbantsa indiszkrétióját, hogy tán örökre számüzze. És az a biztos meggyőződés, hogy az egész beszélgetés akörül fog forogni, a miért ő most oly keserü szemrehányásokkal illeti önmagát, mintha valami főbenjáró vétket követett volna el, oly elviselhetlen nyomasztó sulylyal nehezedett a lelkére, hogy első perczben önkénytelen az a gondolat villant fel agyában, hogy nem megy el az adott találkára, sohse kerül többé a mélyen megsértett nő szeme elé, hanem elmegy innen messze-messze, örökre.

Aztán ujra a levél után nyult és gépiesen ismételte: »Igaza van, nem marad hátra más, minthogy távozzam, kerüljem!« Aztán ép oly gépies mozdulattal, mintha a kékes papirlapra vetett néhány szóból valóságos szuggesztió ellenállhatatlan varázsa áradt volna szerte, megnyomta a csengetyüt, egy vasuti kalauzt kért és utasitást adott, hogy hozzák föl a málháját és irják meg a számlát. Ha az olaszországi gyorsvonat délutáni három óra helyett délelőtti tizenegy órakor hagyta volna el Cannest, a szegény ifju észbontó őrjöngési rohamában tán ki is vitte volna az agyában megfogamzott szökés elhamarkodott tervét, melyet néhány órával később ép oly nevetséges dőreségnek tartott, mint a milyen elodázhatlannak tetszett e pillanatban.

Hanem várnia kellett a vonatra, és az első láz csillapultával, Hautefeuille kezdte belátni, hogy nem szabad szöknie, mint valami tetten ért bünösnek, minden magyarázat nélkül.

Esze ágában se volt, hogy eljárását igazolni igyekezzék; mert a saját szemében is megbocsáthatlan volt ez a hiba. Csak azt nem akarta, hogy Carlsbergné kihallgatás nélkül elitélje őt. Oh, mit is mondhat neki? A találka meghatározott idejéig azzal töltötte a gyorsan elröppenő órákat, hogy ékesnél ékesebb beszédeken törte a fejét. Szegény ifju! távolról sem sejtette azt, hogy az a szuverain hatalom, amely őt ellenállhatatlan, delejes büverővel vonzza a szép asszony felé, korántsem az a benső vágy, hogy előre is elvesztett ügyét védje. A szeretett nő közellétének idegét felajzó varázsa vonzotta őt ellenállhatatlanul feléje; ez az egyetlen, ösztönszerü, mohó sóvárgás melynek hatalma a szerető szivben minden más indulat felett győzedelmeskedve, a legjogosabb harag méltatlankodása és a legegyügyübb félénkség fölött egyaránt diadalmaskodik.

Midőn a fiatal ember a Helmholz villa szalonjának küszöbét átlépte, tulcsigázott izgatottsága végre az alvajárás zsibbadtságára váltott, melynek hatása alatt test és lélek oly benső ösztönök sugallata folytán cselekszik, melyekről alig van tudomásuk. Ez a lelkiállapot azonos azzal az elszánt egykedvüséggel, melylyel az ember nagy veszélyeknek neki megy. Az emberi lélek két alapösztöne; az önfentartás és a szerelem ösztöne minden fontos esetben egyformán működnek; ami ujabb bizonyitéka annak, hogy e két ösztön bennünk oly személytelen, külső és nálunknál hatalmasabb erők megnyilatkozásai, melyek észkormányozta, véges emberi akaratunk szük határain kivül állanak. Ilyen pillanatokban összes érzékeink elzsibbadnak, de egyuttal végtelen élesekké válnak s tulcsigázott fogékonysággal birnak a legkisebb részletek iránt, melyek az énünket eltöltő sovár vágygyal összefüggnek, hanem ugyanekkor minden más benyomás iránt teljesen eltompultak. Ha Hautefeuillenek később eszébe jutottak e döntő órának egész későbbi életére kiható perczei, sehogy sem tudott visszaemlékezni arra, hogy mely uton került szállodájából a nyaralóhoz, és hogy kikkel találkozott utközben. És éber álmából csak akkor ocsúdott föl, midőn a két egymásba nyiló termek egyikébe lépett, mely ép üresen állt. A virágedényekben pompázó virág zamatos lehelletébe sajátságos édes illat vegyült, Carlsbergné kedvencz illatszereinek a kölni viz ambra és chypre vegyületének bóditó illata. De alig hogy egy röpke másodperczig magába szivta e mámoritó illatot, mely Ely képét varázsolta a lelke elé, midőn már is kinyilt a másik terem ajtaja és egybeolvadó női hangok zümmögése szürődött át azon. De ő ezek közül csak egyetlen egyet hallott meg, mely ép ugy a szivébe nyilallott, mint az imént beszivott virágillat. Még néhány lépés és szemközt állt Carlsbergnéval, ki élénk érdeklődés kifejezésével csevegett három mellette ülő hölgygyel. Brionnéval, Bonaccorsi márkinéval és a szép Chézynéval. Valamivel messzebb, a melegházra nyiló nagy üvegajtó mellett ott állt Marsh Florence egy magasnövésü szőke, csuf arczu, és rosszul öltözködő fiatal emberrel beszélgetve, kinek széles vállain hosszu borzas üstöke alatt a tudós észtől sugárzó arcza ragyogott, melyet éles tekintetü és mély gondolkodásu szempár és ifju derültségü mosoly szépitett. Ez volt Verdier Marcel, kit a fiatal lány az amerikai lányok nyilt és fesztelen modorával értesitett az idejöveteléről és ki daczára annak, hogy a főherczeg őt villásreggelire magánál tartotta, tiz perczre megszökött, hogy üdvözölhesse a szeretett nőt.

Ely báróné állva beszélgetett vendégeivel. Nyugtalanul járt-kelt a szobában, hogy benső izgatottságát palástolja, mely tetőpontját érte el abban a perczben, midőn a várva várt vendég végre megérkezett. Ezt persze Hautefeuille távolról sem sejthette. Hogy is sejthette volna, midőn látta a szép asszonyt klasszikus szabásu, sötétkék angol sétaruhájában, minő leküzdhetetlen vágy sarkallta volt az imádott nőt arra, hogy már kora reggel Hautefeuille szállodája felé vegye az utját, mint a hogy Péter is akárhányszor a Helmholtz villa mellett sétált el, hogy az imádott nő ablakait vagy ajtaját megpillantsa és dobogó szivvel visszaforduljon? Hogy is olvashatta volna Bonaccorsi márkiné jóságos kék szemében a benne tükröződő gyengéd részvétet, hogy is vehette volna észre, minő titkos nyugtalanság lobog Brionné szelid barna szemének fenekén?

Mind e jelek egy higgadt megfigyelésre képes szerelmesben édes reményeket szithattak volna; de ő nem látott semmi mást, csak a Carlsbergné szemében felvillanó nyugtalanság szikráját, melyet ő engesztelhetetlen harag jelére magyarázott. És ez a szivébe nyilaló tudat annyira megzavarta, hogy alig tudott a regényes hajlamu olasz nő udvariasságsugallta banális szavaira felelni, ki annyira megszánta a szegény ifju szemmel látható zavarát, hogy maga mellett üléssel kinálta meg.

Hanem a derüs kedélyü, örökké mosolygó Chézyné, a szép kékszemü, szőke asszonyka, sugaras mosolylyal üdvözölte őt, mely rózsás, piczi gödröcskéket csalt üde, fehér rózsasziromra hasonló, czobolysipkája alól ingerlően kifehérlő, gömbölyded arczára. Karcsu dereka, melyhez ugyanily szőrméből készült kis kabátka simult, czoboly karmantyujával babráló szép kecses kacsói és fényes lakktopánkákba bujtatott piczi lábai, azzá a bájos egésszé összeolvadtak, mely a divat kedves bábuit jellemzi.

Milyen jogosult az a nyájas elnézés, melyet a világ ilyen divatbábuk iránt tanusit. Mert puszta jelenlétük elegendő arra, hogy felviditsák a legkomolyabb helyzeteket és szinte könnyed, vigjátéki szinezetet adjanak a legkényesebb és legbonyolódottabb jeleneteknek. Az adott körülmények között, tekintettel arra, a mit Brionné tudott, a mit Bonaccorsiné sejtett és a mit Péter és Ely éreztek, a fiatal ember belépte nagyon kinosan hatott volna mindegyikükre és megnehezitette volna a rendes kerékvágásba való zökkenést, ha a vidám párisi asszonyka kedves madárcsicsergésével meg nem szólal:

- Ejnye, maga meg se érdemli, hogy még szóba is álljak magával, szólt oda pajkos évődéssel. - Ma van tiz napja - folytatta Carlsbergnéhez fordulva, a mióta itt ebédeltünk együtt az ön elutazása előestéjén... Igen épen tiz napja, hogy ez a tisztelt uri ember teljesen eltünt... És én ezt el se árultam nővérének, ki fivérét gondjaimra bizta és lelkemre kötötte, hogy őrködjem fölötte. Igen is uram, Mária önt az én gondjaimra bizta, nem pedig azoknak a szép nizzai és montecarlói hölgyikéknek a gondjaira.

- De kérem, én egy tapodtat se mentem el innen, felelt Péter önkénytelenül elpirulva.

Chézyné könnyedén odavetett megjegyzése nagyon is hangsulyozta, hogy a fiatal ember e meglepő magánybavonulása mily feltünően és pontosan összevág a báróné távollétével.

- Ugy és mit csinált ön tegnap este a trente et quarante asztalnál? kérdé a fiatal asszony tréfás gunynyal. No hiszen, ha ezt a nővére tudná, ő szegény szentül meg van győződve arról, hogy a fivére a délvidék enyhe napja alatt ápolja és gondozza magát és az egészségének él.

- Ugyan kérem, ne bántsák őt, szakitotta félbe élczelődéseit Bonaccorsi márkiné. Hautefeuille velünk jött vissza Monte Carlóból.

- Kérem, hölgyeim ne térjünk el a tárgytól. Ön még nem mondta el nekünk az érdekes kalandja végét, szólalt meg Carlsbergné.

Chézyné ártatlan élczelődései rosszul estek neki, mert látta, hogy azok Hautefeuillet minő kinos zavarba hozzák. Mióta Péter a kis szalonban megjelent, a báróné maga is érezte a szeretett lény jelenlétének ama ellenállhatatlan varázsát, mely a legerősebb akaratot is megbénitja. Soha még büszkébbeknek és nemesebbeknek nem tetszettek neki Péter beszédes vonásai; soha még ily vonzónak nem tetszett a szeme; soha ily csókratermettnek az ajka, soha ily kecseseknek a mozdulatai; soha még szeretetreméltóbbnak nem tünt fel előtte az ifju egész lénye.

És Ely báróné Péter magatartásán megérezte a szenvedély és tisztelet, a bálványozás és félénkség ama vegyes érzelmét, mely oly mindenható varázst gyakorol azokra a nőkre, kik sokat szenvedtek már a férfias durvaság megnyilatkozásától és kik oly szerelemről álmodoznak, melybe nem vegyülnek az érzéki düh haragos fellobbanásai, kik féltékenységtől ment szenvedélyes gyöngédségről, erőszaktól ment boldog, kéjes mámorról ábrándoznak. Szeretett volna rárivalni Chézynéra: »Hallgasson. Nem látja, hogy szavai rosszul esnek neki.«

De ő meg volt győződve róla, hogy a szeleburdi asszonyka szivében a gonoszság és a maliczia egy szikrája sem lakik. Chézyné modern párizsi nő volt csupán; egy alapjában gyöngéden érző és ártatlan teremtés, ki igen becsületes asszony létére, csupa gyerekes könnyelmüségből frivolságot negélyzett és szerette az embereket megbotránkoztatni; ama vigyázatlan és esztelen nők egyike, kik néha becsületükkel és önboldogságukkal fizetik meg együgyü föltünési viszketegüket és telhetetlen mulatásvágyukat. A fiatal asszony rögtön belefogott félbe hagyott elbeszélésébe, melyet Hautefeuille belépte félbeszakitott és mely az egész asszonyka hű képét adta.

- A kalandom végét? Hát kérem, a mint már mondtam, az az illető uri ember amolyan könnyüfajta hölgyikének nézett. Természetes, egy asszonyka, a ki Nizzában egész egyedül ebédel a Londonhouse kis termének egy kis asztalánál! Hát ő szegény nagyban iparkodott, hogy magára vonja a figyelmemet. Egyre krákogott... köszörülte a torkát és köhintett egyet-egyet - szinte kedvem kerekedett őt egy pár pemeteczukorkával megkinálni; - minden perczben hangosan kiáltotta: »Pinczér« csak hogy visszaforduljak. És én meg is fordultam egész diszkrétül; persze, csak annyira forditottam feléje az arczomat, hogy ő megnézhetett, anélkül hogy elnevessem magamat... Pedig jaj, hogy haraptam az ajkamat. Végre megunom a dolgot, fizetek és megyek. Ő is fizet, felkel és utánam jön. Nem tudtam, mit csináljak, addig mig a vonat indul. Ő szépen a nyomomban maradt és én járattam vele a bolondot... Mondják kérem, hölgyeim, nem voltak önök soha kiváncsiak arra, hogy a férfiak, ugyan hogy szólitják meg azokat a bizonyos hölgyeket? Vajjon mit sugnak a fülükbe?...

- Olyan dolgokat, a miknek hallatára valószinüleg megijednék, felelt Bonaccorsiné.

- Én most már, a tapasztaltak után, nem ijednék meg, felelt Chézyné, ép olyan ostobaságokat mondanak nekik is mint nekünk. Hát hallgassák tovább, kérem! Megállok egy virágkereskedés előtt, ő is megáll. Én is nézem a virágokat, ő is nézi. Ujra a fülembe hangzik a krákogása és a dörmögése; a torkát köszörülte, beszélgetésre készült. »Milyen szépek ezek a rózsák!« szólt végre... »Igen, ezek a rózsák nagyon szépek«... »Szereti ön a virágokat«?... Én ép azt akartam felelni. »Igen, uram, nagyon szeretem a virágokat«, midőn egyszerre jobb felől egy hang cseng a fülembe, mely meglepetten odaszól hozzám: Nini Yvonne, te vagy az? Megfordulok és Vera Paulowna nagyherczegnével találom magamat szembe; ugyanabban a perczben pedig észreveszem, hogy az én Don Juanom arcza sötétebb biborra gyul, mint azok a sötétvörös rózsák kelyhei, melyeket az imént együtt nézegettünk és hogy mélyen meghajtja magát ő fensége előtt. A herczegnő pedig orosz kiejtésével ujra folytatja »Ideál, lelkem. Engedd meg, hogy bemutassam neked Sergius grófot, legkedvesebb földieim egyikét... Tableau!«

Alig végezte be a csinos és pajkos kis Yvonne derüs kalandjának nagy lelki gyönyörüségére szolgáló történetét - mert ő e kalandnak végtelenül örült ám, mintahogy egyáltalán gyakorta tapasztalt, ámbár felfoghatatlan dolog az, hogy vannak előkelő nők, kik nagy élvezetet találnak abban, ha a demimonde hölgyekkel egy kalap alá kerülnek - midőn egy váratlan vendég belépte megakasztotta ugy a gáncsoló szót mint a mosolyt a hallgatóság ajkain.

Ez uj vendég senki más nem volt mint Ferencz Henrik főherczeg, ki biborra gyult arczczal jelent meg a szalon küszöbén. Most is mint rendesen nagy füzős csizma volt rajta és magas, czingár testét födő sötét öltönyének mindenféle szinü pecsétjein és kopottságán meglátszott, hogy direkt a laboratoriumból jött.

Tegnap esti kijelentéséhez hiven, elejét vette annak, hogy Verdier a bárónéval reggelizzék, amennyiben ő maga se jelent meg e villásreggelin; hanem mindketten, mint a hogy rendesen szokták, két kisérlet közti időközben valamelyik kemencze sarkában költötték el állva, műhelyöltözékükben, nagy bőrkötényükben; az egyszerü, hevenyészett reggelit.

A villásreggeli után a herczeg sziesta ürügye alatt visszavonult; lehet hogy valóban pihenni akart: lehet, hogy valami oly döntő próbatételt akart kieszelni, melyből megitélheti, minő fokra jutotta Verdier és Marsh Flossie közt fejlődött bizalmasság. Ő persze a báróné vendégeinek nevét egy szóval sem emlitette és Verdier ép oly mélyen hallgatott.

Midőn tehát a szalonba belépve, sólyomszeme észrevette a fiatal embert, ki négyszemközt bizalmasan beszélgetett Miss Florenczczal, szenvedélyes düh kifejezése dulta fel hirtelenül vonásait. Szeme villámokat szórt, amint tekintete az egyik csevegő ki csoportról a másikra siklott. Ha most dühe sugallatát követhette volna, vasra verette volna mindnyájukat, nejét, ez árulás kétségtelen okozóját; Brionnét és Bonaccorsinét, mert Carlsbergné szerette őket; Hautefeuillet és Chézynét, mert e tête à tête elnéző tanui voltak. Nehezen megfékezett indulatossággal a küszöbről kiáltotta oda parancsoló hangon a szoba másik végére:

- Verdier ur!

Verdier megfordult.

A herczeg váratlan megjelenése okozta meglepetés, a szeretett nő szeme előtt ily módon való megaláztatás szégyene; a soká némán elviselt nyüg elleni türelmetlen föllázadás vegyes érzelmei reszkettek hangjában, midőn röviden válaszolt:

- Fenséges Uram!

- Szükségem van önre a vegymühelyben. Jöjjön, kérem, tüstént.

Most Verdier szemében gyult fel a harag villáma. E visszataszitó jelenet tanui látták, mint küzd e kiváló szellemre valló férfiarczon egy perczig a hála és a büszkeség tragikus harczot. Mert a főherczeg kiváló jóságot tanusitott volt több izben a fiatal ember családja iránt és oly pénzbeli szolgálatokat tett neki, melyek nyomasztó sulylyal nehezednek a lekötelezett lelkére, mihelyt jóltevőnk visszaél a köteles hálával.

Verdier még mindig merőn nézett a főherczeg arczába. Egy igaztalanul elvert kutya vet ilyen pillantásokat a gazdájára. Vajjon ráveti e magát, vagy engedelmesen lelapul előtte? Hanem a fiatal ember sokkal jobban ismerte a főherczeget, semhogy a felindultság e perczében nyiltan mert volna szembe szállni vele. Attól félt, hogy ez őrjöngő dühtől elvakitott ember haragja fékét veszti és hogy sértő durvaságának arczátlan kifakadása Florenczera talál rázudulni. Tán érezte azt is, hogy megfizetett és lekötelezett alattvaló létére férfias méltósága megköveteli azt, hogy a legkifogástalanabb udvariasságot tanusitva, magaviseletük kirivó ellentétével bosszulja meg urának megbocsáthatlan durvaságát.

Néhány másodpercznyi kinos habozás után nyugodtan szólt:

- Jövök, fenséges Uram.

És kezet nyujtva Miss Marshnak, életében először vonta ajkaihoz piczi kacsóját és tiszteletteljesen megcsókolta rózsás ujjait.

- Bocsánatot kérek, nagysád, hogy kénytelen vagyok ily gyorsan távozni; de remélem, lesz alkalmam rövid idő mulva tiszteletemet tehetni. Hölgyeim, uraim!

És udvariasan köszöntve a jelenlevőket, követte félelmetes urát, ki váratlanul toppant be és ép oly sebesen forditott hátat a szalonnak, midőn látta, hogy Verdier miss Florenczénak kezet csókol.

A szalonban pedig mély csend állt be; ama kinos szünetek egyike, melyek rendszerint a legegyszerübb illemszabályokkal ellenkező heves jeleneteket követik oly esetben, ha a jelenlevők nem adhatnak hangos kifejezést rosszaló méltatlankodásuknak.

Se Brionné, se Bonaccorsiné, se Chézyné nem mertek Carlsbergné arczába nézni, ki az egész idő alatt merőn nézett farkasszemet a főherczeggel, mig szeme, férjének haragos pillantásaival összevillogva, kihivó daczczal állta ki fenyegető tekintetét és ki most minden tagjában reszketett a vendégei előtt rajta ejtett meggyalázás fölötti dühében. Marsh Florencze egy kis asztal fölé hajolva ugy tett, mintha zsebkendőjét, keztyűit és illatszerüvegcséjét keresné, hogy az arczán szembeszökőn tükröződő zavart palástolja. Hautefeuille pedig ennek a társaságnak kuliszatörténeteiből annyit ösmert csak, a mennyibe Corancez, ügyes adagokban el-elcseppentett indiskrécziója beavatta. Az amerikai lány és Verdier Marczel közt szövődő szerelmes viszonyról tudomása sem lévén, mi sem volt természetesebb, minthogy a főherczeg ezen különös magaviseletét összeköttetésbe hozta azzal a rögeszmével, a mely agyában megfogamzott. A kémkedési rendszer megtermette a gyümölcsét; a főherczeg értesült az ő indiszkrét cselekedetéről. - Azzal persze ő maga sem volt tisztában, hogy ez az indiszkréczió mért lobbantotta Carlsbergné férjét ily szilaj haragra.

Hanem mióta a főherczeg dühtől lángoló szemébe nézett, biztosra vette, hogy az ő jelenléte lovalta be a házi gazdát e féktelen haragba. Oh, vajjon megbocsáthatja-e néki az imádott nő azt, hogy miatta telik meg szenvedéseinek amugy is szinültig teli serlege uj szenvedés cseppjével. Végre Chézyné törte meg a kinos csendet, a ki az órára tekintve, tettetett sietséggel bucsuzott el a bárónőtől.

- Jaj, lekésem a vonatról. Én ma este Monte Carlóban akarok még ebédelni... No de a farsang után elég lesz a mulatságból. Akkor szépen otthon csücsülünk és kiheverjük a sok kiadást! Isten veled, édes, édes Ely!

- Mi is megyünk, szólt Bonaccorsiné, Yvonne karjába kapaszkodva, meg akarom vigasztalni azt a nagy gyermeket.

- Oh kérem, az fölösleges, nem szorulok én vigasztalásra, felelt Florence.

És sajátságos, szilárd hangon tette hozzá:

- Erős akarattal mindig eléri az ember a kitüzött czélt... Ugy-e gyalog megyünk? kérdé a márkinéhez fordulva.

- Akkor azt ajánlanám, hogy menjenek végig a kerten és én elkisérem önöket, szólt Brionné.

A kertbe vezető melegház ajtaja bezárult. Ely báróné egyedül maradt Hautefeuille Péterrel. Mindketten hosszasan hányták-vetették meg, hogy mit mondanak majd egymásnak e négyszemközti beszélgetés alkalmával.

Mindketten egy és ugyanazon erős elhatározással, egy és ugyanazzal a tántorithatlan akarattal jöttek e találkára; mert Ely báróné feltette magában, hogy Pétert ép arra az önkénytes távozásra kérje, melyet a nemeslelkü szerelmes fel akart ajánlani hölgyének. Hanem az a váratlan jelenet, melynek szemtanui valának az imént, mindkettőjüket felizgatta. A fiatal asszonyka fékezhetlen és heves kedélyének legrejtettebb mélységeit dúlta fel az imént szenvedett sértés; a lázadásra kész, vad ösztön, melyet szerelme eddig lecsillapitott és álomba ringatott, ujra felébredt szivében.

Büszkeségének sajgó sebe, melyet egy gyöngéd érzelem hatása szinte behegesztett, ujra felfakadt és vére ujból kibugyant. És ő ismét megérezte a sors igaztalan keménységét, mely őt védtelenül kiszolgáltatja ennek a rettenetes herczegnek, ifjusága gonosz szellemének. Hautefeuillenek lelkében pedig a herczeg zsarnokságáról és féltékenységéről keringő komor és homályos legendák, melyek innen-onnan jutottak volt a fülébe, egyszerre alakot öltöttek. És az a vizió, melyet a képzelem néha lelke elé idézett és melyben látni vélte mint állnak egymással szemben a házastársak, a sértő és fenyegető férj és a sértett és lenyügözött hitves, puszta gondolatnak is elviselhetlen volt.

Most pedig örökre feledhetetlen jelenetben testet öltött ez a vizió ama rövid néhány percz alatt, mit a főherczeg neje termeiben töltött.

A rövid jelenet, melynek Péter tanuja volt, egy csapással egész más emberré változtatta. Az olyan jellemnél, a minő Péteré volt, kik csupa gyöngédségből és lelki tisztaságból vannak össze szürve, a habozó határozatlanság többnyire tulságig vitt lelkiismeretességnek és az ingadozó gyöngeség más emberek érzékenysége iránt tanusitott kiméletnek tudható be. Hanem mihelyt valami positiv kötelességgel, valami reális helyzettel állanak szemben, egyszerre, hirtelen beáll a változás; erélyük elnyomott rugói felpattannak bennük; egész lényük megváltozik és ujjá ébred. Az a gondolat, hogy ők a szeretett lénynek valami szolgálatot tehetnek, elegendő arra, hogy őszinte ragaszkodásukból azt az erőt meritsenek, mely jellemükből hiányozni látszott. Péter azt hitte, hogy nem fogja elviselhetni a báróné szemének átható tekintetét, ha majd azt olvassa benne, hogy ő mindent tud. És ime most alig várta, hogy önmaga bevallhassa; mert az az ellenállhatatlan, szenvedélyes vágy ösztönözte, hogy őszinte nyiltsággal mindent bevallva, megvezekeljen önhibájáért, ha ugyan ő az okozója az imént szenvedett gyalázatnak.

- Uram, szólalt meg végre a báróné, a kölcsönös magyarázatokat megelőző, nyomasztó hallgatást megtörve, mely még kinosabb volt, mint maga a mondanivalójuk, én azt irtam önnek, hogy kissé komoly, kissé kényes tárgyról akarok önnel beszélni. De mielőtt annak feszegetéséhez hozzáfognék, arra kérem, hogy ha mai beszélgetésünk folyamán oly szavakat találnék mondani, amelyek önt netán kellemetlenül érinthetnék, legyen meggyőződve róla, hogy magamnak is igen nagy áldozatomba kerül minden szó.

Aztán ujra hangsulyozta:

- Nagy áldozatomba kerül.

- Oh, nagyságos asszonyom, felelt Péter, ön attól fél, hogy szavai tulságos kemények?... Ön ki joggal szabhatná rám a legszigorubb büntetést? Hanem tudja meg, kérem, előbb azt az egyet, hogy nem illethet engem keserübb szemrehányásokkal, mint a minőkkel saját bünbánó lelkiismeretem gyötör azóta.

- Igen, tette hozzá szenvedélyes önvád hangján, ezek után amiket most láttam és hallottam, soha, soha nem fogom megbocsáthatni magamnak azt, hogy én bár akaratlanul is csak a legkisebb kellemetlenséget is okoztam önnek. Mindent tudok! Egy névtelen levél, mely az ön levelével egyidejüleg jutott a kezembe, mindenről értesitett, és tudatta vélem, hogy hivatlan szemek kilesték tegnapi elhamarkodott tettemet, midőn az ön eladott csecsebecséjét magamhoz váltottam. A szemtanuk egyike sietett ezt önnek besugni; tudom és sejtem azt is, hogy ön mikép itéli meg ezt a meggondolatlanságot. Nem merem kérni, hogy bocsássa meg indiskrécziómat... Mindjárt az első perczben meg kellett volna gondolnom e lépés horderejét... Csakhogy én akkor nem tudtam józanul gondolkodni. Láttam, hogy az a nyomorult uzsorás zsebre dugja azt a kedves apróságot, melyet az ön ujjai gyakran forgattak az én jelenlétemben... És az a gondolat, hogy ez a csecsebecse, melyhez az ön képe, az ön emléke füződik, holnap e rettenetes játékbarlang valamelyik boltjának a kirakatába kerül; vagy tán ama undok, czéda nők egyikének birtokába talál jutni, a kik közül tegnap este egyik másik elsurrant mellettem, a roulette terem asztalánál - az a gondolat, bevallom, majd megőrjitett, és győzedelmeskedett a józan ész sugallata, a köteles tisztelet és tartózkodás fölött... Látja kérem, nem is igazolom magamat, nem mentegődzöm. Tudom, hogy hibáztam. Hanem tán jogomban áll azért az egyért esedezni, hogy higyjen a szavamnak, ha biztositom, esküszöm, hogy még ez elhamarkodott szeleburdiságomban, még megbocsáthatlan tapintatlanságomban is a legmélyebb tisztelet nyilatkozott meg...

- Soha sem kételkedtem az ön lelki nemességében, felelt Carlsbergné. E naiv esedezés szivből fakadó heve mélyen meginditotta. Kétszeresen érezte e fiatalos gyöngédség, ez élénk hév varázsát, ama nyers, durva magaviselet után, melyet a főherczeg, egynegyedórával előbb, ugyan e helyen, megengedett magának vele szemben. De az emlitett névtelen levél irójában Brion Luizára ösmerve, a barátság ez ujabb titkos jele is mélyen meghatotta és vissza akarta terelni a beszélgetést arra a tárgyra, melynek megpenditésére bölcs tanácsadója unszolta volt. Hasztalan és félszeg kisérlet, melyet kinos zavarában mind tágabbra meresztett nagy szemének zavarodott tekintete, lázasan pihegő kebeléből önkénytelenül feltörő sóhajai, szerelemtől reszkető hangja meghazudtoltak.

- Nem, ismételte ujólag. Soha sem kételkedtem benne. Hanem ön tudja, milyen gonosz a világ és abból a névtelen levélből, amit kapott, megláthatja...

- Nem, nem, szakitotta őt félbe Péter szenvedélyes fellobbanással, nem fogok rászolgálni ismételt figyelmeztetésre. E levél nélkül is beláttam volna, hogy a világ gonosz és könyörületlen...

- És még ennél is világosabban látom be e perczben, tette hozzá buskomor elszántsággal, melyben erővel elfojtott zokogás rezgett, hogy mi a kötelességem... Tudom, mit kell tennem. Hála Istennek, van mód rá, hogy jóvá tegyem tegnapelőtt elkövetett indiskréciómat és most csak azért jöttem el, hogy megmondjam önnek: Asszonyom, elmegyek innen, elhagyom Cannest, és ha szabad remélnem, hogy ujra meg fog ajándékozni jóindulatával és becsülésével, midőn ezt megteszem, ugy, ha nem is boldogan, de könnyebb szivvel fogok elbucsuzni.

- Ön elmegy? - ismétlé Ely gépiesen.

- Ön el akar menni? suttogta ujra.

És merőn nézett Hautefeuille szemébe. Látta ezt a finom metszésü arczot; ezt a benső meghatottságtól fátyolos, szivreható tekintetet, melynek szeretetteljes édessége lelkének eddig ösmeretlen hurjait hozta rezgésbe, ezt a remegő, csókos ajkat, mely körül még most is az elröppent szavak okozta fájdalom vonaglott. És az a gondolat, hogy örökre le kell mondania a szeretett férfi boldogitó jelenlétéről egyszerre elviselhetetlen fizikai kin világos tudatával nyilallt át lelkén, ugyan e perczben pedig szivén ama végtelen gyönyörüség mámoritó sejtelme rezdült át, melyben megittasulnának, ha mindketten korlátlanul átengednék magukat ama ellenállhatatlan ösztön csábjának, mely őket egymáshoz vonzza. Akaratereje megcsappant, mint hirtelen megnyilt zsilip, melyet az ellenállhatatlan erővel felcsapó vágy hullámáradata áttört és hangos kifejezést adva gondolatainak, szenvedélyesen felkiáltott:

- Nem, nem fogsz elmenni; nem szabad elmenned! Oh hisz oly elhagyatott, oly boldogtalan, oly nyomorult vagyok! Nincs köröttem egyetlenegy őszinte jó barátom se, senki, senki, senki! És téged is elveszitselek!

Oly szenvedélyes mozdulattal pattant föl ültéből, hogy Hautefeuille is talpra szökött; aztán eszményi érzelemtől átszellemült arczczal, melyen a szerelem tulvilági glóriája felragyogott, észbontó szépségének kápráztató varázsával közeledett feléje. Egész lelke ajkaiban és szemeiben összpontosulva, égi tünemény emberfölötti szépségét kölcsönözte neki, amint szenvedélyesen megragadva Péter mindkét kezét, oda sugta a fülébe, mintha e kézszoritással és e szerelmes suttogással örökre akarta volna lelkeiket együvé olvasztani, egymáshoz lánczolni, elválaszthatlanul összeforrasztani.

- Nem, nem, nem fogsz elhagyni. Nem hagyjuk el egymást, mert szeretsz, és mert én is szeretlek!

(VÉGE AZ ELSŐ KÖTETNEK.)

MÁSODIK KÖTET.

V.

Tizenöt nap mult el azóta, hogy Carlsbergné daczára szent igéretének, szilárd elhatározásának, tépő lelkifurdalásának és egy közeli katasztrófa kikerülhetetlen biztonságának, bevallotta Hautefeuille Péternek azt a lángoló szerelmet, melylyel őt szerette.

A »Jenny« tengerre kelésének napja is elérkezett. Ely és Péter egymás mellett állottak a yacht fedélzetén, melyre kivülök még Bonaccorsiné, miss Florence meghitt barátnéja, és a csinos kis Chézyné a férjével voltak hivatalosak. Ez utóbbiak feladata az volt, hogy a commodorét foglalkoztassák és figyelmét eltereljék. Igy nevezte ugyanis Marsh Dickiet tréfásan az unoka huga és ez elnevezés jogosan illette meg; mert a fáradhatatlan Marsh Carlyle egy perczre sem távozott a kormány-hidról, a honnan czéhbeli tengerész szakértelmével kezelte és kormányozta az egész csarnakzatot. Mert a marionvillei vasutkirály szemében hintón járni és azt nem maga hajtani, hajón utazni és azt nem maga kormányozni, csak annyi volt, mintha nem lett volna se kocsija, se hajója. Nem is volt az merő dicsekvés, ha néha azt mondotta:

- Ha holnap tönkre találnék menni, huszféleképen tudnám megkeresni a kenyeremet, és huszféleképen tudnék uj vagyont szerezni... Gépész vagyok. Kocsis vagyok. Ács vagyok. Kormányos vagyok... Hosszu tengeri utakra begyakorlott hajóskapitány is vagyok.

Ama verőfényes reggelen, midőn a »Jenny« Genua felé vette utját, az ohiói ezermester, a dicsekedve megemlegetett husz mesterség közül ez utóbbit gyakorlotta. Távcsövével kezében, egy nagy tengerészi térképpel maga előtt, ott állt aranyzsinóros kapitánysipkájával a fején a kormányhidon és oly lelkiismeretes, feszült figyelemmel kormányozta a vitorlázatot, mintha kerek e földön soha egyéb gondja nem lett volna, mint hogy egy hajó matrózszemélyzetének rendeleteket osztogasson. Benne a lehető legnagyobb mérvben megvolt a hatalmas munkaerővel biró emberek ama közös vonása, hogy bármihez fogott is, mindig egész lelkével annak szentelte magát.

E perczben ez az egész sötétkék, szelidhullámos, mély tenger, ez az alig rezdülő, mérhetetlen azurlepel Marsh szemében egy nagy versenytér volt csupán, a hol az angolok legnagyobb nemzeti sportjának, a küzdés élvezete kedvéért vivott küzdelemnek hódolhatott. Jobbról, tőle ötszázméternyi távolságban, a tenger és az égbolt együvé olvadó kék hátterén egy másik jacht kötélzete sötétlett, mely feketére festett éles orrával teljes gőzerővel szeldelte a hullámokat. A »Dalilah« volt az, Lord Herbert Bohun hajója. Mindkét hajót jóval megelőzte egy harmadik, ugyanez irányban, de balra haladó yacht, mely ép oly galambfehér volt, mint a »Jenny«, de jóval terjedelmesebb. Ez a harmadik hajó az »Albatrosz« volt, a Cannesban nyaraló orosz nagyherczeg kedvencz játékszere. Az amerikai bevárta, hogy a másik két hajó előbb induljon utnak, mint az övé, azzal a hallgatag szándékkal, hogy aztán nyomukba érjen és diadalmasan elibök vágjon A két yacht rögtön elértette a szándékát és hallgatag verseny fejlődött az orosz herczeg, az angol lord és az amerikai milliomos között, kik mindhárman egyaránt rajongtak a tengeri sportért és mindhárman ép ugy dicsekedtek a hajójukkal, mint a hogy fiatal emberek szoktak hivalkodni a lovaikkal vagy a szeretőjükkel.

Mig Marsh Dickie a hangfelfogó készülékbe kiáltotta be utasitásait, szemében ez az egész tengersikság egy eszményi mértani ábra képét öltötte; egy mozgó háromszög képét, melynek három csucsszöge a három hajó volt. Ő a szó szoros értelmében nem látta az előtte feltáruló csodaszép látóhatárt; előtte hiába bontakoztak ki a violaszin ködbe burkolt Esterel hegyfok hosszu, sötét hullámvonalai, sziklaszakadékainak sötét hasadékai és előfokainak csipkés tagozata; hiába nyult el a hullámok mentén a cannesi kikötő moloja, a felette lépcsőzetesen emelkedő ódon várossal és égbenyuló templomával, e szép reggel verőfényében, mely oly kristálytiszta és átlátszó volt, hogy a házak minden egyes parányi ablakát, a kertek minden fasudarát meg lehetett volna számlálni. Hiába zöldelt a háttérben a grassei halom, dus vetéseivel, mig a tengeröbölben a hófehér villák sorrafüzött drágagyöngyökként fehérlettek a kertek zöld foglalatjában és a smaragdszinü szigetcsoportok sötétzöld oázisokként köszöntöttek feléje az Antibes magányos, tengerbenyuló csucsán. E tengerbenyuló földnyelv, valamint a szigetcsoportok fái, a hatalmas ernyős piniák mind egy oldal felé hajló koronái és törzsei e tengerpart örök drámájáról regéltek, a mistral és a hullámok e perczben szünetelő, örökös csatájáról. Mit törődött Marsh Dickie mindezzel? E fölséges reggel csodaszép üde verőfénye és kedvező szélcsendje csupán megnyerendő vagy elvesztendő játszmájának egy esélye volt.

Egy habfellegecske se homályositotta az óriási, cseppfolyóra olvadt zafirlap tiszta tükrét, melyen a »Jenny«, a ketté szeldelt hullámok rhytmikus mormolása közepett tovasiklott. Egyetlen egy bárány fellegecske, egyetlen egy felhőfoszlány se vonult el az ég sugárderüs boltozatán, melyen a nap a kristálytiszta légben vigan, mosolyogva terült szét, és gyönyörittasan kibontva sugárkelyhét, szerteárasztotta fényporözönét. Mintha csak összeesküdtek volna az ég, a tenger és a part, hogy valóra váltsák a chiromanta Corancez jóslatát, ki titkos arájának a leggyönyörübb időt jövendölte volt. Bonaccorsi Andriana megemlékezett erről a jóslatról, a mint ő és Florence a Jenny lobogójának szineiben tartott, piros és feketecsikos fehér alapon egyforma regattaöltönyükben egymás mellett könyököltek a hajó párkányzatán és a mindig közelebb és közelebb érő »Dalilah«-ra szegezték szemeiket.

- Emlékszel még a montecarlói estére? szólt a márkiné. Hogy megjósolta előre ezt a gyönyörü időt a kezünk vonásaiból!... Mondd kérlek, nem csodálatos dolog e az?

- Belátod hát, hogy minő alaptalanok voltak előbbi aggályaid? No, ösmerd be őszintén!... Lám, ha az egyikben igaza volt, igaza lesz a többiben is... Nagyon kellemes éjszakát fogunk tölteni a nyilt tengeren, tán alszunk is egy-egy jót; aztán holnap kora hajnalban kikötünk Genuában.

- Jaj, ne bizakodjál oly nagyon a jövőben, tiltakozott a márkiné, babonás félelemmel horogba akasztva az ujjait, hogy ezzel a balsorsot megkérlelje, az bajt hozhat ránk.

- Ugyan, már micsoda bajt hozhatna ránk? Ilyen tiszta ég, ilyen sima tenger mellett, ilyen madárszárnyu hajón és ilyen gyakorlott személyzettel...

- Mit tudom én... Hátba Lord Herbertnek eszébe jut, hogy mind végig versenyt halad velünk és Genuába követ?

- Versenyt halad velünk, mikor mi a Jennyn vagyunk, ő meg a »Dalilah«-n... No! hát csak kisértse meg, ha tud... Nézd csak, nézd, minő rohamosan kisebbedik a távolság közöttünk; hisz már is utól értük... De csitt... Chézy és a neje felénk tartanak... Nos! Yvonne, szólt oda vigan az aranyszőke, rózsás arczu, csinos, fiatal asszonykának, kinek sugár, karcsu babaalakját fehér sergeruha födte, melynek széles hajtókáira élénk szinekben volt kihimezve a hajó lobogója... nem ijeszti meg magát a hajó sebes menete?

- Engem? kiáltott föl Chézyné nevetve és a hajó mentének forditva mosolyderüs arczát, teli tüdővel szivta magába az üde, csipős, tengeri szellőt. Ez a levegő és ez a gyors tovasiklás ugy részegit, mint a pezsgőmámor.

- Látja ön amott a fivérét, márkiné? kérdé Chézy, ujjal mutatva a Dalilah fedélzetén ácsorgó urak egyikére... Ott áll a herczeg mellett... ejnye, lánczos lobogós!... De haragudhatnak ezek most ránk. És amott látja a dakszlikutyáit? Nini, hogy futnak föl és alá azok a kis borzebek, akár csak a patkányok. Várjon csak, hadd boszantsam Navagerot...

És két kezét tölcséralakulag illesztve a szájához, teli torokkal kiáltotta oda e szavakat, melyeknek rejtett, gúnyos jelentőségéről neki magának se volt fogalma!

- Halloh, Navagero, ha van valami sürgős elintézni valója Genuában, ezer örömmel vállalkozom rá.

- Nem értette, vagy ugy tesz, mintha nem értené, hanem várjon csak, ezt mindjárt meg fogja érteni... Nem néz ide a walesi herczeg? Nem?...

És a csintalan asszonyka piczi, rózsás ujjaival a legimpertinensebb fittyet hányta, aminőt valaha szép asszony hányt oly férficsoportnak, melynek tagjai között királyi herczeg is volt.

- Jaj, a főherczeg meglátta, szólt és ugy elnevette magát, hogy a könyje is kicsordult utána... Sebaj, ő olyan jó gyerek! És ha nem tetszik neki - hát akkor tegyen róla.

Abban a perczben, midőn a pajkos párisi asszonyka e tiszteletellenes, gyerekes csintalankodásra vetemedett, a két yacht végre szorosan egymás mellé került. Egy jó negyedóráig igy haladtak előre a nélkül, hogy egyik a másikat tulszárnyalta volna; a hullámokat átszelve, a levegőt hasitva iramlottak előre, óriási hatalmas aczéltüdejük lihegésével; két egyenesen égbe szálló fekete füstoszlopot okádva, melyek a szélcsendes, enyhe égben alig rezdültek meg. Mögöttük a sötétkék tükörlapon egy zavaros, zöld, mélyen felszántott vizbarázda kavargott egy hosszu, mozgó és ringó, két oldalán ezüstsallangos smaragdvonal, melyen egy vitorlás és evezős bárka tánczolt és ringatózott.

A bárkában egy egész csoport fiatal ember szorongott, kik abban lelték gyönyörüségüket, hogy a hajó fodros hullámain ringatóznak.

Ez őrült hajsza sebessége dacára, bámulatos, szinte hihetetlen és kisérteties volt a Jenny födélzetének mozdulatlansága. A három hölgyből álló csoport közelében levő kis, mozgó asztalon a velenczei üvegből csiszolt, nagy virágvázákban alig rezdült meg a viz. Nagy bibor kelyhü és halványsárga rózsák hullatták el benne lassan-lassan illatos szirmaikat. A virágok tőszomszédságában és illatárjuk büvkörében ült Carlsbergné. Szép kezének egyikéről levetette a keztyűt és karcsu ujjai szeretetteljesen simogatták a szép virágok kinyilott bársonyos kelyheit. Merengő tekintete felváltva majd a mellettük prüszkölve tovasikló Dalilahn és a csodaszép tiszta láthatáron, majd utitársain és a mérhetetlen tengeren, majd Hautefeuille sudár alakján nyugodott meg, ki Chézyék mellett állt, de minden perczben feléje fordult. A sebes haladás okozta szellő meg-meglebbentette a fiatal ember deli alakjához simuló tengerkék matrózbluzt és a hófehér velez nadrágot és ugyanaz a szellő rhytmikusan meg-meglobogtatta a zubbonyt. Ely báróné karcsu derekának idomait elárulta és selyemmousselin nyakcsokrának hosszu szalagvégeit, melyek jól festettek puha, piros és fehér koczkás szoknyájához. Mindkettőjük szemcsillagában mámoros, lázas életöröm leplezett tüze izzott, mely harmonikus összhangban állott a csodaszép délután sugaras ragyogásával. Oh mennyire elütött ez a mai mosolya, a szerelmes nő gyöngéd és édes mosolya, aki tudja, hogy szeretik; attól a bágyadt szomorú mosolytól, melyet tizennégy nappal ezelőtt Corancez tréfás élczelődései deritettek arczára.

Rendesen oly halovány orczáit alig észrevehető rózsás pir hamva vonta be az élet zománczával; félig nyitott ajkai mohón szivták magukba a tenger jóleső csipős szellőjét és a virágok ittasitó illatát; felderült homlokán szétoszlott a gondolkozás komoly fellege. Oh mennyire elütött ő maga is most attól az Elytől, ki a Brion-villa kertjében a tündérszép, enyhe, délszaki éj csillagos ege alatt elátkozta a természet érzéketlen szépségét. Minő édesnek és lágyszelidnek találta most ugyanazt a természetet, a szerelmes ifju közvetlen szomszédságában; oly édesnek mint a rózsák illatát, melyeknek sziromgömbjét ujjai meg-megsimogatták; oly csókos kéjelgőnek mint a tenger felöl el-ellebbenő lágy szellőt; oly mámoritónak mint a körötte végtelenbe vesző égboltot és a tenger határtalan sikját. És minő gyöngéd elnézés enyhe világitásában látta ő most a kis társaság többi személyeinek apró fogyatkozásait, melyek fölött akkor este oly könyörtelenül pálczát tört. Bonaccorsi márkiné örökös rettegő habozása, Marsh Florence megfontolt higgadtsága, Chézyné illetlen magaviselete, mindez most elnéző mosolyra deritette csupán.

Szokásai ellenére még azon az együgyü és nevetséges, fontoskodó nagyképüségen se bosszankodott, melylyel Chézy feszitett. Egyenesernyőjü, kék tengerészsipkájával fején, mereven feszengett közöttük és a magasrangu vendég leereszkedő pöffeszkedésével magyarázgatta nagy komolyan, hogy mért különb a »Jenny« a többi hajónál és csak ugy dobálódzott azokkal a mükifejezésekkel, amelyeket Marsh ajkairól lesett el.

- Dickie rögtön hozzánk fog csatlakozni, mihelyt a másik yachtnak elébe kerülünk, szólt, aztán a matrózok egyikéhez fordulva hozzátette: John, mondja meg a főszakácsnak, hogy egy negyed óra mulva készen álljon a thea.

Aztán Carlsbergnéhez szólt oda.

- Ön itt rossz helyen ül, báróné. Százszor megmondtam én már Marshnak, hogy a karosszékeket máskép kellene elrendezni... Néha a legszembeötlőbb dolgokat se látja, csudálatos... Nézze, kérem ezeket a szőnyegeket, ezek ritka valódi bokkarai kárpitok, mesterművek... Ilyen hatot vásárolt ő Cairóban és, akár hiszik akár nem, még most is lenn penészesednének a teherkabinban, ha én nem bukkanok rájuk... És milyen jól festenek ezek a disznövények itt a födélzeten, ugy-e? Jaj uram, Istenem, ha nem tudnám, hogy Marsh teetotaller[5], azt mondanám, hogy mélyen talált belenézni a kupa fenekére!

- Nézze, milyen közvetlen közel haladunk el az »Albatrosz« mellett! Rémitő... Jaj, összeütközünk!... Nem! Nem!... Ezt nevezem aztán ügyes kormányzásnak... Teringettét!... A walesi herczeg ide néz... Illő, hogy bocsánatot kérjünk... Felséges uram, reméljük, hogy császári fenséged nem haragszik ránk.

És mély meghajtással üdvözölte a walesi herczeget, egy óriási termetü, széles, jóságos arczu embert orosz muzsiktypussal, ki maga is tapsolt a »Jenny« diadalának, midőn a hajók egyszerre egymás mellé kerültek és harsány hangon kiáltott oda Marshnak.

- Majd jövőre állok elébe; olyan hajót épittetek magamnak, amelylyel önt meg fogom verni.

- Tudja kérem, hogy én megijedtem, szólt Chézy, midőn Marsh igéretéhez hiven, a kormányzói hidról leszállva, hozzájuk csatlakozott, alig egy méternyire voltunk az »Albatrosz«-tól és egy hajszálnyiba mult csak, hogy komolyabb baj nem történt.

- Én biztos voltam az én hajómban, felelt Marsh egyszerüen. Hanem azért Lord Bohunnal nem mertem volna ezt megtenni. Hisz látták, minő óvatos távolságban maradtunk tőle. Ő képes lett volna arra, hogy neki vágva a hajómnak, fenékbe furja... Ha azok az angolok látják, hogy vereség fenyegeti őket, akkor nincs olyan őrült eszköz, a mihez ne nyulnának.

- Ugyanigy nyilatkoznak az angolok az amerikaiakról, felelt a szép Yvonne pajkos mosolylyal. A szép párisi nő bizonyára az egyetlen teremtés volt, kitől a »Jenny« tulajdonosa ilyenfajtáju tréfát eltürt. Corancez fején találta a szöget, midőn azt mondotta, hogy Marsh a lányát véli látni, valahányszor a pajzán asszonyka szóra nyitja az ajkát. Nem is neheztelt meg rá e hazájára czélzó epigramma kicsinylő éléért; holott más körülmények közt a nevetségességig érzékeny volt, ha valaki kételkedni mert abban, hogy mindaz, ami Amerikával összefügg, nem a legnagyszerübb dolog a világon: - »the greatest in the world«.

- Oh, már megint bántja az én szegény földieimet. Ez rut hálátlanság... Mert valamennyi amerikai, akit ösmerek, fülig szerelmes önbe.

- Ugyan, kedves kommodore, válaszolt a fiatal asszony, ne kontárkodjék a madrigál faragásba. Nem magának való az ilyen édeskedés. Vezessen inkább a theaasztalhoz; bizonyosan felhordták már a theát, ugy-e Gontran?

- Bámulatos emberek, szólt miss Florence halkan, amint nagybátyja és a furcsa házaspár a szalonba levezető csigalépcső felé tartottak... Ugy tesznek, mintha otthon volnának...

- Kérlek, ne légy féltékeny a szép asszonyra, szólt a márkiné. Genuában mindkettőnek olyan jó hasznát vesszük majd; ők lefoglalják majd teljesen a te szigoru nagybátyádat.

- Hiszen az asszony még hagyján volna, válaszolt Florencze, ő legalább derék, jólelkü asszonyka és igen mulattató. Hanem a férje. Tudod, hogy én a nagy, szabad köztársaság gyermeke vagyok és nem szivelhetem azokat az arisztokratákat, kik még akkor is pöffeszkednek és szemtelenkednek, mikor szolga szerepet játszva, élősdi módra uraskodnak mások költségén. Legjobban pedig az bosszant, hogy ez a bamba ember imponál a nagybátyámnak.

- Chézy egy igen szép és kedves asszonynak a férje, semmi más, jegyezte meg Carlsbergné. Az ilyen férjeknek feleségük kedvéért mindent megengednek; igy válnak aztán kényeztetett bábukká. És egy harmincz éves kényeztetett baba sohse lehet valami nagyon szeretetreméltó. Hanem mondhatom, hogy ez a Chézy legalább jó fiu és nagyon ártalmatlan ember, aki a légynek sem vét... Önök lemennek? Én itt fönn maradok. Hozassák fel nekünk a theát, igen? Lesznek olyan szivesek? Azért mondom ugyanis nekünk, mert önt itt tartom, hogy egyedül ne maradjak, folytatta Hautefeuillehez fordulva. - Ösmerem azt a Chézyt, most hogy a versenynek vége, addig nem fog nyugodni, mig apró-cseprőre meg nem mutatja önnek a hajót, akár csak ő volna a gazdája. Hanem legyen nyugodt, én pártfogásom alá veszem önt... Üljön ide mellém.

E szavakkal egy mellette lévő üres karszékre mutatott és e marasztalásában az a szeretetteljes és parancsoló nyájasság nyilatkozott meg, melybe a szerelmes asszony, ki hivatlan tanuk szeme előtt kénytelen érzelmeinek tartózkodást parancsolni, beleolvasztja lángoló szenvedélytől lüktető enyelgéseinek kéjét, amelyeket magába kell fojtania.

Azok a szerelmesek pedig, kik Hautefeuille fajtájából valók, az ilyen utasitásokat oly mély, imádattal határos illetődéssel követik, mely mosolyt csal a férfiak ajkára és könyt a nők szemébe. Ez utóbbiak tudják, hogy az apró dolgokban megnyilatkozó odaadás a benső bálványozás csalhatatlan és igaz jele. Se miss Florenczenak, sem Bonaccorsinénak nem jutott eszébe, hogy gunyolódjék Hautefeuille alázatos engedelmességén. Hanem midőn magukra hagyták a szerelmeseket, azzal az ösztönszerü, bünrészességig elnéző részvéttel, melyet a legbecsületesebb nők is tanusitanak más nők szerelmes regényei iránt, mindaketten önkénytelenül felszólaltak:

- Coranceznek igaza volt. Hogy szereti ő ezt az asszonyt.

- Igen ő most nagyon boldog. De vajjon mi lesz holnap?

Holnap! veszedelmes és titokzatos holnap, a ma összes büneinek kikerülhetlen megtorlója! A fiatal ember nem gondolt veled, mialatt a »Jenny« a rengő hullámokon ringatódzva, gyorsan siklott tova az immár szabadon elterülő bársony felületen. A Dalilah és az Albatrosz a távoli partra boruló kék ködbe vesztek már. A gép még egyet-egyet zihált; még nehány csavarfordulat, és a habokat átszelő hajó körül, alattuk és felettük csupán az örökké mozgó viztömeg és az örökké mozdulatlan égbolt terült el, a melynek pereméjén lassan alkonyodóra hajlott a nap. Valami különös isteni varázsa van télen a provencei verőfényes nappalok alkonyra hajló óráinak, mielőtt az est hirtelen kerekedő hüs szellője átborzong a légen és elhomályositja a tájat. Most hogy a yacht többi vendégei leszálltak az ebédlőbe, a két szerelmes ugy érezte magát, mintha ők ketten volnának egyedül a világon, egy uszó terrasz virágillata és zöld növényzete közepett. Az inasok egyike nesztelenül, mint valami hallgatag és ügyes szellem, melléjük helyezte a kis theaasztalkát, a gyönyörü ötvösmunkára valló ezüst theakészlettel.

A csészéken és tányérokon, valamint a théakészleten domborművű kivitelben hivalkodott Marsh fantaziaszülte és elfogadott czimere - egy mocsár fölött lebegő hid - Arch on Marsh - Marsh ugyanis annyit jelent, mint mocsár és e szójáték, »hid a mocsáron,« mely egészen tulajdonosa izlésére vallott, kidomborodó betükben fénylett a czimer felett. E sokatmondó czimer ezüst mezejének arany volt a hidja, sötéthomokszinü a mocsara.

A büszke amerikai nem sokat törődött a heraldikai helyességgel vagy helytelenséggel; ő e három szint piros, arany és fehérnek, a lobogója három szinének tekintette; és ez a czimer a felirattal együtt azt akarta kifejezni, hogy az ő vasutja, mely hidjainak merész szerkezetéről hires, kirántotta őt a nyomorból, melynek jelképe a mocsár. Ez együgyü szymbolismus sokkal jobban illett volna arra az álombéli szivárványhidra, melyet a két szerelmes e perczben az élet undok mocsarai fölé épitett.

Maga ez a kis rögtönzött uzsona is hozzájárult ahhoz, hogy e röpke pillanatnak meghitt varázsát növelje és oly közös otthon boldogitó illuzióit keltse bennök, melyben mindketten a mindennapi együttlét szakadatlan kéjét élvezik. És a fiatal ember e kéjes benyomásnak hangos kifejezést is adott, miután nehány perczig némán kéjelegtek e háboritatlan magány gyönyörében.

- Minő boldog és édes ez az óra. Édesebb, mint a milyennek álmodtam... Oh ha ez a hajó a miénk volna és mi ketten naphosszakig igy járhatnók be a tengert; én és te, te és én, csak mi ketten; ha egyedül el-elvitorlázhatnánk abba a csodaszép Italiába, melyet veled együtt szeretnék bejárni, Göröghonba, honnan elbüvölő szépséged ered! Milyen szép vagy, Ely! Oh mennyire szeretlek! Istenem! Oh, ha ez az óra örökké eltarthatna!...

- Gyerek te. Semmi se tart örökké és minden órának vége szakad, felelt Ely örömittasan fellángoló, félig lehunyt szemekkel kéjesen magába szíva Péter lelkesült kifakadásának mámoritó édességét.

Aztán, mintegy a szivet átborzongó, szinte testi kinnal vegyes megilletődés visszahatásaként, gyermeteg, bájos makacssággal folytatta.

- Lánykori vén német nevelőnőm azt szokta volt mondani, a park apró énekeseire utalva: »Varrjunk himet róluk és elégedjünk meg a lehulló morzsákkal.« Igaza volt; az embernek a boldogság morzsái jutnak csak ki ez életben... Hanem megfogadtam, - tette rögtön hozzá, hogy a rettenetes szomoruság ezentul nem fog erőt venni rajtad - rajtunk.

E két szót különösen hangsulyozta, mintegy gyöngéd megemlékezésképen arra a sokszor hangoztatott szenvedélyes frázisra, mely érzelgős szerelmi nyelvezetük szótárában már, mint elfogadott szójárás szerepelt. Aztán két csésze théát betöltve, szeliden folytatta:

- Igyuk meg inkább szépen a theánkat, mint ahogy okos emberekhez illik és legyünk most »gemütlichek,« mint az én hazám jó nyárs polgárai.

Igy szólva odanyujtotta Hautefeuillenek az egyik csészét. A fiatal ember gyengéden simogatta meg ujjaival a puha fehér kacsót, mely a szerelmes nőknek oly jól eső dédelgetés édes gyönyörével szolgálta ki a szeretett férfit. Ez az egyszerü érintés mindkettőjük szemében felgyujtotta a szerelmes sugarat és egymás szemébe néztek oly tüzes pillantással, melynek hevében a lelkük egymásba olvadt, összevillant sovár vágy delejes erejével egymáshoz vonzódva. Aztán ujra elhallgattak és e néma hallgatás még növelte az ereikben duló lázas sóvárgást, mely ittasitó mámorba ringatta őket a tengeri szellők üde zamatjával és a rózsák kábitó illatával terhes légben; mig köröttük az élő, mozgó, szendergő hullámok hatalmas szivlüktetése, álmatag mormolásuk rhytmusával, ábrándokba ringatta őket. Annak megértésére, hogy az iménti puszta érintés minő lázasan rezdült át egész valójában, meg kell jegyezni azt, hogy Péter még nem volt a fiatal asszony szeretője a szó szoros értelmében.

Ha a naiv Brion Luiza, ki tervének csuf kudarcza után rögtön elhagyta Cannest, nehogy nagyon is dőre barátnője biztosra vett bukásának szemtanuja legyen, sejthette volna e furcsa viszonyt, tán tovább is vállalkozott volna a küzdelemre.

Ama tizennégy nap alatt, mely a Carlsbergné ajkairól hirtelen elröppent vallomás óta lefolyt, a két szerelmes százszor rebegte el ismételten a szerelem észbontó vallomásait; ajkaik oly mámoritó csókokban forrtak össze, amelyekbe egész lelkük beleolvadt; még e csókoknál is szenvedélyesebb leveleket váltottak; és mégse lettek egészen egymásé. Csak a regényekben követi a szerelmesek ajkára fakadó vallomást rögtön a teljes birás. A valóságban nem ugy van az. Tudja ezt minden kaczér nő és minden gyöngéden szerető férfi, a kinek szivét se a büszkeség, se a korhelykedés meg nem mérgezte még és ki a legforróbb szerelmi ölelés isteni kéjét nem tudja élvezni durva, állatias körülmények között.

Hautefeuille veleszületett finomlelküségét még ama önkénytelen, tartózkodó szemérem is növelte, mely mind azokat a romantikus felfogásu és szüzies ifjakat jellemzi, kik harminczéves korukat elérik anélkül, hogy az érzéki gyönyörökről más tudomásuk lett volna, mit amelyet ritka és hideg, megvásárolt szerelmeskedés révén szereztek, mit rendesen undor és lelkifurdalás követ. Ezeken a gyöngédérzésü és lelkiismeretes férfiakon, kik azt szeretnék, hogy első szerelmük számára megóvhassák szüzies tisztaságukat - habár az nem is sikerül nekik teljesen - oly mély lelki felindulás vesz erőt, midőn az első szerelem pillanata megérkezik, hogy érzelmük rendkivüli hatalma egészen megbénitja őket.

A természet ellenállhatatlan ösztöne arra kényszeriti őket, hogy az eszményi imádattal szeretett nővel szemben oly szerelmi ölelésekről álmodozzanak, a minőkhez hasonlókban aljas teremtések ölében kéjelegtek; és a képek ilyetén társitása ugy bántja a lelküket, mintha ez tiszta szerelmük méltatlan szentségtelenitése volna.

A lefolyt hét mind izgatóbbá vált bizalmassága daczára, Péter nem mert bizalmas találkát kérni az imádott nőtől, ki védtelenül átengedte magát neki abban a perczben, midőn szenvedélye fenséges őszinteségében, nyiltan megvallotta neki szerelmét. Hogy a cannesi társadalmi élet rendkivül éber argusszemét kikerüljék, nizzai vagy montecarlói szállodákban kellett volna találkozniok és Péter e puszta gondolattól is undorodott. És aztán vajjon szorosabb kötelék füzheti e őket majd egymáshoz a végleges birás után, mint a minő szerelmi vallomásuk első édes perczének izzó csókjában füzödött köréjük?

Midőn Ely azt mondotta volt neki: »Szeressük egymást« és keze az ő kezében nyugodott, szeme az ő szemébe mélyedt; Péter az észbontó boldogság váratlan ittasitó mámorába majd belefulva, feléje hajolt és ajkaik összeforrtak.

Amint e perczben a yacht elhagyatott fedélzetén szeme rajta csüggött; lelke mélyében megremegett e csókos ajkak mosolyától, melyeknek forró, kéjes, édes lehelletét ajkán érezte még. És amint szerelmes tekintete végig siklott ruganyos, karcsu alakján, melyben az arisztokrata vér idegesen lüktetett, vissza emlékezett arra a forró ölelésre, melylyel a Helmholtz villa kertjében magához ölelte, két nappal az első vallomás után...

Ely ugyanis zavartalanabb beszélgetés ürügye alatt egy belvédereforma, virággal szegélyzett kettős márványoszlopsorral körülvett szabad térre vezette, honnan kilátás nyilt a tengerre és a szigetekre. Ez oszlopcsarnok közepén egy négyszögletes, porhanyós földből emelt magaslaton óriási kaméliák hatalmas bokrai zöldeltek. Az ágakról le-lehulló vastag, piros, fehér és rózsaszinü szirmok, melyek oly fényesek és simák mint a márvány, sürü rétegekben boritották, illatos virágkárpitként, a talajt. És a sötét, fényes levélsürüségből a kipattant bimbók rózsás, fehér és piros kelyhei ragyogtak. Itt zárta őt karjaiba másodszor még közvetlenebb, még forróbb ölelésben. És aztán harmadszor is karjaiban tartotta őt a gyönyörü Ellen Rock nyaraló kertjében, ama ritka pillanatok egyikében, midőn a boldogtalan asszony rangja rabszolgabilincseitől egy perczre szabadulhatott. Péter ott várta őt és a szerelmes asszony igéző, karcsu alakja végre feltünt mályvaszin ruhájában a kék czinerariákkal, sárga macskaszemekkel és nagy violaszinü kökörcsinekkel szegélyzett ösvényen.

A rózsabokrok mézes illata édes zamattal töltötte el a levegőt - ép ugy mint most - és ők a fehér rekettyebokrok alján, a vörös törzsü sötét fenyők árnyában ültek, melyeknek zöldelő sorfala levezetett a szürke sziklák ölében csobogó kis, azurkék forráshoz. Péter lázban égő homlokát a szeretett nő keblére hajtotta. És most karcsu idomai puszta látására hallani vélte ujra szive lázas dobogását és orczáin érezni vélte pihegő keble isteni körvonalainak bársonyos puhaságát. Mindeme emlékek és még sok más ép oly kábitó, ép oly észbontó benyomás vegyült az édes pillanat izgatott elfogultságába, oly mérveket öltve, melyek szinte tulhaladták erejét.

Benső viharának hullámzó forgataga egész lelkét ellenállhatatlanul elsodorva, ama nem soká bekövetkezendő percz felé vitte, midőn Ely egészen az övé leend. Melyik férfi, a ki igaz szeretettel és tisztelettel csüggött imádott hölgyén, ne emlékeznék vissza fájó megilletődéssel hasonló, kimondhatatlan kéjes gyönyörrel teli pillanatok édességére; az élvezendő boldogságot megelőző mámorra, mely még kábitóbb, még hatalmasabb, még ellenállhatatlanabb, mint a betelt vágy hálás szerelme. De nagyon kevés ám azoknak száma, kik ezt a kimondhatatlan kéjes érzést ily verőfényes, sugaras, ragyogó ég, az örök természet szépségeinek ezer csábja, a mérhetetlen tenger és az azur égbolt éltető, mámoritó szellőjének csókos lehellete közepett élvezhették.

És vajmi kevés olyan férfi van, a kiknek első szerelmét az első, felejthetetlen, imádott teremtést, az idegenszerüség vonzó bája tette még kivánatosabbá; a kinek boldogságát még az a büvös varázs is növeli, hogy a szeretett nő valami olyan rejtélyes, elbüvölő ösmeretlen, mint exotikus virág, melynek illatát még sohse szivta, mint isteni zene, melynek harmoniáját még sohse hallotta.

De ép az a tudat, hogy Ely olyannyira elüt minden más nőtől, kit eddig ismert, hogy alig akadt egy-egy rokon vonásra közte és más nők közt, némitotta el Péter együgyü lelkében eddigi szerelmeskedései okozta lelkifurdalását; és ez feledtette el vele szerelme kinos hátterét, mely különben e mámoritó pásztoróra kéjhabos serlegébe keserü ürömcsepként vegyült volna; elfeledtette vele azt: hogy Ely férjes asszony.

Ely már egyszer odaadta egész énjét egy férfinak és a mig az az egy élt, nem volt joga arra, hogy másé legyen. Péter ugyan már nem volt elég vallásos, hogy a házasságban a szentség mystikus jellegét tisztelje. Hanem nevelésének eltörölhetlen benyomásai, tisztességben megvénült őseinek családi hagyományai sokkal becsületesebb életfelfogásra szoktatták és különben is sokkal derekabb gondolkodásu férfi volt; semhogy meg nem undorodott volna a házasságtörés undok szenyjétől és sajgó, fájdalmas érzésétől; semhogy lelki csömörrel el nem fordult volna a vele járó aljasságtól.

Hanem Elynek volt rá gondja, hogy a főherczeg ne kerüljön többé Péter szemei elé. A főherczeg az utolsó rettenetes jelenet óta alig mutatkozott; külön ebédelt Verdierrel saját lakosztályában. Ez a láthatatlan férj Hautefeuille lelke előtt nem jelent meg máskép csak neje zsarnoka és bitójaként. A felesége nem is a felesége volt, hanem az áldozata és a fiatal ember oly szenvedélyes részvétet érzett iránta, hogy ez a szánakozó részvét elnémitotta minden aggályát; annál is inkább, mert a lefolyt két hét alatt alkalma volt tapasztalni, hogy a szeretett nő lelke mélyén méltatlankodva lázad föl az őt lépten-nyomon kisérő kémkedés, a judásarczu Lambach körötte való szemfüleskedése ellen. Valóban nagyon türhetetlen leskelődéssel üldözhette ez az önkénytes rendőrkém a szegény asszonyt, ha emléke és neve most is feltámadt a fiatal asszony lelkében és ajkain; ebben a boldog pillanatban, midőn mindent el akart felejteni, kivéve a csókos kéjben fürdő eget, a lágyenyelgőn hullámzó tengert, az ég és föld közt mintegy lebegő hajót és lángolószemü kedvesét, kinek szerelmes suttogását hallgatta.

- Emlékszel, szólt Péter, minő nyugtalanok voltunk négy nappal ezelőtt, mikor a szél ugy zugott, hogy azt hittük a yacht nem fog tengerre kelhetni? Mindkettőnknek egy és ugyanaz az ötlete támadt; a Croizette előfokra mentünk és megnéztük, hogy fordul az idő. Térdre borulva szerettem volna azt neked megköszönni, mikor miss Marsh kiséretében megpillantottalak.

- Te meg azt hitted, hogy haragszom rád, mert gyorsan mentem tovább és alig váltottam veled néhány szót... Pedig ép akkor vettem észre Jago-Lambach undok arczát... Oly jól esik az a tudat, hogy mindazok, kik itt velünk vannak, csupa jó barátok, kik álnok árulásra képtelenek. Marsh és az ő unokahuga, meg Andriana márkiné, mindhárman a megtestesitett becsület. Chézyék igen könnyelmü, végtelen frivol gondolkodásu emberek, hanem azért aljasság nincs a jellemükben... Az áruló Judás szomszédsága megmérgezi legszebb perczeinket, még akkor is, ha nem félünk tőle... Az pedig nagyon fájna, ha valaki éltem e szép perczeit megmérgezné.

- Oh értem ez érzést, felelt Péter gyöngéd és jelentőséges pillantást vetve Ely szép arczára; a szerelmes lelkesült pillantását, ki gyönyörittasan tapasztalja azt, hogy mennyire megegyezik a szeretett nő gondolkodásmódja saját érzelmeivel. Hisz mi olyan egyforma emberek vagyunk. Egy megvetésre méltó ember puszta jelenléte elegendő arra, hogy szivem fizikai kin érzésével összeszoruljon... A multkor este, mikor azzal a Navageroval találkoztam nálad, kit Corancez annyit emlegetett, annak a gazembernek a puszta látása elrontotta az egész estémet. Pedig a szivemen nyugodott az a levél, a melyet az előtte való este irtál, azt a melynek végszava az volt: Szeress, amily forrón csak tudsz szeretni és még az se lesz elég.

Összemosolyogtak és ő elmerengve folytatta:

- Sajátságos dolog az, hogy e tekintetben nem minden ember érez egyformán; vannak emberek, még pedig kiváló szellemü és derék emberek, kiknek gyönyörüségük telik abban, ha az emberek gonoszságát ujabb adatokkal bizonyithatják. Van egy barátom, a kinek ilyen a természete; az az Olivier Du Prat, kit már emlitettem és kivel te Rómában ösmerkedtél meg... Öt soha derüsebb kedvben nem láttam, mintha valami kétséget kizáró, szembeszökő, kézzelfogható gazságot tapasztalt. Beh sok kint okozott ő nekem e furcsa hajlamával. És ő amellett a leggyöngédebb szivü, a legmagasabb intelligencziáju, a legfinomabblelkü emberek egyike. Meg tudod fejteni ezt a talányt?

Olivier neve ez ajkakról elröppenve, melyeknek édes hangja megdobogtatta Ely szivét, még pedig ily eszmetársitás révén; minő válasz volt ez a szerelmes asszony iménti sohajára, arra a szenvedélyes, sóhajos vágyra, hogy ez isteni pillanat örömkelyhébe az üröm cseppje ne vegyüljön. Amint e szavak röppentek el Péter ajkáról, a varázs meg volt törve. Ely örömébe egyszerre oly metsző kin vegyült, hogy szeretett volna hangosan felszisszenni. Ime szerelmes regényének első fejezeténél tart még csak és már is megvalósult az, amit nagyon is élesen látó barátnője jósolt. A hallgatás rettenetes poklára van kárhoztatva; arra a hallgatásra, mely ugy fáj és mely kénytelen a vallomás jóleső enyhitését megvonni magától, sőt rettegve kell azt kerülnie, mint a legirtóztatóbb veszélyt.

Oh hányszor támadt fel már hirtelenül az emlékezetében, szerelme legédesebb perczeiben, hajdani kedvese képe. Péter ugyanis könnyedén oda vetett megjegyzéskép emlitette meg egyszer, vig csevegés közben, barátja nevét és a báróné tanácsosnak vélte megmondani, hogy Rómában megösmerkedett vele. Azóta Péter akárhányszor emlékezett meg róla hosszasan.

Ő nem sejtette, hogy minden szava tőrszurásként járja át a fiatal asszony lelkét. Mióta Ely tapasztalta, hogy Hautefeuille ép oly őszinte ragaszkodással csügg Olivier barátján, mint amily igaz szeretettel viszonozza Péter ez érzelmét; ez a tudat örök fenyegetés Damokles kardjaként függött ujhodó boldogsága felett. Olyan érzés fogta el olyankor, mintha szivének minden csepp vére kiömlenék, valami láthatatlan, mély sebből elvérezve.

De nemcsak e rettegett név emlitése járta át a fiatal asszony szivét ily tépő kinnal.

Valahányszor a fiatal ember egy-egy bizalmas meghitt eszmecsere alkalmával, őszintén és ártatlanul mondott véleményt egyik másik ledér kalandról, a melyről a partvidék krónikája hüségesen számot adott, ugyanaz a fájó érzés nyilalt át a lelkén. Ely ilyenkor egyre faggatta Pétert, hogy mondja meg őszinte véleményét, mintegy hogy erkölcsi kérlelhetlenségének teljes szigoruságát megitélhesse. Nagyon fájt volna neki, ha Péter másként gondolkodott volna! Hisz akkor ő nem volna az, a kit ő szeret, nem az a nemes, tiszta lelkiösmeret, melyet az élet mocska még nem fogott meg.

Hanem ugyanakkor szive sajgott a fájdalomtól, midőn azt tapasztalta, hogy Péter gondolkodásmódja föltétlenül elitéli őt, hogy öntudatlanul és mitsem sejtve pálczát tör felette és multja felett. Ilyenkor aggódó, mohó nyugtalansággal nógatta, hogy fejtegesse tovább nézeteit; mert bele akart tekinteni kedvese lelkének mélyébe; és halálos rettegéssel tapasztalta, hogy Péternek, mint minden ártatlan lelkü embernek, az a nézete, hogy a szerelem mindent megmagyaráz és hogy a szerelemnek minden megbocsátható; hanem a szeszélynek meg nem bocsátható semmi és hogy őszintén érző nőnek kétszer szeretnie nem lehet. Valahányszor Péter egy ilyen kitételt hangoztatott, mely az igaz szerelem egyetlen voltába helyezett naiv és ingathatlan hitéről tanuskodott, Ely báróné lelke előtt Olivier árnya emelkedett fel kérlelhetlenül; és a kamélia szirmoktól himes csendes kerti pavillonban, a villa Ellen Rock fenséges piniái közepett, a tennistéren, hol a játszók a legüdébb táj szépségeiben kéjelegtek, a dél csodaszép tájai elsülyedtek, szétfoszlottak előtte és velük együtt a rózsák, a narancsligetek, az azurkék ég, a tündöklő tenger, meg a szeretett férfi maga; csak volt kedvesének kegyetlen szuró tekintete és gunyos mosolya villantak föl előtte egy lelkét kinzó és szivetfacsaró lázkáprázat felgyuló villámában.

Hallani vélte, hogy Olivier Péterhez szól. És ilyenkor megzsibbadt benne minden érzéke, elvesztette a boldogság iránt fogékonyságát. Szempillái lecsukódtak, ajkai fuldokolva megnyiltak, éles tőrszurás hasogatta keblét, vonásai eltorzultak és öntudatlan szerelmes bakója ilyenkor, mint most is, aggódó gyengédséggel kérdezte: »Mi bajod van, édes szerelmem«?

És a hangjában reszkető nyugtalan meghatottság Elyt megvigasztalta és kétségbeejtette egyaránt.

És mint most, ugy máskor is e kérdésre ama apró-cseprő hazugságok egyikével válaszolt, melyet az igaz szerelem soha meg nem bocsát. A teljes, föltétlen őszinteség a mélyen érző sziv oly fizikai szükséglete mint az éhség vagy a szomjuság. Pedig hát ez a kis hazugság ugyancsak ártatlan füllentés volt.

Ely szivén mégis a lelkifurdalás keserü önvádja nyilalt át, midőn ismét valami elfogadható magyarázatát adva hirtelen rosszullétének, azt mondotta.

- Egyszerre hideg borzongott át rajtam. Az est oly gyorsan áll be ezen a vidéken és a légmérséklet nagyon hirtelen változik.

És mig a fiatal ember gondosan beburkolta egy köpenyegbe, Ely oly hangon, mely éles ellentétben állt a megjegyzés jelentéktelen voltával, azt suttogta:

- Nézd, hogy megváltozott a tenger, a leáldozó nap alkonyhomályában. Milyen sötét lett egyszerre ez a kék viztükör, szinte feketére vált... Az ég elborult... Mintha csak a természeten is egyszerre átborzongott volna a fagyasztó hideg. Igy is szép a táj, de oly szépség ez, melyen megérezni a közelgő árnyakat.

És valóban ama ritka természeti tünemények egyikénél fogva, a melyeket a Provenceban gyakrabban tapasztalhatunk, mint másutt a napsugaras és szinte perzselőn forró délután egyszerre hirtelen alkonyra hajlott és néhány rövid percz mulva beköszöntött az est. A tenger sima tükrét, melyen a Jenny tovasiklott, egy habos barázda, egy fel-felcsapó hullám se verte fel; hanem az árboczok, a kémény és a kötélzet óriási mérveket öltő, fekete árnyakat vetettek egyszerre a tengerre. Az ég pereméjén lesikló nap sugarai nem voltak elég tüzesek, hogy eloszlassák azt a homályos és fagyos ködöt, mely lassan-lassan felgomolygott és fekete fellegfátyolával már-már elboritotta a hajó ragyogó rézfoglalatjait és vasalását. A mozdulatlan tenger aczélkékje feketévé sürüsödött, mig a fellegtelen ég azurja elhalványodott, kihülni látszott, elfakult. Igy mult el egy negyedóra; aztán midőn a nap izzó tüzgömbje a látóhatár legszélére ért, az alkony biboros lánghullámai áradtak szerte az égen és a tengeren. A partok homályba vesztek, ugy hogy a yacht utasai, kik ezalatt visszatértek a fedélzetre, csupán vizet és eget láttak maguk körül; ez alaktalan, idomtalan két végtelenséget mely pusztán és szüziesen terült el köröttük, mint a világ teremtése első napjaiban és melyeken a nap bucsuzó sugarai ragyogó tündérjátékot üztek. Itt halvány rózsaszinü fényhálót szőttek a hullámokra, melynek átlátszó, rózsás árnyalata a tüskerózsa kelyhének finom szirmaira emlékeztetett; amott biboros vérhullámokban piroslottak fel, másutt meg amethystszin és smaragdzöld hatalmas zátonyokká tömörültek, mig a távolban óriási aranyoszlopokká folytak össze.

És ez a fényözön a tenger hullámával együtt rezgett; az éggel együtt mindjobban elsötétült, szétoszlott a végtelen ürben; mig végre a nap izzó gömbje alámerült a habokba; az egész sugaras dicsfény ép oly gyorsan eltünt, mint a hogy fellángolt; és a tenger ujra sötétkéken, majdnem feketén terült el a végtelenbe, az égbolt pedig szintén sötétkék lepelbe borult, melynek szélén narancsszin dicskör ragyogott.

Lassanként a széles tündöklő kör is mind keskenyebbre vált, elhalványodott, összeolvadt és éjbe borult.

A sötétkék égbolton fel-felhasadtak az első csillagok; a yacht lámpásai is felgyultak és megvilágitották a hajó sötét tömbjét, mely méltóságteljesen tovasiklott a növekvő éjben és magával vitt egy asszonyi szivet, melyben egész nap a verőfényes órák isteni derüje tükröződött; mig aztán e kéjes pillanat kápráztató villámtündöklése után, a szinehagyott, homályba boruló alkony egész búskomorsága borult reá.

Ámbár Ely egy cseppet se volt babonás, mégis önkénytelen átborzongott egész énjén az a szomoritó tudat, hogy a napsugaras táj hirtelen alkonyba borulása, e perczben lelkének kinosan hű jelképe; mert szive egének derüs örömére ép ugy borult rá a multak felidézett emléke, elhomályositó, éjbe boritó, sötét fátyolával. És e hasonlatosság volt oka annak, hogy a nap lealkonyulásának szomoru tragédiája metsző fájdalommal járta át a lelkét; amint némán nézte, hogy küzdenek a nap utolsó biborra gyuló sugarai reménytelenül az éj kérlelhetlen árnyaival. Csak az volt a szerencséje, hogy e fenséges látvány magasztos szépségének ünnepélyes szomorusága még könnyüvérü, frivol utitársait is mélyen meghatotta; ugyhogy nehány perczig minden, még a legbeszédesebb ajak is tiszteletteljesen elnémult; míg a nap elhaló fénye haldoklott a keleti égen az alkony biboros apotheozisában. De mihelyt a vig csevegés ujra jogaiba lépett, Ely szeretett volna megszökni, elmenni innen messze-messze; szerette volna kerülni az embereket, még magát Hautefeuillet is; mert attól tartott, hogy ha mellette marad, lázas izgatottsága zokogásrohamba találna fulni, melynek magyarázatát meg nem adhatja. - Midőn Hautefeuille ujra melléje szegődött, halkan odasugta hát.

- A többiekkel is kell, hogy foglalkozzék.

És ő maga Marsh Dickie karjába kapaszkodva, lassu léptekkel sétálgatott vele fel és alá a födélzeten. A lelkiösmeretes amerikainak ugyanis az volt a szokása, hogy minden nap bizonyos meghatározott idejü mozgást tett, a lépésmérövel kezében.

Az órára nézett és igy sétált föl és alá egyelőre meghatározott távolságban mindaddig, mig eleget tett az önmaga megállapitotta egészségtani szabályoknak.

- Otthon, Marionvilleben sokkal egyszerübb a dolog, szokta ő mondani. A háztömbök, az ugynevezett blockok mindegyike egy fél mértföldnyire terjed. Ha nyolcz ilyen ház mellett elsétál az ember, tudja, hogy épen négy mértföldet járt és megtette az egészséges, »constitutional walkt,« a mindennapi sétát, melylyel önmagának tartozik.

Marsh rendesen hallgatagon tette meg ezt a naponkénti sétát.

Mint a legtöbb nagyszabásu üzletember, ez a realista, lelke mélyében, lázas képzelem rabja volt, mely izgatott vajudással folytonosan uj meg uj terveket kovácsolt, melyek arra voltak hivatva, hogy őt a világi billiomos nagyhatalmak egyikévé tegyék. Ez volt az ő pihenése és a dollárokról szőtt-font ábrándok rendesen elnémitották, mint a mákony mámora.

Ely, ki ezt a sajátságát tapasztalat utján ismerte, azt remélte hát, hogy ha a marionvillei vasutfejedelem karját elfogadja, tiz szót se fognak váltani. És ő azt is remélte, hogy ez a tisztán gépies mozgás izgatott, tulfeszitett idegeit le fogja csillapitani. Tényleg hallgatagon sétáltak fel és alá néhány perczig; de egyszerre csak Marsh, ki a szokottnál izgatottabbnak és nyugtalanabbnak látszott, hirtelen megszólalt:

- Mondja kérem, méltóságos asszonyom, szokott Chézy önnel néha az ő üzleti terveiről beszélgetni?

- Néha, felelt a báróné, mint a hogy fünek-fának el szokott velük dicsekedni. Hisz ön tudja, hogy ő elsőrangu pénzügyi tekintélynek tartja magát a tőzsdén, és nagyon szeret ezzel dicsekedni.

- Megmondta önnek, hogy ő ezüstbánya részvényekben akar spekulálni, hogy vagyonát megháromszorozza?

- Valószinüleg. Nem figyeltem arra, amit beszélt.

- De én figyeltem, szólt Marsh, még csak az imént, lenn a theaasztalnál; még most is egész izgatott vagyok... Én ugyan nem tartom magamat nagy pénzügyi tekintélynek, hanem ebben a perczben... tette hozzá, futólagos pillantást vetve a szép Chézynére, ki ép vidáman csevegett Hautefeuille-el, a bájos Yvonne valószinüleg tönkre ment, totaliter tönkre ment, a szó legszorosabb értelmében.

- Lehetetlen! Hisz Chézy rendesen Brion tanácsa után indul és én ugy hallottam, hogy Brion korának legkiválóbb pénzügyi tekintélye.

- Eh, terefere, felelt Marsh, szófia beszed! Sok hűhó semmiért. Wall Streetben nem szerepelne, mint valami különös nagyság. Hanem hát megengedem, hogy ő a tengeren inneni országok pénzügyi piaczát alaposan ismeri és jól ért hozzá. De ép azért, tette hozzá keserü gunynyal, mert Brion ur nagyon jól érti a dörgést és ép azért, mert Chézy az ő tanácsaira hallgat, el van szegény veszve szőröstül-bőröstül. Nem akarom önt azzal untatni, hogy megmagyarázzam Brion ez eljárásának okát. Hanem biztos vagyok benne - tessék megérteni - biztos vagyok benne, hogy a milyen szent igaz, hogy ez itt a tenger, olyan szent igaz az is, hogy e perczben rettenetes krachra készül az ezüstbányák hires konzorcziuma. Hisz ön tud ennek a létezéséről. Ezek most valamennyi »bullt« megmozgósitanak. Igaz, bocsánat, ezt ön nem értheti, báróné; igy hivjuk ugyanis a mesterséges áremelkedést előidéző pénzügyéreket, kik fölverik az árakat és előrerohannak a csatába, mint a vezérbika. A villám Londonból és Newyorkból csap le. Chézy egész vagyona háromszázezer dollár. Ő egész nyiltan megmondta nekem, hogyan áll jelenleg a tőzsdén. Ott 120,000 frankja fog eluszni. És ha ebben a perczben még nem állt be a krach, meglesz e hó végén.

- És ön megmondta ezt neki?

- Minek? Minek rontsam el az utazását? És aztán rá érünk még Genuában is, onnét táviratozhat a tőzsdeügynökének... Hanem ön, báróné, nagy szolgálatot tehetne nekem. Ön a mondottakból kitalálhatta, tette hozzá halkabban, hogy ha Brion azt tanácsolja Chézynek, hogy menjen a bullok közé, ő maga okvetlenül a »bear«-ek közt lesz. Oh ezer bocsánat, ezt ön szintén nem érti. Az árhanyatlást előidéző pénzügyéreket bearnek, medvének hivjuk; mert a medve hempereg, gurul és nehézkes, idomtalan, lomha testének sulyával megfojt, összenyom. Érti most? Hogy Brion Chézyt belemártja, behálózza és arra törekszik, hogy elszedje a millióját; az törvényesen megengedett dolog, arra joga van. A tőzsde olyan, mint a kártyajáték. Ha valaki elég ostoba, hogy a partnerétől kérjen tanácsokat, akkor az jól teszi, ha rászedi és elnyeri a pénzét. Ez mindig ugy van, ha egy pénzügyi tekintély tanácsokat ád egy magán embernek. Ez a szabály; ez rendben van, ez a klasszikus, bevett szokás. Allright! Hanem Brionnak más titkos szándéka van. Képzelje el magának Chézynét tizezer frank évjáradékra szoritkozva. Ugy hiszem, most már tisztán látja, hogy Brion hova czéloz?

- Ez az aljas számitás rá vall, szólt Ely undorodva. Hanem mondja kérem, hogyan járhatok én önnek a kezére annak a megakadályozásában, hogy az a gaz szörnyeteg fel ne ajánlja a szegény asszonynak, hogy az ő fizetett kedvese legyen? Mert ugy-e, ezt értette ön, magyarán kimondva?

- Szóról szóra ezt akartam mondani, felelt az amerikai. Hát nézze kérem, azt szeretném, ha ön megmondaná neki, nem ma, se nem holnap, hanem az nap, midőn rázudul majd a váratlan csapás és ő egészen meg lesz zavarodva: »Kedvesem, ha szüksége van valakire, hogy kirántsa a csávából, forduljon Marsh Dickiehez.« Én megmondanám ezt neki magam; hanem ő azzal gyanusithatna, hogy én is szerelmes vagyok belé, mint az a gaz Brion és hogy azért ajánlom föl neki a pénzt... Mert ezek a franczia nők, akármilyen okosak is, egy dolgot nem birnak felfogni soha; azt, hogy a férfiak nem gondolnak mindig arra, amit az a szegény Yvonne nevetve apró szerelmi bünnek nevez. Ennek pedig csupán a férfiak az oka, kik velőkig el vannak korhadva, mint az egész ó világ. Ha ön teszi neki ezt az ajánlatot, lesz köztünk egy harmadik személy... És igy nem foghatja majd rám azt, hogy engem is aljas indok vezérel. Önnek, aki tudja, hogy mennyire hasonlit ő az én kedves halottamra, nem kell, hogy fejtegessem az okát.

Marsh elhallgatott. Ő csak igen kevés ember előtt emlitette Chézyné megható hasonlatosságát elhunyt leányával. Carlsbergné ama kevesek egyike volt; ő tehát egy perczig sem kételkedhetett e sajátságos érdeklődés és e még sajátságosabb ajánlat titkos rugójában.

Ez óriási képzelemmel megáldott nábob egyéniségét, üzletember létére, sajátságos romanticizmus, sőt valami Monte Christo-féle fantasztikus idealizmus szines zománcza vonta be.

Azért a báróné nem is kételkedett őszinteségében; mert ő maga elég regényes hajlamu volt, hogy egy cseppet se lepődjön meg e furcsa tapasztalaton. Marsh Dickie rettegett még attól a puszta gondolattól is, hogy ezen a bájos, szép arczon, - annak az arcznak szakasztott hasonmásán, melyet ő annyira imádott, - erkölcstelen bujaság mocska essék akár Brion, akár más valaki révén.

Hogy azt a szentségtelenitést megakadályozza, a legegyszerübb, legpraktikusabb eszközhöz folyamodott. Ely bárónét még az az ellentmondás sem lepte meg, mely a merész és bizarr amerikai furcsa felfogásában megnyilatkozott. Mint vállalkozó üzletember, egész természetes dolognak találta azt a gazságot, mit Brion pénzbeli ügyekben tanusitott; mig ellenben a benne rejlő angolszász a házasságtörés puszta gondolatától is irtózott. És ez a váratlan bizalmas vallomás nem a meglepetés bénitó érzetét keltette lelkében, hanem még kinosabb szomoruság borzongott át amugy is izgatott és megzavarodott szivén. Amint igy föl és alá sétáltak a födélzeten és erről a dologról beszélgettek, a szép Yvonne galambturbékoláshoz hasonló búgó kaczagása ütötte meg a fülét, aki Hautefeuillel vigan csevegett.

Ime ennek a szegény gyermeknek is nagyon vig, derüs napja volt. Pedig az ő boldogtalansága is utban van már és feltartóztathatlanul közeleg feléje abból a kifürkészhetetlen sötét örvényből, a hol sorsunkat kovácsolják.

Ez a benyomás oly ellenállhatlan erővel nehezedett a lelkére, hogy mihelyt Marshtól szabadulhatott, egyenest a fiatal asszonynak tartott és oly gyöngéd szeretettel ölelte meg, hogy a szép Yvonne egyszerre mosolyogva felkiáltott:

- Jaj, de kedves maga, édesem! Milyen igaz jóindulattal van irányomban, mióta kegyeskedett engem felfedezni. Pedig hát, szemrehányás ne essék mondva, jó soká tartott.

- Mit akar ezzel mondani?

- Hát azt, hogy ön ezelőtt nem hitte, hogy abban a bolondos Yvonneban, hóbortos külseje mellett, egy kis jó mag is rejlik. Péter nővére bizony tudta ezt, még pedig régóta.

És a fiatal, szeleburdi asszonyka ez ajkaira feltörő vallomás közben ragyogó, kristálytiszta szemekkel tekintett Ely báróné arczába, melyekből annyi tiszta lelkiösmeret, oly érintetlen erkölcsi tisztaság sugárzott, hogy Ely szive még jobban elszorult. Ez alatt leszállt az éj és az ebédre hivó csengetyü először szólalt meg.

Ely érezte, hogy egy puha kar kapaszkodik beléje, Bonaccorsi Andriana márkiné karja, ki halkan suttogta a fülébe:

- Jaj beh kár, le kell menni, hogy ebédhez öltözködjünk. Pedig olyan jó volna itt átálmodni az éjszakát...

- Ugy-e hogy jó volna? szólt a báróné, mig magában azt gondolta: Ez az egy legalább teljesen boldog - aztán hangosan tette hozzá: No, ma ki kell, hogy csipje magát; ez a bucsuebéd, melyben az özvegyi élettől válik. De nagyon izgatottnak látszik, mi lelte?

- A fivéremre gondolok és bánt a lelkiösmeretem. Aztán eszembe jut Corancez is; ő egy évvel fiatalabb nálamnál; most persze ez még nem jön számba, hanem tiz év mulva! Ki tudja! Félek a jövőtől.

- Hát ez is, ez is érzi a sors fenyegető ujját, ismételte Ely magában egy negyedórával később, mig a komornája magasra tüzte szép haját, a gyönyörüen butorozott diszteremben, melyet számára ama szoba tőszomszédságában rendeztek be, a hol a halott szobra szunyadt virágos ágyában.

- Minő nyomoruság. És minden embernek kijut a maga része. Marsh lelkét mesés vagyona és lázas tevékenysége mellett titkos bú epeszti, melynek nincs vigasztalása. Chézyék gondtalan gyerekek módjára mulatnak, mig fejük fölött borong a vészterhes felleg. Andriana, szivétmarczangoló rettegés és kinos lelkifurdalások közepett, készül esküvőre. Florencze nem biztos abban, vajjon valamikor a szeretett férfié leszen-e. És mi ketten szeretjük egymást, mig közöttünk rettenetes árny lebeg, melyet ő nem lát, de melyet én látok, látok... És holnap, holnap után, néhány hét mulva, ez az árnyék élő ember testét fogja ölteni, a ki bennünket látni fog, a kit én is látni fogok, a ki majd beszél és megmond neki mindent, mindent...

A fiatal asszony lelkére perczről-perczre növekvő buskomorság fátyola borult, a mint a kápráztató fénynyel megteritett asztalhoz ült, mely a legdrágább virágok ama pazar diszében illatozott, a minőben az amerikai pompa rendesen megnyilatkozik.

Páratlan szépségü kosborok bübájos szinárnyalatu leplet szőttek az abrosz fölé, mintha exotikus, pettyes testü, mozdulatlan szárnyas rovarok raja szállott volna le rája. És illatos kosborok fonódtak a villanyos lámpák köré, melyek a fénymázas mennyezetről lefüggtek. A fantasztikus alaku virágkelyhek dus pompája közepett tizennegyedik Lajos korabeli, mesés értékü ötvösremekek tündököltek, ama Lajos király korából, kit az Ohio Napoleonja Napoleon után legnagyobbra becsült. Marsh ebben a tekintetben is, valamint sok másban, a földijeit jellemző meglepő ellentmondások megtestesült typusa volt.

És a falfaragványok világos árnyalatai, a kitünő kiszolgálás, a borok és az ételek kiváló izletessége, meg az öltözetek választékos fényüzése az egésznek a legnagyobb mérvü tulfinomultság jellegét kölcsönözte; mig künn a mormoló tenger, melyre a tárva-nyitva álló hajóablakon át kilátás nyilt, mozdulatlan tükrével terült el köröttük, melyre most a holdvilág borult halvány ezüstjének csókos ölelésével. Marsh utasitást adott, hogy a hajó menetét meglassitsák, ugy hogy a csavar hullámzó vibrálása mint zsongó, halk ringás hatott csak az ebédlőbe.

Oly ellenállhatatlan volt ez óra varázsa, hogy valamennyi vendég, daczára a bennük duló titkos nyugtalanságnak vagy szomoruságnak, meghódolt bübájának; első sorban pedig maga a hajó tulajdonosa. Ő Carlsbergnének magával szemben jelölte ki a helyét, Hautefeuille és Chézy között, hogy Chézynét ültethesse baljára. És el-elcsevegett vele, a leggyöngédebb barátság hangján, amelybe jóságos elnézés, apai pártfogás, és valami mondhatatlan, édes-kéjes fájdalom és mámoritó ábrándozás vegyült. Az az elhatározás, hogy megmenti ama fenyegető veszélytől, melyről Chézy bizalmas nyilatkozatai révén értesült, olyan jól esett neki, mintha a másiknak, a halottnak, kinek képe közvetlen mellette élt a szivében, kedvében járhatott volna; és ez lecsillapitotta szüntelen sajgó apai szivének mély sebét.

Derülten kaczagta meg Yvonne hóbortos, pajkos fecsegését, ki enni való csinos volt rózsaszin ruhájában. Gödrös arczocskája, melyet a poharában habzó pezsgő szőke tajtéka rózsás pirra hevitett, még biborosabbra gyult saját bűbájának tudatától, mely a nők legveszélyesebb mámora.

Miss Marsh, ki világos kék ruhájában a fiatal asszony és Chézy vicomte közt ült, a tudásszomjas amerikai nő feszült érdeklődésével hallgatta Chézy fontoskodó előadását a vadászatról, az egyetlen dologról, melyben ő ugyanis mérvadó volt.

Andriana márkiné némán ült a helyén; hanem szerelmes szivére jóleső melegséget árasztott környezetének derüs harmóniája; szelid kék szemének szinárnyalata vetekedett a drága türkisz ékszerrel, mely a csodaszép velenczei szőke asszony hófehér ruhájának kelyhéből kibontakozó alabastromnyakát diszitette; és édes mosoly verőfénye ragyogott fel arczán, amint igy nyugodtan merengett el a csábitó jövő képein.

E perczben megfeledkezett ama fenyegető sötét veszély fellegeiről, melyekkel fivére rémitő durva jelleme ijesztgette, megfeledkezett szép jegyesének netáni jövőbeni hirtelenségeiről; és felhevült képzelme nem látott mást, mint annak a férfinak mélyre ható tekintetét, kéjes érzéki ajkait, és enyelgő szerelmes hizelgését, a kihez a yacht őt perczről perczre közelebb, mind közelebb viszi, lassan de biztosan, kinek néhány rövid óra mulva a neje lesz és kit azután önvád nélkül szabad szeretni.

Hogy ne ragadt volna a levegőben lappangó feledés ez ittasitó, kéjes mámora Ely bárónéra is? Hisz imádott szerelmes kedvese mellette volt ujra, egészen a magáénak tudta őt és ez ránézett üde, ifju szemeivel, a melyekben Ely annyi szerelemmel vegyes tiszteletet, annyi sovár vágygyal páros, félénk tartózkodást olvasott. És beszélt hozzá; olyan szavakat suttogott a fülébe, a melyeket ugyan mindenki meghallhatott volna, de oly gyengéd remegő hangon, amelyen csak hozzá szólott. Ely eleintén felelt Péter szavaira, aztán elhallgatott. Szive mélyéből a szenvedély oly ellenállhatatlan hullámáradata szökött fel széditőn a lelkébe, mely minden más érzelmét és gondolatát elboritotta, elöntötte. Mit nyomott most a latban a jövőtől való félelmetes rettegés, mit a multak lelkifurdalásai, Péter közvetlen jelenlétével szemben, akit látott, kinek érezte a szive dobogását, a keble pihegését, a teste remegését, az agya gondolkodását, az egész énjének élettől meleg, lüktető leheletét?

Az ebéd elején térdeik egymást érintették és mindketten a szemérem felgyülő szégyenérzetével hamar visszahúzódtak; mintegy restelve e bizalmas surlódást, melyet a buja kicsapongás szánt-szándékosan keres. Hanem két szerető szivben oly hatalmas, ellenállhatatlan erő rejlik, a mely minden valódi és álszégyen felett győzedelmeskedik. Ez rákényszeriti őket arra, hogy egymáshoz mind szorosabban simuljanak, egymást átkarolják és összefonódva azokban az édes szerelmes enyelgésekben és ölelésekben kéjelegjenek, melyek oly undoritón aljasak, ha szinleltek és kiszámitottak; de elbüvölőn édesek és romantikusak, ha őszinték, ha az a megmagyarázhatlan ösztön sugallja, mely a szerelem legkisebb jeleiben is megnyilatkozik.

A lábuk egy perczig találkozott az asztal alatt. Egymásra néztek. És egyiknek se volt elég bátorsága arra, hogy visszahuzza. Egy másik pillanatban meg, midőn Hautefeuille egy semmit mondó frázisba ügyesen beleszőtt valami gyöngéd emlékeztetést cannesi szerelmes bolyongásaira, Ely oly ellenállhatatlan szükségét érezte annak, hogy szerelmesen megczirógassa, hogy az egyik piczi lábáról levetette az apró félczipőt és megszoritotta a selyemharisnyán át is meleg, rózsás talpával a fiatal ember lábát. Ujra összenéztek. Péter e bizalmas, kéjes élettől lüktető érintésre elsápadt. Oh! hányszor emlékezett vissza később e perczre és megbocsátotta kedvesének mind azt a kinos szenvedést, a mit akaratlanul okozott szerelmes lelkének, annak az isteni szépségnek emlékéért, a melytől arcza e perczben átszellemült.

Ob minő isteni, elbüvölő szép volt! Szemére kéjes bágyadtság fátyola borult. Félig nyitott ajka mohón szivta be az illatos levegőt, mintha haldokolva fulladoznék. Hattyunyakának bámulatos szép gömbölydedsége nyakláncztól meg nem bontott, ingerlő szépséggel, fedetlenül bontakozott ki derekából; és vállának, meg keblének gyönyörü körvonalai észbontón domborodtak ki fekete ruhájának mély kivágásából, melynek tompa fekete szine alabastrom arczbőrének vakitó fehérségét emelte. Ruhájának fekete selyemkelyhéből bőre virágszirom üdeségével fehérlett és barna hajában, mely egyszerüen kontyra volt tüzve, szép, hosszudad fején egyetlen egy drágakő, egy bibortüzü, piros rubin szikrázott izzó melegen mint valami vércsepp.

Oh hányszor idézte fel őt Péter később a lelke elé, e percz mámoritó szépségében! Hányszor látta őt maga előtt, a mint ebéd után mellette állt a hajó födélzetének párkányzatára támaszkodott és merengve gyönyörködött a csillagos, magányos éjszakában, tekintete majd a tengert kereste, melynek hullámai habbá verődve, fel-felcsaptak, meg ujra összeomlottak és sóhajtva csobogtak a mély sötétségben; majd az eget, melyen a csillagok némán nyüzsgő hemzsegése szikrázott; majd meg a szeretett férfit, kinek önfeledten azt suttogta a fülébe: »Szeretlek. Oh szeretlek«.

Nem igértek egymásnak semmit. És Péter nem kérte őt esdekelve, hogy legyen az övé, egészen az övé; de azért ő mégis tudta, oly biztosan és megmásithatlanul, mint azt, hogy e perczben nincs köröttük más mint a tenger és az éj, meg a csillogó ég; hogy itt a várva várt óra és hogy a hold csókjában kéjesen vonagló tenger, a csillagok ragyogásától fényözönbe vont ég és az enyhe szellőktől átlengett éjszaka titkos nászuk mysztikus ünnepélyének tanui lesznek. És midőn aztán késő éjjel, a mikor már mindenki mélyen aludt a hajón, lábujjhegyen sompolygott Ely szobájába, oh minő mámoritó, édes pillanat volt az, melynek emléke mindhalálig kisérendi, midőn Ely karjaiba zárta őt és szivére ölelte, hogy onnan hajnalig el ne bocsássa többé. Egy csipkeernyős lámpa halovány tompa fénye világitotta meg a kabin ama homályos zugát, hol egymás karjaiba borulva nyugodtak.

Ez a tompa fény ép elég világosságot árasztott rájuk, hogy a mámortól kábult szerelmes kedvesének isteni szép arczát lássa a hófehér csipkehabos vánkoson pihenni; hogy lássa leomló hajának sötét hullámai közül szerelmes kéjben izzó szép szemét kivillanni... Mindketten hallgattak, a szivüket megdobogtató izgatottság sulya alatt mintegy roskadozva; és az éj mély csendjében nem hallottak semmi neszt, csupán szerelmük könyes sóhajait, melyekbe csak a tovasikló hajó tompa zakatolása és a hajó orrát meg-megcsapkodó tengerhullám rhytmikus csobogása vegyült; ennek a hosszantürő, elnéző tengernek bünrészes csobogása, mely első szerelmi gyönyörüket kéjes mámorba ringatta és elaltatta, nyugodt, mozdulatlan ölének zsongásával, mely a vihar közeledését érezte.

VI.

Reggeli négy óra volt, midőn Péter a felejthetlen éj kéjes virrasztása után ismét a saját kabinjába került. De lelkére nem az örömet követő szomoruság fátyola borult, melyet a gyakran idézett közmondás emleget; hanem ama komoly, örömteljes meghatottság, mely az abszolut boldogság mámoros hálája és legbiztosabb jele annak, hogy a férfi a nőt igazán szereti-e. Hiába igyekezett aludni. A boldogság kéjes borzongása ébren tartotta, mintha benső énje attól félne, hogy álmában elvész a valóság e tudata, mely oly teljesen hasonlit előbbi álmaihoz, mely oly mámoritó, oly önkivületbe ejtőn szép és édes, hogy majd megőrjitette őt észbontó boldogságával. Mihelyt a hajnal a kabinablakon átfehérlett, rögtön felkelt és felsietett a fedélzetre. Marsh Dickie ébren volt már és a tapasztalt tengerész fürkésző tekintetével vizsgálta a tengert és az égboltot.

- Ejnye, franczia ember létére ön valóban meglep! szólt Marsh, midőn Hautefeuille hozzá csatlakozott. Már sok francziát vittem a hajómon. De ön az első, a ki ily kora hajnali órában fölkelt volna. Pedig tengeren ez a legkellemesebb idő. Szivja csak magába, kérem, azt a szellőt, mely a nyilt tenger felől megcsapja az arczunkat. Ha az ember ezt az oxygent a tüdőjébe szivta reggel, tiz óra hosszát szakadatlanul tud dolgozni... Hanem az ég kissé aggaszt, tette hozzá. Nyolcz órakor érhetünk csak Genuába és addig lesz alkalma a Jennynek a habokon kitánczolni magát... Sohse értettem azokat a yacht tulajdonosokat, kik a barátjaikat meghivják az ilyen tengeri bajnak, pamlagon való hánykolódással és gyomoreruptiokkal vegyes mulatságaira... Hisz négy óra alatt is megtehettük volna az utat Cannesből Genuába; de én azt gondoltam magamban, hogy jobb lesz, ha a kikötő zajától távol aluszszák át az éjszakát... A légmérő nagyon magasan állt... Sohase láttam még, hogy ily hirtelen esett volna.

És valóban az égbolton, mely egész nap és egész éjjel oly átlátszó, tiszta derüben ragyogott, egyszerre nagy, sziklabérczként tornyosuló fellegek domborultak. Fekete felhőgomolyok sötétlettek fel a látóhatár szélein, mozgó hosszu vonalakká megnyulva, melyek egymást kerülni látszottak. A szürke ködfátyolból szőtt függönyön halványon szürődött át a napsugár. A tenger még mindig csendesen terült el; de nem volt már oly mozdulatlan és tükörsima mint azelőtt. A viz szine sötét, átlátszó, fenyegető, tompa ólomszinüvé fakult. A szellő mind hüvösebbre vált; mig egyszerre csak viharos szél borzongott végig az egész holt viztükrön. A szél érintése előbb reszkető borzongást keltett a sima hullámtükrön; aztán ezer meg ezer mind mélyebb barázdát szántott föl rajta; mig végre megszámlálhatlan kis apró hullám csapott fel, melyek hófehér habpermeteggé tornyosultak.

A hullámok zúgó forrongása hófehér reszkető habpehelylepellel boritotta az egész sima tükröt és óriási habzó és pezsgő forgataggá változtatta a tengert, melyen a yacht villámsebesen száguldott tova, majd jobbra majd balra megbillenve, mint ügyes uszó, ki az árral játszva megküzd.

Nem messze keskeny földnyelv nyult ki a tengerbe, melynek legvégén, egy romban fekvő kolostor mellett, hófehér világitó torony meredt a légbe. Halovány ezüstszinben fénylő olajfák lombsürüsége, melyből mosolyogva kandikáltak ki a tarkára festett nyaralók, vonta üde, életteljes zománczba ezt az előfokot, melynek sziklás talapzata számtalan apró zátonyra daraboltan sötétlett a tenger hullámaiból.

Ez a portefinoi előfok, mely arról hires, hogy I. Ferenczet a páviai csata után itt tartották fogva. A yacht oly közvetlen közel siklott el az előfok mellett, hogy Hautefeuille hallotta a tenger hullámainak morajlását, melyek a sziklákon megtörtek. Az előfokon tul ujra mozdulatlanul és simán terült el a tenger mint az elébb, a liguriai partvidék hosszu vonala mentén, mely Chiappatól és Camoglitól Reccón, Nervin és Quintón végig egész Genuáig elnyulik. Az egymás fölé terrászalakulag, lépcsőzetesen tornyosuló dombok, melyek az Apenninek nyulványait képezik, fügefákkal és gesztenyefákkal beültetett lejtőikkel, magas, tarkára befestett falusi házaikkal és a hullámok mentén kigyózó keskeny partvonalaikkal, vadregényes szinezetet adtak e partvidéknek, mely az üzletember és a szerelmes lelkében egymástól teljesen elütő benyomásokat keltett. Mert az üzletember lenéző megvetéssel szólalt meg:

- Még egy kettős sinü vasutat sem tudtak ezen a partvidéken épiteni!... Nem, az már nehéz munka az itteni embereknek, tulhaladja az erejüket!... Bezzeg otthon Marionvilleben az én vasutamnak négyes sinvonala van és ott egészen más alagutakat kellett átfurni.

- Ugyan kérem, még ez is felesleges, felelt Hautefeuille, az ép arra robogó gőzmozdonyra mutatva, mely hosszu füstfellegeket eregetve, tova dübörgött a partvidék hosszán. Mire valók a régi országokban az uj találmányok? Hogy lehet ilyen környezetben, folytatta hangosan gondolkodva, ezen a csodaszép Rivierán létküzdelmet, ernyedetlen, fáradhatlan törekvést és munkálkodást képzelni? A Provencze és Olaszország két oazis az önök óriási gyári sivatagjuk közepett. Tartsák hát tiszteletben! Hisz utóvégre kell a költőknek és a szerelmeseknek is egy csendes kis zug; meg mindazoknak, kik érzelmeikben boldog és senkinek sem vétő életet akarnak élni, kik csendes magányról álmodoznak, a szeretett lény társaságában, a természet örök szépségei közepett. Oh minő üde, izgalmat csillapitó, balzsamos egy reggel ez!

E rajongó önkivület extázisa, mely a fiatal embert arra birta, hogy az amerikai realisztikus megjegyzésére lyrai ömlengéssel válaszoljon, meg se érezve az ebben rejlő komikus ellentétet, egész nap eltöltötte Péter lelkét. Sőt óráról-órára fokozódott, a mint a Jenny utasai lassanként felszállingóztak a fedélzetre és utolsónak Carlsbergné is bágyadtan és haloványan hozzájuk csatlakozott.

Szemében az a félelemmel vegyes gyöngédség ragyogott, mely a szerelmes nő tekintetének oly megható lágyságot kölcsönöz az első szerelmes ölelésre virradó reggelen. A nő lelke ilyenkor mély megilletődéssel néz elébe ez ujbóli találkozás perczének, amidőn szerelmének és boldogságának jövendőbeli sorsát a szeretett férfi arczában fogja olvashatni. Mert a midőn egészen és osztatlanul megadta magát a szeretett férfinak, nem adta-e neki ezzel szerelmének soha jóvá nem tehető bizonyitékát, szerelmének ama legcsalhatatlanabb jelét, melyet a férfi durva érzékisége leginkább sovárog és legkevésbé tisztel?... Hátha már megunta az első szerelmi mámorból való felocsudás perczében a szerető nőt, kire nézve énjének végleges, legosztatlanabb és legteljesebb odaadása egy édes álom kezdete, a viszonzott szerelem titokzatos birodalmába való első behatolás! Ha tán kevésbé találná őt tisztelni a neki föláldozott női szemérem, sőt még a karjaiban élvezett kéjes mámor miatt! Ha arczán nem olvasna egyebet, mint a diadalmában gyönyörködő férfihiuság győzelmes örömét, midőn ő a legforróbb hálás köszönetnek szemében és szivében izzó lángjával, a hangjában reszkető szerelmes alázat remegésével közeledik feléje! Oh minő jóleső melegség járja át ilyenkor a nő testét és lelkét, hogy felujul benne az átélt gyönyörök kéje, ha első pillantásra meggyőződik róla - mint most Carlsbergné - hogy kedvese lelkén is ily néma elfogódott izgatottság reszket át, hogy ő ép oly gyöngéd, ép oly szerelmes, ép oly tapintatos, mint a milyen azelőtt volt.

Az érzelem e gyönyörittasan tapasztalt rokonsága oly mély, egész valóját átható boldogság mámorába ringatta az érzékeny Elyt, hogy térdre szeretett volna borulni Péter előtt; az a jóleső tapasztalat, hogy a szeretett férfi olyan, a minőnek ő óhajtotta, imádatszerü rajongással töltötte el iránta. És midőn később ismét egymás mellett ültek, mint az előtte való nap és nézték, mint bontakozik ki előttök a tengeröböl, mint emelkedik ki a büszke Genua a habok öléből, a fiatal asszony megszólalt:

- Olyan vagy te is mint én? Te is sóvárogtad-e a viszontlátást és te is reszkettél-e tőle, mint ahogy én sóvárogtam utána és féltem tőle? És a te lelkedben is dúlt-e az a félelem, a mely az én szivemet marczangolta, hogy meg kell majd bünhödnünk nem sokára e nagy boldogságért? Érezted te a válság kikerülhetlen közeledését? Midőn felébredtem és megpillantottam a fellegekbe borult eget, és az ólomszürke tengert, fagyasztó borzongás, kinos sejtelem reszketett át egész valómon... Azt hittem, hogy mindennek vége van, hogy te nem vagy már az én »Napsugár« herczegem.

Ely Péternek ezt a dédelgető nevet adta volt, mert ő azt állitotta, hogy az ég mindig verőfényesre derül, valahányszor neki légyottot adott és aztán ellenállhatatlan, hizelgő, elbüvölő gyöngédséggel tette hozzá:

- Oh minő gyönyörüség volt az, hogy e rettegő félelem után ugyanolyannak találtalak ma is, mint amilyen tegnap voltál; nem, nem tegnap - mint a milyen ma voltál.

És oly elbüvölő, pajkos és ábrándos, kéjes és bájos mosoly vonult el ajkain, midőn e gyengéd czélzással arra emlékeztette, hogy még csak rövid néhány óra előtt váltak el; hogy a fiatal ember önfeledten ragadta meg a báróné szép vállaira hanyagul vetett skót köpenyegnek szélben lobogó szélét és szenvedélyes csókot nyomott rá, megkoczkáztatva azt, hogy ez áruló cselekedetet a feléjük tartó Chézyék vagy Marsh Dickie észre találják venni.

Szerencséjére ugy az amerikainak mint vendégeinek figyelmét csupán a mind világosabb körvonalakban kibontakozó gyönyörü város kötötte le. Hatalmas sziklaköröndje közepett ott bontakozott ki előttük Genua, kettős kikötőjével és hajóinak óriási, sürü árboczerdejével, megszámlálhatatlan házainak kápráztató tömkelegével, melyek mind a fensikon épülve, sürün egymás mellé simulva boritották az egész látóhatárt. Szük kis utczák, csupa apró közök ugyszólván, melyek mind lejtősen meredekültek alá, derékszögben metszették a házak egymáshoz sorakozó tömbjeit, melyeknek hajdan élénk, tarka szinüre festett homlokzatait az eső rég lekoptatta és fakóra mosta, mig a perzselő napsugár szinehagyottra perzselte őket. De azért e fakó házak mégis mindjárt első pillantásra a pompa és a fantasztikus izlés városára vallottak, a hol remek paloták nyulnak az égbe, melyeknek széles terraszait ritka virágok és értékes szobrok diszitik; a hol szebbnél szebb nyaralók szakadatlan sora vonul el gyöngyfüzérként az egész part mentén, itt egy kis teleppé - a külváros egy külön kis külvárosává - csoportosulva, amott a kertek elszigetelő zöld rengetegeiben egymástól elkülönitve. És Marsh látcsövén át egymás után ráismert a palotákra és nyaralókra, aztán udvariasan nyujtotta át látcsövét a szép Chézynének és férjének.

- Erre jobbra van, Pier d’Aréna, Cornigliano és Sestri, balra San Francesco d’Albaro, Quarto Quinto, Santa Mario Ligure, a Gropallo villa, a Serra nyaraló, a Croce nyaraló.

- De kedves kommodóre, szólt Chézyné nevetve, hisz ez még egy mesterséggel több, a mivel megkeresheti a kenyerét az emlegetett, esetleges csődbekerülés napján. Beállhat tengeri kalauznak.

- Már én olyan ember vagyok, felelt Marsh, ha valami vidéket látok és nem tudom megnevezni az egyes pontjait, az ép olyan, mintha nem látnék semmit.

- No hiszen, akkor mi egy cseppet se hasonlitunk egymásra, szólalt meg Chézy. Ugy, amint engem itt lát, én sohasem tudtam eligazodni a térképen, hanem az egy cseppet se gátolt abban, hogy isteni élvezetet ne találjak az utazásban. Higyje meg, kedves Dickie, nekünk magamforma embereknek van igazunk; hisz arra valók a tengeren a tengerészek és a szárazföldön a kocsisok, hogy tudják az utat.

Mig a hajó előrészén szerelmes ömlengésekkel és jellemző megjegyzésekkel vegyes társalgás folyt, azalatt Marsh Florence a hajó hátulsó részén iparkodott Bonaccorsi Andriana lelohadt bátorságát ujra föléleszteni. A jövendőbeli Corancez vicomtesse a városnak hátat forditva, a hajó nyomában hullámzó habos barázdákra szegezte a szemét.

- Érzem, érzem, tudom, sohajtotta szomoruan, hogy Genua nekem bajt hoz! »Genova prende e non rende,« tartja nálunk a közmondás...

- Az igaz, felelt Florence, Genua meg fog fosztani a Bonaccorsi névtől és nem fogja azt többé visszaadni; ezzel aztán beteljesül a közmondás. Hanem nekünk amerikaiaknak, az Egyesült Államokban, van egy másik hires példaszónk, melyet Lincoln elnök gyakran idézett. Jól tennéd, ha egyszersmindenkorra megjegyeznéd magadnak. Az sok minden gondodnak és nyugtalanságodnak elejét venné. Nem valami aromás és eszthetikus, különösen ha - mint itt - házasságra alkalmazza az ember, hanem nagyon mély jelentőségü. »Dont trouble you, how to cross a mudcreek, before you get there«. Ez magyarul annyit jelent, hogy »sohse aggódjál előre azon, hogy fogsz átgázolni egy pocsolyán, mig oda nem jutottál.«

- Hanem ha Herbert lord megváltoztatta a szándékát és a Dalilah a bátyámmal együtt itt kötött ki? Vagy ha Chézyék azt akarják, hogy kisérjük el őket? Vagy ha Fregoso herczeg az utolsó perczben visszavonja az igéretet és nem bocsátja rendelkezésünkre a kápolnáját?

- Vagy ha Corancez az oltár előtt nemet mond? szakitotta félbe Florence a márkinő aggályait. Vagy ha hirtelen megnyilik a föld és elnyel bennünket... Ugyan kérlek, a Dalilah egész nyugodtan ringatódzik Bástia vagy Calvi kikötőjében. Nagybátyám és Chézyek első dolga lesz, hogy öt-hat angol és amerikai yachton tesznek látogatást és bolondság volna föltételezni róluk azt, hogy ezt az élvezetet feláldozzák a genuai muzeumokban és templomokban való tudományos látogatások kedvéért, amelyeket mi napirendre kitüztünk... Minekutána pedig az öreg herczeg Fortunatónak kötelező igéretet tett, hát mért változtatná meg egyszerre a szándékát? Annál is inkább, mivel ő és az abbé ur 1859-ben együtt voltak a börtönbe zárva. Hisz nálatok olaszoknál szent mindaz, ami a Resurgimentóval, az ujjászületéssel kapcsolatban van. Azt te jobban tudod még mint én... Én csak egyetlen egy eshetőségtől félek, tette hozzá derüs mosolylyal, hogy az a Fregoso herczeg képcsarnokának legszebb képeit és szobrait el ne adta legyen valamelyik honfitársamnak. Mert ezek a telhetetlen kalózok mindent összeszednek. Egyetlen mentségük az, hogy nemcsak pénzük van, hanem jó izlésük is, és hogy műértők. Elhinnéd, hogy a marionvillei kollegiumban a régészet tanárnője ép ennek a Fregoso gyüjteménynek a fényképein magyarázta meg nekünk a Phidias előtti görög szobrászatot?

*

- Nos, kérdé Marsh Florence két órával később, igazam volt? Utadba akadt a példaszó »mind creekje?«

Tényleg ugy folyt le minden, ahogy tervbe vették. Chézyék és Marsh Dickie utnak indultak, hogy a mólóban csoportra verődött hajkorák felett szemlét tartsanak. Navagero egy sürgönye, melyet a hajó fedélzetén kézbesitettek nővérének, tudtul adta, hogy a Delilah szerencsésen ért a corsikai partokra. És most egy kibérelt nagy landau fogadta puha ölébe a szerelmes márkinét, Marsh Florence, Carlsbergné és Hautefeuille Péter társaságában, hogy őket abba a palotába vezesse, a hol Corancez várakozott rájuk. A kocsi a szük lejtős utczákon völgynek haladva, a márványból épült antik házak tarkára festett homlokzatai mellett robogott el, melyeknek büszke oszlopsorai mindenütt a félig nagyuri, félig kalózkereskedő lakosság fényüző dusgazdagságát hirdették. És a szük folyosóknak nevezhető utczákban, melyek lejtősen meredekültek alá és kanyarodtak a part felé, egy folyton izgó-mozgó, kiabáló, lármázó, kézzel-lábbal hadonázó embertömeg nyüzsgött. Daczára a meglehetős hüvös, metsző levegőnek, a három nő azt akarta, hogy a kocsi maradjon nyitva, hogy ők a zsibongó tömegben, a pompás tarka, fakó házakban és a festői öltözetekben gyönyörködhessenek. Midőn Miss Marsh az előbbi bátoritó megjegyzést sugta a márkiné fülébe, Andriana megilletődött mosolylyal válaszolt.

- Igazad van, most már nem félek és kezdem hinni, hogy nem álmodom. Pedig ha valaki azt mondta volna, hogy én veletek egy szép napon a Piazza delle Fontana Morosen végig fogok kocsikázni, még pedig ilyen czél felé, a mely felé most tartunk! Jaj, Uram Jézusom, itt van Corancez! Micsoda vigyázatlanság!

Valóban Corancez volt az, ki a hires piazza és az antik Via Nuova szegletén állt, melynek neve ma Via Garibaldi, és a hol Alessi Galea, Michel Angelo tanitványa, egymásután épitette a Cambiaso, Serra, Spinola, Doria, Brignole, Sale és Fregoso palotákat, ama nagyszerü épitkezési remekmüveket, melyek egymaguk is eléggé igazolják a Genova superba melléknevet, melylyel Genua gőgös polgárai megtisztelték városukat. Ámbár tényleg vigyázatlanság volt Corancez részéről, hogy a népes utczán ődöngött, a hol minden perczben ki volt téve annak, hogy valami földijével találkozik, a hevesvérü provencál nem tudta magát tovább türtőztetni.

Ő ugyanis oly életbe vágó játszmát játszott, hogy ez egyszer az ideges izgatottság fölül kerekedett a higgadt, józan ész nyugodtságán is, ebben a rendesen oly megfontolt, délszaki emberben, még ki szaturálva volt a türelem ama isteni adományaival, melyről a genuai bizalmas példaszó azt tartja, hogy »aki be tudja várni az időt, garasával veheti a hizlalt fenyőmadarat« és a melyre mi poétikusabban azt mondjuk: Türelem rózsát terem.

Midőn egy küldöncz hirül hozta, hogy a »Jenny« megérkezett, rögtön elhagyta biztos rejtekhelyét, a Fregoso palotát, hogy meggyőződjék róla, vajjon tényleg megérkezett-e a menyasszonya és midőn ráismert a feléje robogó landauban Bonaccorsi márkiné szép szőke hajára, a vér sebesen lüktető, forró árama tódult a szivébe és gyerekes örömmel szökött fel a kocsi-hágcsóra, be se várva, hogy a lovak megálljának. Csak ép annyi időt vett magának, hogy kezet csókoljon a menyasszonyának, hogy egy pár szivélyes szóval üdvözölje Carlsbergnét és Miss Florenczet és megköszönje barátjának az eljövetelében megnyilatkozó baráti szeretetet; aztán rögtön szokott szóbőségével és páthoszával elmondta két heti számkivetésének történetét.

- Don Fortunato Lagumina és én már testi-lelki jó barátok vagyunk... No hiszen majd látnak önök egy furcsa kis emberkét, magas abbékalapjával és bő nadrágjával... Ugy-e márkiné? Már engem »figlió mio«-nak nevez... És téged imád, Andriana. Egy ötvennyolcz szakaszos nászkarment irt a tiszteletedre... Pedig hát valóban nagy áldozatot hoz azzal, hogy előző polgári egybekeléstől eltekintve, ránk adja az egyházi áldást. Mit szólna ehhez Cavour gróf, kinek arczképét és botját szent ereklyeképen magával hordja?... Az ő Cavourja meg az ő márkinéja!... Az ő márkinéja meg a Cavourja... És a kettő közül ő a márkinét választotta. Ezt ugyan nagyon természetesnek találom... Hanem addig nem mer majd ránézni sem Cavour arczképére, sem a botjára, mig mi ketten eleget nem tettünk a polgári törvény követelményeinek... Megesküdtem, hogy az egész csak néhány napi késedelem... és aztán Paolo herczeg is megnyugtatta. Az is egy érdekes typus... Majd meglátjuk a muzeumát, meg a gyüjteményének kedvencz darabjait... No, de már megérkeztünk.

A landau egy magas kapu előtt állott meg, melynek márvány perisztyluma ép oly élénk szinüre volt festve, mint a jobb és baloldali szomszéd paloták homlokzatai. Az első emeleti erkély nagy párkányzatán egy óriási kőből faragott ősi czimeren a Fregoso család három csillaga diszlett, melyeket hajdanában az egész Földközi-tengeren ismertek, midőn még a nagy köztársasági hajók a pisaiak, velenczeiek, katalaniak, francziák és törökök ellen harczoltak. Egy zömök portás, kinek hosszan leomló, de pecsétes egyenruhájának gombjain a család czimere be volt vésve és ki egy hatalmas ezüstgombos bottal járt, bekisérte az érkezőket a lépcsőház óriási boltozatába, honnan tág lépcső vezetett az emeletre. A háttérben egy nagy narancsfákkal teleültetett kert árnyas sürüsége zöldelt, melynek örökzöld lombozatából megannyi aranyalmaként tündökölt a megérett illatos gyümölcs; mig a törzsek mögül egy mesterséges barlangot meg lehetett különböztetni, hol óriási mérvü antik istenszobrok fehérlettek. Nehány ódon sarkophag diszitette a bejáratot, mely az ódon olasz paloták szokott pompájának és hanyatlásának jellegével birt. Hány nemzedék taposta már a lépcső elkoptatott fokait, mióta egy rég elfelejtett genialis festő a domborművű mezők sárga alapjából kifehérlő hószin diszitményeket készitette? Hány vendég haladt fel rajtuk, kik ama távoli gyarmatországokból kerültek Genuába, melyekkel a köztársaság állandó kereskedelmi összeköttetésben állott. Hanem három évszázados fennállása óta bizonyára soha sajátságosabb kis csoportot nem látott az ódon palota, mint ezt a velenczei delnőt, ki egy amerikai nábob yachtján érkezett ide Cannesból, hogy egy tönkrement barbentanei nemeshez menjen nőül és kinek kisérete egy fiatal amerikai nőből és egy morganatikus osztrák főherczegnőből áll, ki viszont szeretőjét, egy egyszerü, vidéki származásu, tősgyökeres franczia ifjut hozta magával.

- Az én lakodalmam nem banális mindennapi esküvő ám, mit? Azt csak megengeded? sugta Corancez Hautefeuille fülébe, mig tekintete végigsiklott az előrebocsátott három szép asszonyon.

A két fiatal ember nem látta egymást ama cannesi reggel óta, midőn együtt tekintették meg a »Jenny«-t. És az éleslátásu, ravasz Corancez találkozásuk első pillanataiban Péter kézszoritásában és tekintetében rögtön némi önkénytelen megnyilatkozó, zavarodott elfogultságot tapasztalt. Marsh kisasszony és a márkiné jelenléte a hajón egy cseppet se zavarták meg az ifju szerelmes kéjes boldogságát; ámbár ő egy perczig se kételkedett abban, hogy ezek rég tisztában vannak az ő érzelmeivel; de viszont érezte azt, hogy kegyelettel viseltetnek szerelme iránt. Hanem mihelyt tekintete Corancez fürkésző tekintetével találkozott, kéjelmetlen érzés nyilallott át lelkén.

»Megtörtént«, gondolta magában a kitünő emberismerettel megáldott, fiatal vőlegény az előzékeny bünrészesség önkénytelen ösztönével és barátjának öröme növelte saját örömét; barátjának boldogsága füszerezte saját boldogságát. A legnagyobb gyöngédséggel halmozta el barátját és elárasztotta szeretetteljes hizelgéseivel, hogy eloszlassa a bizalmatlanság fellegét, melyet csalhatatlan szimatja rögtön megérzett barátja magaviseletén...

- Ez a lépcső sikkesebb mint a polgármesteri hivatal lépcsője... és az is nagyon jóleső és felemelő tudat, hogy olyan jó barát tanuja az esküvőmnek, a milyen te vagy. Nem tudom: mi van az életben számunkra fenntartva; nem tudom, mi sors vár reánk és nem is akarlak nagyhangzásu hálálkodásokkal untatni; hanem bármilyen körülmények között emlékezzél meg arról, hogy barátságodnak e mai tanujele után bármikor bármit kérhetsz tőlem... No, no, tudom, ismerlek! Hisz volt az egész dolognak sok mindenféle apró mellékkörülménye, a mi a te finom érzésedet, és a te szigoru lelkiismeretességedet bántotta. És mégis tultetted magadat mindezen, egy régi barátod kedvéért, a ki pedig nem is Olivier du Prat... Ugy-e, hogy a menyasszonyom gyönyörü szép ma reggel?... De csitt, suttogta halkan, itt van az öreg herczeg maga, don Fortunato Lagumina társaságában. Figyeld meg jól és hallgasd meg a szavait, érdemes!

A lépcső legfelső fokán, egy magas üvegablaku folyosó ajtajának küszöbén, valóban két aggastyán jelent meg. Első tekintetre azt hitted volna, hogy mindketten Longhi valamelyik ódon festményének keretéből váltak ki, melyen a hires művész a régi Olaszország jóságos, festői fiziognomiáit örökitette meg teremtő ecsetének hű és könnyed vonásaival. Az egyik Lagumina abbé volt, egy nagyon vézna, kicsi emberke, kinek csontsoványságu lábszárai körül bő ránczokban lefityegő nadrág és selyem harisnya libegett, mig pupos testén hosszu papi reverenda omlott alá. Elfogultan, zavarodottan dörzsölte a kezeit, jóságos fejbólintással üdvözölve az érkezőket; és arczkifejezése annyi lelki finomsággal volt szaturálva, annyi intelligenczia sugárzott belőle, hogy a ki ránézett, megfeledkezett aránytalan nagy orrának és fogatlan szájának ijesztő rútságáról és csak e szellemi szépség sugaras kifejezésében gyönyörködött. A másik Fregoso Paolo herczeg volt, annak a nagyuri nemesi családnak legdicsőbb utódja, melynek országszerte ismeretes hőstettei Genua külháboruinak aranykönyvében és belviszályainak érczlapjain egyaránt fel vannak jegyezve.

A herczeg a családjában hagyományos Paolo nevet a hires Fregoso érsek legendáris emlékének köszönhette, ki miután számüzték volt szülővárosából, mint kalóz czirkált soká a tengeren. E sajátságos ős utolsó dédunokája széles vonásu óriás volt, kinek kifejezésteljes arczában izzó, fekete szempár lángolt, mig kezeit és lábait a köszvény görbitette meg.

Majdnem kétrétre hajlott, kopott, elfakult kabátba bujtatott, és egy kaucsukvégü botra támaszkodó hatalmas alakja, minden izében a hajdani dogék utódjára vallott. Azon a mély, tompa, öblös hangon beszélt, melyben az igen előre haladott kor ép testi ereje megnyilatkozik. A főherczeg nyolczvanhét éves volt.

- Bocsánatot kérek, hölgyeim, hogy elébük nem jöhettem ezen az ördöngös lépcsőn, és hogy illően nem üdvözölhettem, mint ahogy kötelességem lett volna. Remélem, azért nem fognak hitelt adni annak a csipős gunyversnek, melyet toskánai ellenségeink szélnek eresztettek és mely azt tartja: Genuában nincs a levegőnek madara, nincs a tengernek hala, nincs a hegyeknek erdeje, és nincs a férfiakban udvariasság.

- Amint tetszik látni, vannak madaraink, e szavaknál az ablak mellett elsuhanó sirályokra utalt, melyek zsákmányra lesve rajzottak a kikötő fölött... És remélem, lesz alkalmam, ha önök azzal tisztelnek meg, hogy nálam reggeliznek, hogy bebizonyitsam önöknek azt, miként a genuai márnák fölérnek a livornoiakkal. Ha megengedik rögtön egy másik csarnokba kisérem önöket, a hol kandalló is van és a fa, mely abban a kandallóban pattog, a saját nyaralóm erdőiben vágatott. Nekünk korcs utódoknak az ilyen zord, északi szelek mellett tüzre, jó meleg tüzre van szükségünk, ezekben az óriási csarnokokban, a hol az apáink egy scaldinóval beérték. Mert az udvariasság és vendégszeretet legelső követelménye az, hogy vendégeink egészségére legyünk tekintettel! Méltóságos báróné, méltóságos márkiné, kisasszonyom!

És ő a lovagiasság ünnepélyes, szertartásos feszességének és a világfi könnyedségének sajátságos vegyülékével mélyen hajtotta meg magát mindahárom hölgy előtt, bár egyiküket se ismerte...

- Az abbé ur lesz oly kegyes és fogja önöket kalauzolni. Én meg legutoljára maradok és önök után fogok botorkálni, mint valami szegény, szerencsétlen gancio di mare. - Ugye, ezt az idomtalan, szánalomraméltó állatot nevezik önök francziák ráknak? tette hozzá Corancez és Hautefeuillehez fordulva, kiket udvarias kézmozdulattal előrebocsátott, hogy ő maga szegény, nyomorék, beteges testét lassu léptekkel utánuk vonszolja, mig a hosszu csarnokon át egy valamivel kisebb fogadóterembe értek.

Nedves hasábok tüze elkényszeredetten égett, nyomoruságos, nagy füstfellegeket eregetve, egy rossz szerkezetü kandallóban. Hanem a terem padlóját mesés értékü márvány-mozaik boritotta és a magas homoru boltozatot tarkára festett dombormüvek és freskófestmények lepték el, melyek Ganymednek az Istenek lakomájára való érkezését ábrázolták. Sikerült, könnyedén és szerencsés ecsettel odavetett festmény volt az, mely a szinek ifju üdeségében ragyogott még és gyönyörü karcsu alakokkal, a tájképet ábrázoló háttér és a diszitmények ama szeszélyes és választékos szépségével, azzal az átszellemült bájjal, azzal a pogány kecsességgel büvölte el a nézőt, mely Rafael közvetlen tanitványainak müvészetét jellemzi.

Közvetlen a mennyezet alatt néhány arczkép diszlett a falakon, melyeken első tekintetre rá lehetett ismerni Van Dyck arisztokrata ecsetvonásaira. És a nagy festmények mentén köröskörül antik szobrok sorakoztak a márványpalló mozaikján. Ódon, aranyozott x alaku és támlanélküli zsölyék valóságos muzeumi jelleget kölcsönöztek ennek a teremnek, a mely a két hölgy ajkára önkénytelenül ezt a felkiáltást fakasztotta:

- Jaj, beh szép, minő gyönyörü műremekek!

- Figyeld meg csak a herczeget, hogy bántja őt a hölgyek lelkesedése, szólt Corancez halkan Péterhez fordulva. No, most fültanuja leszesz egy nagyszerü komédiának, melyet figyelmedbe ajánlok... Én megyek udvarolni a menyasszonyomnak. Egy szót se veszits abból, a mit beszélnek... érdemes azt meghallgatni!...

- Önök ezt szépnek találják? szólt a herczeg Ely bárónéhez és miss Marshoz fordulva, kik mellette álltak, mig a márkiné a terem egyik sarkában Corancezzel sugdosott. Igen, igen, a mennyezet meglehetős csinos a maga nemében... Udinei János festette. - Ama korban élő ősöm, Paolo bibornok, az én névrokonom és háromszáz év előtti keresztapám, aki kalóznak állott be - ha tetszik tudni - persze, mielőtt a bibornoki kalaphoz jutott - az magától értetődik - a Doria palota Pierino del Vaya képeit megirigyelte. Ide hivatta hát Rafael egy másik tanitványát, aki a vatikáni képek megfestésében segédkezett a nagy mesternek... Mindezeknek az Isteneknek megvan a maguk története... Ez a Bacchus maga a tábornok, és ez az Apollo, kinek nincs más öltönydarabja, mint ép csak a kezében tartott lant, az ő koadjutora. No, no, meg ne botránkozzék ezen, don Fortunato... Ah, ő eltünt, bizonyára misére készül - meno male, annál jobb. - És ezek a Van Dyck képek se rosszak a maguk nemében... Ezeknek is megvan a történetük... Nézze meg ezt a szép hölgyet, az ő finom titokzatos mosolyával. Zöld ruha födi a testét és piros szegfüt tart a kezében... No és most nézze meg amott azt a fiatal embert, ugyanoly szinü és szövetü öltönyben, ugyanazzal a mosolylyal és ugyanazzal a szegfüvel festették le magukat. Ilyen egyforma öltözetben, mert szerelmesek voltak egymásba. A fiatal ember egy Fregor volt és a hölgy egy Alfani, donna Maria Alfani. Mindez a férj távolléte alatt történt, a ki Algirban hadi fogoly volt; mind a ketten azt hitték, hogy sohse jön többé vissza... »Che non muore, se revede« szokta a bibornok mondogatni... A kik meg nem halnak, azok viszontlátják egymást... A férj vissza jött és megölte őket... A család aztán elrejtette az arczképeiket, én tétettem később ide.

A két nagy olajfestmény, élénk szinpompájukat megőrizték a sötét lomtárba való hosszas számüzetés folytán, mely távol tartotta tőlük a világosság szinbontó sugarait, és azzal a titokzatos mosolylyal nevettek a nézőre, melyről az öreg herczeg az imént emlitést tett.

Donna Maria Alfani szemcsillagában bünös szerelem tiltott kéjes mámora ragyogott, és ugyane kéjes érzékiség áradt szerte bibor ajkaiból, halovány orczáiból és sötét hajából. Ez a légies finomságu átszellemült, üde arcz, magas zöld nyakbodorának merev koronája közepett is veszedelmes elbüvölő varázszsal birt. A fiatal ember fekete szemében merész házasságtörés szenvedélyes, kihivó büszkesége lángolt. És az öltözetük szinében meg a kezükben tartott szegfük szinárnyalatának szakasztott egyformaságában, valamint a testtartásban, sőt még a festő ecset kezelésében is megnyilatkozó hasonlatosság mintegy a halál után, örök időkre, látszott meghosszabbitani bünös szerelmüket. Mintegy gyilkosukkal való daczos szembeszállás ez, aki őket ugyan megölhette, de el nem választhatta egymástól; mert hisz ők most is itt vannak, ugyanazon falnak ugyanazon mezején, világgá hirdetve merész, bizalmas együvé tartozásukat, melyet a müvészet gloriája megdicsőitett; és még most is egymást nézik, egymáshoz szólnak, egymást szeretik.

Ely és Péter önkénytelenül egymásra néztek azzal az epedő tekintettel, mely két élő szerelmes szemében felvillan, midőn hajdani korok szerelmeseinek ereklyéivel találkoznak és kiknek szivén az örökre letünt multakkal való érintkezés révén átnyilal saját boldogságuk mulandóságának fagyasztó tudata. Ely szivén még mélyebb illetődést keltett az a két kép; és a kalózbibornok fenyegető példaszava: »Chi non muore, se revede«, ujra fölébresztette lelkében azt a hideg borzongást, mely a hajón, élete legszebb perczében, reszketett át egész valóján. Hanem e borzongás és e sejtelem halálos buskomorsága kinos álom lidércznyomásaként rögtön eloszlott, midőn Miss Marsh a genuai herczeg magyarázatára lelkesülten kijelentette:

- Ezt a két arczképet a nagybátyám nagyon drágán fizetné meg. Ő ugyanis nagyon szeret ilyen műtárgyakat hazahozni, valahányszor európai utjából hazatér... Az ő »scalpjainak« szokta ezeket nevezni... Hanem ön bizonyára nagy szeretettel csügg e képeken és nem válna meg tőlük semmi áron?... Hisz ezek oly bámulatra méltó műremekek.

- Ragaszkodom hozzájuk, mert családom ősi kincsei. - Hanem kérem, meg ne szentségtelenitse azt a nagy szót: műremek... tette hozzá szinte ünnepélyes hangon. Ezt itt, meg amazt, folytatta, a mennyezet boltozatára és a festményekre mutatva, akárminek nevezheti; megengedem, hogy remek diszitmények, érdekes történelmi adatok, hű korképek és a régi erkölcsök tükrei, tanulságos lélekbuvárkodások, vonzó regény fejezetek... De nem művészet!... Különben jegyezze meg magának: művészet soha másutt nem volt csak Görögországban és a moderneknél csak egyszer: Dante Alighiernél.

- Ön tehát nagyobbra becsüli e szobrokat, mint ama képeket? kérdé Carlsbergné, kit e kifakadás szenvedélyes hangja mulattatott.

- Ezek a márványszobrok? kérdé a szenvedélyes régiséggyüjtő, a falak hosszán sorakozott hófehér szobrokon végig nézve, mig hatalmas arczának nemes vonásai kimondhatatlan megvetés beszédes kifejezését öltötték. Azoknak, akik ezeket összevásárolták, sejtelmük sem volt arról, hogy mi a görög müvészet. Ők ép azon a müértői szinvonalon állottak, mint azok a tudatlanok, kik a Vatikán és a Tribuna értéktelen limlomát összevásárolták.

- Micsoda, szakitotta őt félbe Carlsbergné, de hisz a Tribunában ott találjuk a medicii Venuszt és a Vatikánban Apollo és Ariadne szobrait.

- A medicii Venusz, kiáltott föl Fregoso haragosan, ugyan kérem, ne emlitse azt a Venuszt... Tessék, köszvényes ujjával odamutatott a szobrok egyikére - ráösmer ön itt arra a hires Venuszra? Ez ugyanaz a karmozdulat, ugyanaz a piczi kis Ámor a lábainál, ki egy játszó delfinen nyargal; és ez is, ép ugy mint a másik, Praxitelesz mesterművének egy római izlésben készült közönséges másolata. Mondja kérem, szeretné ön a lakását az »Éj« ama számtalan másolatának egyikével disziteni, melyektől valamennyi toskanai szoborárus boltja hemzseg... Csupa másolat, csupa utánzat, meg ujra utánzat; még pedig a legkezdetlegesebb mesteremberek utánzata mindaz, amit önök Florenczben, Nápolyban, Rómában bámulnak. Mindazok a római császárok és patriciusok, kik a palotáikat görög mesterművek másolataival benépesitették, tudatlan barbárok valának, kik egy árnyék árnyékát hagyták nekünk örökbe, a parodiáját annak a Görögországnak, a valódi Görögországnak, melyet Pausanias látott... Nézzék ezt a Venuszt; ez semmi más, mint egy csinos fürdőző nő, ki megszökik, hogy jobban megkivánják. Ez egy kaczér, egy ledér asszony... Micsoda közös vonása van ennek azzal az Anadyoménával, azzal az Aphroditéval, ki magában megtestesitette az egész világ összes szerelmes erejét, a kinek templomába férfiaknak tilos volt a bemenetel, azzal az Istennővel, kit Apostrophiának, fentartónak is neveztek... Hisz tőle kértek erőt arra, hogy ellenálljanak a féktelen, meg nem engedett érzéki vágyaknak, bátorságot arra, hogy a szerelem isteni érzelmét az érzékek mocskától tisztán megóvják.

- És az önök hires Apollójuk? Tessék, itt a képmása. Ugy-e hogy szakasztottan hasonlit a Belvedere hires Apollójára, melyet Winkelmann annyira bámult... Tessék, ez is Skopas egy szobrának, római izlésben készült, halovány mása... De micsoda hasonlatosság van az akademikus szép ifju és az Iliász rettenetes Istene között, aminőnek őt Olympia homlokzata mutatja... Amott lenn az a rettenetes haláltosztó, tragikus lény megtestesülése. Érezni rajta a kelet és Egyptom szomszédságát, a nap pusztitó hatalmát, a sivatag perzselő viharát. És itt? Ez egy szép, formás fiatal ember, ki arra van hivatva, hogy egy erkölcsileg elzüllött nagyuri delnő üres óráit gyönyörködtesse, szobája homályos titkos rejtekében, ama ugynevezett venerok egyikében, aminőket Pompei házaiban százával találunk... És mind e márványszobrokon nincs egyetlen egy eredetiségre valló vésővonás sem, mely a művész szemét, a szemében a lelkét, a lelkében a faját, a hazáját sejtetné; szóval egyike sem ama szép és jó tulajdonoknak, melyek a művészetet fenséges és szent hatalommá, az emberi élet virágává teszik.

Az aggastyán sajátságos rajongó lelkesedéssel beszélt. Hervadt, kiaszott arcza, szenvedélyes szellemi mániájának dicsfényében átszellemült egy perczre. De a következő perczben rögtön felülkerekedett a benne lakozó, kissé komikus, joviális jó fiu modora. Duzzadt ajkait komikusan felbiggyesztette és bütykös, görcsösen görbült ujjaival megfenyegetve a szobrok egyikét, egy nyiltartójáról felismerhető Dianát, melynek némely helyütt sárga, másutt fehér arcza a kijavitás félreismerhetlen jeleit mutatta, igy szólt:

- És ezek a haszontalanok még nem is teljesen épek... másolatok, még pedig kifoldozgatott másolatok... Nézze meg ezt a szobrot itt... Oh te semmirekellő, ha te valamit érnél, nem türnéd magadon ezt az orrt... Ah jól van, jól, folytatta, midőn egy inas kitárta a folyosóra nyiló ajtó kettős szárnyát: Nemes lónak nem kell sarkantyu; don Fortunato már vár bennünket.

Aztán Bonaccorsi márkinéhoz közeledett és udvariasan szólt:

- Márkiné asszonyom, kérem, szabad önnek karomat felajánlanom, hogy az oltárhoz vezessem. Korom feljogosit arra, hogy az apa szerepét játszszam és ha nem tudok gyorsabban menni, elnézését kérem; az évek sulya a legnehezebb teher mindazok közül, a melyeket az embernek el kell viselnie... És ne legyen olyan izgatott, tette hozzá a derék ember halkan, midőn észrevette, hogy a szép, fiatal asszony karja reszket az övében... Én Corancezt egy pár nap óta figyelemmel kisérem, derék, jólelkü és őszinte embernek ismerem.

- Nos, kérdé Corancez diadalmaskodva, midőn karját nyujtotta Carlsbergnének, mig Florence Hautefeuille karján követte őket, no még mindig ki fogja nevetni az én chiromantikus tudományomat és a kéz vonásaiból olvasott jövendőmondásomat. Nem kiváló szerencse az tán, hogy lakodalmas menetemen Ely bárónét vezethetem karomon? És nem különös szerencsés véletlen az is, hogy ilyen eredeti emberre akadtunk, a ki e köteles robotolás tartama alatt önt mulattatja.

- Ez ugyan nem robotolás, felelt a báróné nevetve, hanem az egyszer igaz, hogy ön nagyon szerencsés ember, mivel az a ritka boldogság jutott önnek, hogy Andriana márkinő lesz a felesége. Minő szép ma a menyasszonya és hogy szereti önt... Az is igaz, hogy az öreg herczeghez hasonló embert még nem láttam. Szinte jóleső melegség ömlik el a szivünkön, ha ilyen magas koru emberben ennyi rajongó lelkesedéssel találkozunk... Érdekes! Ha ezek az olaszok egyszer valami eszme iránt lelkesednek, ugy ragaszkodnak hozzá és olyan szerelmesek beléje, mint valami szép asszonyba; szenvedélyes odaadással szeretik!... Ilyen lelkesült rajongással alakitották át ujra az országukat is.

- Eh, ezt ön nem érti, szólt ugyanakkor miss Marsh, Hautefeuillehez fordulva, ön egy régi ország gyermeke; hanem rám nézve, a kinek a szülővárosa alig idősebb még mint jó magam, kimondhatatlan gyönyörüség az ilyen látogatás az ódon, roskatag palotákban, a hol minden ősrégi multakról beszél.

- Kedves kisasszony, van valami, a mi még ezerszer kinosabb, mintha az ember egészen uj keletü ország gyermeke. Sokkal kellemetlenebb ennél az, ha oly országba valók vagyunk, mely erőnek erejével modern birodalommá akar átalakulni, holott szaturálva van a mult dicsőségével, tele van dicső multak ereklyéivel, melyeket minden áron lerombolni igyekszik. Ez Francziaország szomoru hóbortja már egy évszázad óta.

- Ez Olaszország hóbortja is körülbelül huszonöt év óta, felelt az amerikai lány, hanem szerencsére, tette hozzá vidáman, itt vagyunk mi, hogy mindent összevásároljunk és megmentsünk az elkallódástól. Oh édes Istenem, milyen gyönyörü ez a kápolna... Nézze csak... Nos hát fogadni mernék, hogy ezek a müvészi szép freskofestmények végre csak Marionvilleba vagy Chikagóba fognak kerülni.

E szavakkal az oratorium falfestményeire utalt, hova a menet ebben a perczben belépett.

Ezt a kis kápolnát, hol a kalózbibornok valószinüleg misézett, a pallótól egész a boltozatig egy óriási szimbolisztikus festmény boritotta, ama ismeretlen nagy mesterek egyikének müve, a melyekkel lépten-nyomon találkozunk Olaszországban és akik minden más országban világhirüek volnának. Hanem Olaszországban, bőviben vannak az ilyen müvészeknek.

A kápolna ismeretlen mestere ama remek freskók befolyása alatt állva, melyekkel Loto Lorenzo a bergamoi Suardi kápolnát diszitette, az oltár fölött egy hatalmas fenséggel felmagasodó Christust ábrázolt, ki mindkét kezét kiterjeszti. A megváltó ujjainak hegyéből szőllőrügy fakadt, mely indát hajt és dús gerezdekben bővelkedve, körül fogja az egész boltozatot. Christus feje fölött ez a felirat ékeskedik: »Ego sum vitis, vos es palmitis.« »Én vagyok a szőlőtőke, ti az indái,« és ez adja meg ennek a diszitménynek bibliai indokolását. A fal oszlopok által mezőkre osztott egyes részein a genuai nagy székesegyház védnökének, Szent Laurentiusnak legendáris története van megörökitve főbb mozzanataiban: Decius, ki Fülöp császárt megöli a királyi sátorban; a holt császár fia, ki Sixtusra rábizza apja kincsét, hogy az ossza szét a tömérdek vagyont a szegények közt, - Sixtus, kit a máglyára vezetnek, mig Laurentius utána szalad és egyre azt kiáltja: »Hova mész, apám, fiad nélkül? Pap, hova mész segédpapod nélkül?« - Laurentius, kire rábizták a kincseket és aki azokat a szegény özvegy őrizetére bizza; - Laurentius a fogságban, midőn az őrizetével megbizott tisztet megtériti; Laurentius Sallustius kertjeiben, a hova a szegények, bénák és vakok seregét összecsődité és azt mondja Deciusnak: Ime, ezek az egyház kincsei; - és Laurentius lángtengerek közepett, parázs fekhelyen nyugodva. Az öltözetek festői szépsége, az idomok szeszélyes szépsége, a tájkép pazar pompája, az arczok nemes körvonalai és a szinek meleg árnyalatai a velenczei müvészet befolyására vallottak, melynek rikitó voltát az idő pusztitó hatása eltompitotta, amennyiben a szinek élénk ragyogását kissé enyhitette, és a festmény hajdan tulságosan kiáltó, de most fakuló szinvegyületeire a szinehagyottság fátyolát boritotta. A festmény ezáltal az ódon kárpitozatok ama halovány árnyalatait nyerte, mely fantasztikus tündérálom jellegét adta ennek a titkos esküvőnek, melyet ez ódon palota antik oratoriumában, egy öreg genuai herczeg házánál tartottak és ahol egy galophil pap végezte az esketési szertartást.

Az ultramodern Corancez, ki a dogek lánya mellett térdel az oltár előtt és kire Don Fortunáto Lagumina adta rá az egyház áldását, e tizenhatodik századbeli környezet szinfalai közepett, ama hihetetlen paradoxonok egyike volt, melyeket csupán a való élet mer felállitani, költő képzelme soha. És ép oly hihetetlen az öreg abbé gyermeteg naivsága, ki Cavour gróf szenvedélyes bámulója létére az esketés előtt egy kis franczia beszédet intézett a jegyesekhez - ő ugyanis, daczára politikai gyülöletének, tartozni vélt ezzel az udvarias figyelemmel annak az idegennek, kit az ő kedves márkinéjával összeesket.

- Tisztelt asszonyom, tisztelt uram! csak néhány rövid szót akarok önnek mondani... A madár, a mely nem szól, nem is mondhat jövendőt. Ön, tisztelt asszonyom az Ur Isten szine előtt férjhez megy ehhez a tisztelt uri emberhez.

- Tisztelt uram, ön az Ur Isten szine előtt nőül veszi ezt a tiszteletreméltó delnőt. Ugy érzem, mintha e perczben, midőn egy hires velenczei név és egy nagy franczia név örök frigyét megáldom, még egyszer annak a legmagasabb kegyeért esedezném, ki előtt semmisem lehetetlen, hogy hozza létre a két ország békés szövetkezését, melyeknek tulajdonképen, jog és igazság szerint, egygyé kellene olvadniok: a mi szeretett Olaszországunk és az ön szép Francziaországának egyesülését. Olaszország hasonlit erre a remek alakra, melyet egy nagy lángeszü művész hivatott ecsete e kápolna falán megörökitett. Belőle mint termő szőlőtőkéből hajtott ki a latin törzs két ifju sarja, a büszke Spanyolország és a ragyogó Francziaország. Egy és ugyanazon pezsdülő életerő lüktet mindhármukban. Adja az ég, hogy ezek egy nap testvéri frigyben és szeretetben egyesüljenek, mint anya a lányaival, valamint örök időre együvé vannak kötve a nyelvek rokonsága, a vallás egyformasága révén ugy a hogy önöket, tisztelt uram és mélyen tisztelt asszonyom, összefüzendi a szerelem örök köteléke, melyet semmi sem szakithat meg soha. - Amen.

- Hallottad? kérdé Corancez egy órával később Pétertől.

Az »Ite Missa est,« felcsendült, az ünnepélyes »Holtomiglan-holtodiglan« elröppent a szerelmesek ajkairól és a vidám villásreggeli, melynél az emlitett livornói halaknál is jobb rózsahalak szerepeltek, vig és komoly pohárköszöntőivel, tréfás csevegéseivel és kaczagásával és a nászcarmennek don Fortunato nagy türelemmel megverselt művének, elszavalásával együtt véget ért. Az egész társaság a nagy csarnokban szürcsölte most a fekete kávét és a két fiatal ember a kifoldozott orru Artemis szobra melletti ablakmélyedésben beszélgettek.

- Hallottad? ő imád engem, az a jó abbé... Sőt kelleténél jobban imád; mert habár nemes ember vagyok is, olyan ősi nemességü nem vagyok, aminőnek ő engem tart... Midőn e titkos esküvőre ráállt, megbecsülhetetlen jelét adta Andriana márkiné iránti szeretetének, és olyan intelligens ember, aminőt ritkán látni. Ő már régóta tisztában lévén Navagero jellemével, előre látta, hogy Andrianára rettenetes jövő vár, ha nem tud e rabszolgaság nyügétől szabadulni. Amellett ravasz diplomata is, amit bizonyitja az, hogy rá tudta venni hajdani börtöntársát arra, hogy átengedje kis kápolnáját a szertartás szinhelyéül. Nos, hát látod, intelligenczia, diplomatia, barátság, mind háttérbe szorul az elsőszületési jog gőgös büszkeségével szemben. A jó abbé nem állhatta meg, hogy a hires Cavour gróf barátja létére, ne éreztesse velünk azt, hogy mi a nagy latin család ifjabb ága vagyunk... Hanem ez egyszer a fiatalabb ág okosabb volt mint az idősbik. Mert megbocsátom don Fortunatónak kicsinylő lenézését, ha eszembe jut, hogy micsoda furcsa arczot fog majd vágni az én sógorom, olasz nemes létére, ha majd a szeme elé fog kerülni az a kis papiros, amelyre te az imént odapingáltad a nevedet Fregoso herczeg névaláirása mellé... És akarod most látni Corancez mesés szerencséjét? Nézz oda!

Ezzel, az ablakon át, a fekete felhőgomolyokkal boritott égre és a palota alján elterülő utczára mutatott, melyen a kerekedő szél porfellegeket kavart fel, ugy hogy a járókelők szorosabbra fogták a szélben lebegő köpönyegüket.

- Te nem érted, hogy ezzel mit akarok mondani? Ilyen viharban nem fogtok tengeren hazatérni. A hölgyek a szállodában fogják tölteni az éjszakát... Mondd, kérlek, nem találod, hogy ez nem mindennapi ritka élvezet, ha az ember törvényes nászestéjének megengedett gyönyörét titkos légyott leple alatt élvezi, mint valami bünös szerelem pásztoróráit.

A vidám provencál e kissé ledér bizalmaskodását oly mosolylyal kisérte, mely azt látszott mondani: Ez az éj nemcsak nekem, hanem neked is szerelmes kéjeket fog nyujtani.

És Corancez vizsga szeme észrevette, hogy ifju barátja arcza biborra gyul, mint valami fiatal menyecskéé, kire tulbizalmaskodó rokona násza reggelén évődő, tréfás czélzásokkal rápirit. Szerencséjére a fiatal vicomtesse szakitotta félbe e négyszemközti beszélgetést, ki Carlsbergné karjára támaszkodva, közeledett feléjük. Corancez ledér és kéjsóvár megjegyzésének élő magyarázata volt ez a két gyönyörü fiatal, előkelő, szerelmes asszony, kik lassu léptekkel közeledtek a két szép fiatal ember felé. És a pogányság életörömökre serkentő légköre, melyet Olaszország minden zuga lehel, oly ellenállhatatlan varázszsal büvöl el mindenkit, hogy Péter fellázadó szeméremérzetének méltatlan felháborodása rögtön lecsillapult, a mint tekintete szerelmes hölgyének barna szemével összevillant, hol ugyanaz a gyöngéd szeretet izzott, amely a velenczei nő ibolyaszin szemében fellángolt, midőn férjére nézett.

- Önök a herczeg nevében jönnek, ugyebár? Ismerem őt. Tudom, addig nem lesz neki nyugta, mig meg nem mutatta önnek a kincseit...

- Valóban ugy van, szólt Andriana, a herczeg magához szólitja önöket... hanem első sorban mi akarjuk önöket lefoglalni magunknak... Az mégis csak egy kicsit korán, ha a férj egy órával az esküvő után már a faképnél hagyja a feleségét.

- Igen, az kissé korán van, ismétlé Ely és e szavak sokatmondó jelentősége, melyek tulajdonképen Hautefeuillenek szóltak, oly édes kéjes érzést keltett Péter szivében, mint kedvesének egy szerelmes csókja.

- Nos, hát tegyünk eleget a herczeg kivánságának, szólt Hautefeuille; mintegy tréfás lovagiassággal ajkaihoz szoritva szeretett hölgyének hófehér ujjait, és nézzük meg a kincseit... Te valószinüleg ismered már?... kérdé barátjához fordulva.

- Hogy ismerem-e? felelt Corancez, még alig voltam itt egy félóráig, már végig kellett szenvedni az ő nagyhangzásu kérkedéseit; tudják kérem, - folytatta az öreg Fregoso herczegre mutatva, ki Miss Marsh és don Fortunato kiséretében elhagyta a csarnokot, és aztán a homlokához kapva, a jó öregnél nincsenek mind otthon... Különben itéljenek önök maguk.

Az egész násznép tehát, hogy Corancez népies szólásmódjával éljünk, kit Lagumina abbé az imént Francziaország egyik »dicső nevü fiának« nevezett, Fregoso vezetése alatt egy szükebb lépcsőbe fordult be, mely a herczeg magánlakásába vezetett. Mint ahogy azt a nagy olasz palotákban rendesen tapasztaljuk, a magán lakosztály itt is ép oly szük és egyszerü volt, mint a milyen tágak és diszesek a fogadótermek. Igy a herczeg is, ha egyedül volt, négy szük szobában élt, melyeknek a legszükségesebbre szoritkozó butorzata az aggastyán stoiczizmusáról tanuskodott, ki képzelemszőtte álmodozásaitól elkábultan, közönyös volt ugy a testi kényelem, mint a hiuság iránt. Hanem e szük szobák falazatát néhány, legfeljebb husz vagy huszonöt, csonka márványszobor diszitette, és ezekből állott tulajdonképeni hires muzeuma.

Első tekintetre ez a Fregoso gyüjtemény, mely az ó- és uj-világban egyaránt hires, csupán idomtalan töredékek halmazának látszott, melyeknek kidolgozása oly durva és kezdetleges, hogy minden laikusra ugyanazt a benyomást gyakorolják, melyet Corancezre gyakoroltak. Mert a müvészet hosszas és beható tanulmányozása révén Fregoso végre oda jutott, hogy csak a Phidias előtti szobrokért, a 16. századbeli ereklyékért, rajongott, melyekben a primitiv hőskori Görögország szelleme lüktet és megnyilatkozik; ama Görögország szelleme, mely az ázsiai vad népek benyomásait tisztán azzal a szellemi fölényével akadályozta meg, melyet a műveltebb és magasabb szinvonalon álló népfaj az alsóbbrendü népfaj megszámlálhatatlan seregeivel szemben gyakorol.

A legszenvedélyesebb összeesküvők egyikéből ép oly szenvedélyes gyüjtőnek felcsapva, a genuai nagy ur oly otthoniasságban élt együtt a távoli és kevéssé ismert Hellasz antik isteneivel és istennőivel, mintha kartársa lett volna annak a hires görög katonának, a kinek szobra Aristion obeliszkalaku siremlékén márványba van vésve. Abban a perczben, midőn vendégei átlépték az első terem küszöbét, mely rendesen szivarozó-teremnek szolgált, mintegy csoda folytán, egyszerre csak megifjodni látszott a köszvényes agg. Teste ruganyosabban egyenesedett fel; lábai már nem vonszolták oly nehezen testének sulyát. Az ihlet megszállta őt és oly hévvel kezdte magyarázgatni a muzeumát, melyet megmosolyogni nem lehetett. Szavának lángoló ékesszólásának hevétől életet nyertek a csonka márványtöredékek. Ő látta ezeket, kétezerötszáz év előtti, teljes, ép és érintetlen teljességükben és a rajongó lelkesedés ellenállhatatlan hypnozisának látománya ráragadt legskeptikusabb hallgatóira is.

- Ezek itt a legrégibb és legkegyeletreméltóbb szobrok. Ezek itt Hera három szobrai, három Juno, a legkezdetlegesebb alakjában: a fabálvány, melyet habozó véső faragott márványba.

- A xoanon, vetette közbe Florence.

- Ön ismeri a xoanont? kiáltott föl Fregoso, ki e percztől fogva csak a fiatal amerikai hölgyhöz fordult. Akkor ön méltó arra, hogy ennek a három példánynak a szépségét megértse. Ezek aztán szobrok!... Sem az akropolisi, sem a delosi, sem a számosi nem ér fel ezekkel... Nézze meg mind a hármat!... Itt az ember pezsdülni látja az életet. Itt a test még benne van a maga leplében és micsoda lepelben; oly durva ez, mint a legdurvább gyolcsnak a szálszövedéke... És ime ez a test mégis lüktet, a csipők, a lábszárak, a kebel, minden él, mozog... Aztán simulékonynyá válik a szövet, finom vászon lehelletszerü szövedéke lesz belőle, egy hosszu, ketté vált ing, mely minden mozgáshoz alkalmazkodik. A szobor életet nyer... Jár... Nézze csak a paplan alatt rejlő torzó telt idomait, ezt a testhez simuló tunikát, mely az egyik oldalon redőkben omlik alá, mig a másik oldalon legyező alaku ránczokban válik szét és ez a testtartás, hogy jár... él... Oh minő isteni szépség!... És ezek az Apollók!

És rajongó lelkesedésének láza elfojtotta a hangját, ugy, hogy csak némán mutatott három torzóra, melyeknek köve vörhenyes szint nyert valami vastartalmu talajban való hosszas heveréstől és melyeknek hiányzott a fejük, a karjuk, sőt még a lábuknak is csak egy csontocskája maradt meg.

- Nem Orchomenos, Théra és Fenea Apolló-szobrainak typusai ezek? kérdé Miss Marsh.

- Helyes, nagyon helyes, felelt a herczeg, ki alig tudta fékezni az örömét. Ezek mind sirszobrok, egyes halottak szobrai, kiket Apollo alakjában megörökitettek... És még vannak barbár tudatlan emberek, kik azt állitják, hogy a görögök Egyptomban és Mezopotamiában keresték a művészetet. Mintha valamikor egyptomi, ázsiai embernek fogalma lett volna ilyen idomokról, ilyen torzóról, ilyen csipőkről!... Ők soha máskép nem ábrázolták a szobraikat, mint ülve és a falhoz támaszkodva, a régi papi bálványok mintájára... És ezek a czombok!... Homérosz azt állitja, hogy Achilles ötven lábnyi magasra tudott ugrani... Én pontosan utána jártam a dolognak...! ez a tigris ugrásának a maximuma... ez nekünk hihetetlennek tetszik... Nézzenek ide, kérem, itt megvannak az ilyen ugrásokra szükséges eszközök... ilyen izmok kellenek ahhoz...! Ez a művészet nyitja, gyönyörü tagok, melyek gyönyörü mozgásra képesek. »I moti divini,« mondta erre Leonardo. Képzeljük ez erőket az ország szolgálatában és személyesitjük magát az országot Istenek alakjában, az ő Isteneik alakjában és megvan Görögország.

- És megvan Velencze, megvan Florencz, megvan Sienna, megvan Genua, megvan egész Olaszország, szakitotta félbe don Fortunato.

- Olaszország Göröghon alázatos tanítványa, felelt Fregoso ünnepélyesen, megvan neki a nagy művészi szépségnek egy pár vonása; de maga az eszményi szépség magaslatára fel nem ért.

Aztán titokzatosan folytatta:

- És most be kell csukni az ablaktáblákat és le kell ereszteni a függönyöket. Don Fortunato, legyen oly szives és segitsen.

Midőn igy mesterségesen előidézték a sötét éjszakát, az aggastyán a meggyujtott viaszgyertyát átadta az abbénak, intett a vendégeinek, hogy kövessék és egy szobortalapzaton nyugvó márványfejre mutatva, megilletődéstől reszkető hangon szólalt meg:

- Phidias Niobeja.

A három nő és a két fiatal ember ekkor a gyertya pislogó fényénél egy kis, valóban idomtalan, márványtöredéket pillantott meg. Az orra le volt törve, be volt zuzva. A szemek helye alig volt felismerhető. A hajzat egy része hiányzott. A véletlen megóvta az iszonyatos elpusztulástól a felső ajkat meg az állat. És don Fortunato, ki a régiség buvár e gyermeteg szinpadiaskodását megszokta, erre a megcsonkitott szájra, meg erre az állra vetette a gyertya sugarait.

- Mit, ez a száj ám bámulatra méltó?! Mennyi élet, mennyi fájdalom van benne kifejezve! kiáltott föl Fregoso és ez az áll, minő hatalmas szabása van! Hogy fejezi ez ki a büszke királyné vasakaratát, gőgös fenhéjázását és hatalmas erélyét, ki Latonával merészen, kihivóan daczol... És ezek az ajkak... hallja ön azt a kiáltást, mely ajkain feltör?... Kövesse ennek az arcznak a körvonalait; a megmaradt töredékből az egészet ujra lehet konstruálni... És az orra? Minő nemes szabást kölcsönzött neki a művész. Nézze csak.

És gyengéden megfogta a márványfejet, a zsebkendőjének egy sarkát ráboritotta a szobortöredék homlokaljára, hol egy nagy ür tátongott a kövön.

- Itt van az orr nemes vonala... Én látom... Én a szeméből kicsorduló könyet is látom, nézzék, itt, itt. És aztán megint másfelé forditotta a fejet. Látom a könyeit... No, de elég; - tette hozzá, mélyen fölsóhajtva, térjünk vissza az életbe. Nyissuk ki az ablakot és huzzuk fel a függönyöket.

És midőn a nap az idomtalan töredékre vetette ujra a sugarait, Fregoso ismét felsohajtott; aztán a mint tekintete egy másik, kevésbé elcsonkitott fejre esett, levette azt a talapzatáról és mélyen meghajtva magát Florence előtt, kinek technikai jártassága és feszült figyelme hizelgett az ő hóbortjának, igy szólt:

- Kisasszony, ön megérdemli, hogy e szobortöredék birtokába jusson, mely hajdan az Akropoliszt diszitette. Engedje meg, hogy ezt a fejet, melyre a legutóbbi ásatások alkalmával ráakadtak, önnek felajánljam. Nézze meg ennek a fejnek a mosolyát.

És amint az aggastyán a kezében tartotta a csonka márványfőt, az valóban mosolygott, nyugtalanitó, titokzatos, érzéki mosolylyal.

- Ugy-e ez az enigmatikus mosoly? kérdé az amerikai lány.

- Igen, az archeologusok a hires szobrok után igy nevezik, felelt a herczeg. Én elysei mosolynak nevezem, ama rajongó önkivület mosolyának, a mely bizonyára örökre azoknak az ajkain lebeg, kik az örök üdvösséget élvezik és a melylyel az Istenek és az Istennők előre csábitják a hivőiket. Emlékezzék Ayschilos hires versére Hélénáról, kisasszony. Ez a mosoly egészen arra vall: »kedélye oly derüs, mint tenger szélcsendje«.

Midőn a három nő és Hautefeuille e fantasztikus esküvő és e még fantasztikusabb muzeumi szemle után ujra a landauba szálltak, mely őket délutáni három óra felé a kikötőbe vitte, mind a négyen összenéztek, szinte meglepődve azon, hogy ujra itt vannak a járókelőktől népes utczán, a melynek mindkét szélén a házak földszintjén bolt bolthoz sorakozott, a diszes, tarka hirdetésekkel tarkitott falak között, a jelen élet nyüzsgő, pezsdülő sürgés-forgása közepett. Olyan érzés vett erőt rajtuk, mint midőn az ember világos nappal valami szini előadást nézett végig mesterséges világitás mellett és aztán a valóra ébred ujra a nyilt utczán, a nap verőfényében. Az ilyen szinházi halluczináczió után, mely két órahosszát tart a gázlámpák vakitó fénye mellett, szinte rosszul esik a való életbe való visszatérés. Andriana adott legelőször kifejezést a kellemetlen kiábrándulás ez érzetének.

- Ha a derék Fortunato abbé nászcarmenje nem volna a kezem között, szólt az ölében tartott kis füzetkére utalva, azt hinném, hogy álmodtam... Ő nagy ünnepélyesen átadta nekem azzal a megjegyzéssel, hogy ez a költemény csak négy példányban nyomatott annál a nyomdatulajdonosnál, ki a legutolsó dogenak, Marinonak, a hirdetményeit kinyomta. Egy példány készült Corancez számára, az egyik az öreg Fregoso herczegnek, egy az abbé részére, meg ez itt a negyedik. Igazán azt hinném, hogy álmodtam.

- Magam is azt gondolnám, jegyezte meg Florence, ha ez a márvány fej nem volna olyan nehéz... ezzel piczi kacsói a furcsa kis ajándékot emelgették, melylyel a régész megtisztelte őt. Édes Istenem, beh szeretném azt a muzeumot egyszer a herczeg távollétében megnézni. Ugy tünik föl nekem, mintha ő mindnyájunkat meghipnotizált volna és mintha nem látnánk semmit, mihelyt ő nincs ott... Nézzék, kérem, ennek a fejnek a mosolyát, ugy-e, hogy az előbb mindnyájan láttuk, midőn Fregoso megmutatta?... Tessék, én most a nyomát se lelem. És önök?

- Én se... Én se... én se... kiáltottak Carlsbergné, Andrianne és Hautefeuille.

- Pedig bizonyos, szólt Hautefeuille nevetve, hogy én sirni láttam azt a Niobe-fejet, melynek nincs se szeme, se orczája.

- Én meg szaladni láttam azt az Apollót, melynek nincs lába, tette hozzá Carlsbergné.

- És én pihegni láttam a Junot, melynek nincs keble, folytatta Andriana.

- Corancez már előbb figyelmeztetett arra, szólt Hautefeuille. Ha Fregoso nincs ott, a muzeuma egyszerü kőhalmaz; ha ő mutatja és magyarázza a gyüjteményét, az egész Olympust látjuk felébredni.

- Mert ő hivő és szerelmes rajongó, szólalt meg Ely báróné; - az a néhány óra, amit az ő muzeumában töltöttem, jobban ismertette meg velem Görögországot és annak a művészetét, mint a Vatikánban és Kapitoliumban való összes gyakori látogatásaim. Ez vigasztal meg azért, hogy meg nem mutathattam önnek a vörös palotát, a maga remek Van Dyck képével, tette hozzá Hautefeuillehez fordulva. Azok gyönyörüek.

- Lesz arra idejük holnap, szólt Miss Marsh. A hogy én ismerem a nagybátyámat, ő ma este elindul ugyan, de bennünket itt fog hagyni; mert a »Jenny« holnap rettenetes tánczot fog járni a habokon; ő pedig nem akarja, hogy valaki az ő hajóján tengeri betegséget kapjon. Nézze, hogy hullámzik a viz még a kikötőben is... A nyilt tengeren ez kész zivatar.

A landau ezalatt a kikötőbe ért, a hol a yacht csónaka már várta az érkezőket. Apró zöldesfehér hullámok csapkodták meg a part kövét és az egész kikötőben a fékevesztett dühöngő szélben fel-felcsaptak az apró hullámok habtorlaszai, melyeknek ugyan nem volt elég erejük arra, hogy a horgonyaikon szilárdan nyugvó teherhajókat meg-megingassák, hanem annál jobban tánczoltatták a révben kikötött halászbárkákat és hajkorákat. Minő különbség a szürke hullámgörgeteg habbá verődő örvénye között, mely még a két moloval védett kikötőben is megérződött, meg ama mozdulatlan zafirlap között, mely tegnap ilyenkor a cannesi nyilt tengeröbölben terült el kék, sugaras tükrével. És minő kirivó ellentét e fellegbe borult, szürke látóhatár és az indulás órájának azur boltja, a dühöngő északi szél hideg fuvalma és a tegnapi szellő enyhe, illatos lehellete között.

De kinek jutott volna eszébe, hogy erre gondoljon? Se Marsh Florencenak, ki tréfás megjegyzése daczára boldog büszkeséggel gyönyörködött a régészeti skalpban, melyet magával hozott, se Andrianának, kit a szárazföldön töltendő éjjel édes boldogitó kilátással kecsegtetett. Ő ugyanis a férjének titkos légyottot adott, mintha a szeretője volna - és amire Corancez helyesen számitott - e titkos és mégis megengedett pásztoróra, mely e regényes házasságot követte, varázsával hozzájárult ahhoz, hogy egészen megőrjitse ezt a szerelmes asszonyt, ki először évek óta feledkezett meg teljesen félelmetes bátyjáról. Hautefeuille és a kedvese se törődtek az idő hirtelen megváltozásával, mely nekik is egy hosszu éj gyönyörteljes óráit nyujtotta; ugy, hogy a fiatal ember, ki Carlsberg Elyvel nehány lépésnyire hátramaradt a többiek mögött, vidám gyöngédséggel jegyezte meg, midőn egymás mellett haladtak a Jenny bárkája felé, melynek piros-fehér-fekete lobogója a szélben lengedezett:

- Kezdem hinni, hogy annak a derék, kedves Coranceznek igaza volt az ő chiromantikus jövendőmondásával... És ugy hiszem, a szerencse ragadós...

Ugyane perczben, amint Ely e szerelmes kifakadásra sokat igérő epedő mosolylyal válaszolt, a matrózok egyike, ki a bárka mellett elvonuló rakparton várta az érkezőket, egy nagy bőrtárczát nyujtott át a fiatal lánynak. A hajóposta volt az, melyet ép az imént hozott és miss Florence a tizenöt-husz levelet gyorsan átnézte.

- Itt van egy önnek szóló távirat, Hautefeuille.

- Meglátják, szólt Hautefeuille, tréfáját folytatva, ez valami jó hirt tartalmaz.

Fölbontotta a sárga papirost. Boldog mosoly verőfénye sugárzott fel az arczán és nevetve oda nyujtotta a táviratot Carlsbergnénak:

- Nos, mit mondtam?

A távirat igy hangzott:

»Elhagyom ma Kairót, Cannesban leszek vasárnap, legkésőbb kedden. Ujra sürgönyzök, örülök a viszontlátásnak.

Du Prat Olivier.«

VII.

A második távirat is megérkezett és hétfőn két óra felé Hautefeuille Péter a cannesi pályaudvarra fordult be, hogy a gyorsvonat érkezését bevárja.

Ő maga is ugyanezzel a vonattal érkezett ide novemberben, mint gyenge, szenvedő, lábbadozó beteg, ki még mindig annak a mellhártyalobnak a következményeiben szenvedett, melybe majd belehalt. Aki őt látta volna azon a ködös novemberi napon, amint halovány, beesett arczczal, betegségtől kiaszott, vézna testtel, bundákba burkolódzva szállt le a kocsiról, nem ismert volna rá a lázas, roskatag, lábbadozó betegre ebben a deli, szép ifjuban, ki négy hónappal később ruganyos és könnyed léptekkel, rózsás arczokkal, mosolygó ajkakkal, a boldogság lángjában izzó szemekkel, melyek egész arczát derüs verőfénybe vonták, szaporázta lépteit a pályaudvar felé. A huszonötödik és harminczötödik életév közötti időszakban, a legfélénkebb, legszerényebb embernek vannak oly napjai, midőn a pezsdülő életöröm minden legkisebb mozdulatából is szerte árad; ez annak a jele, hogy szerelmes és hogy viszontszerettetik, hogy egész környezete kedvez a szerelmüknek; és az a tudat, hogy semmi akadály nem gátolja vágyuk teljesedését, egész énjüket forrongásba hozza és emelkedett hangulatot kelt bennük.

Ezeknél aztán még fizikai énjük is szinte átalakul, átszellemül, megdicsőül. Más a járásuk, más a testtartásuk, más a tekintetük. Azt mondaná az ember, hogy valami delejes sugárzás árad ki ezekből a boldogságban uszó szerelmesekből és pillanatnyi fenkölt szépség sugárderüjébe vonja őket, melyet a nők csalhatatlanul felismernek.

Az asszonyok nagyon gyorsan, ugyszólva az első pillantásra észreveszik a fiatal embereken »a boldog szerelmes magatartását« és vagy meggyülölik, vagy megilletődnek rajta, a szerint, hogy ők maguk irigyek vagy elnézők, prózaiak vagy regényes hajlamuak-e.

Igy volt az ama két hölgygyel is, kikkel Hautefeuille azon a szük járdán találkozott, mely a cannesi pályaudvar érkezési oldalának perronjául szolgál.

Az egyik Chézy Yvonne volt, férje és Brion Horace társaságában, a másik Bonaccorsi márkiné - mint ahogy hivatalosan tovább is nevezte magát - bátyja Navagero kiséretében. Hogy közelükbe férhessen és üdvözölhesse őket, a fiatal embernek át kellett törtetni az egész föl- és aláhullámzó előkelő tömegen, mely ma és mindennap ide tódult, hogy Monte-Carlóba átránduljon, és az alatt a két percz alatt, mig ő utat nyitott magának hozzájuk, két hölgy és gavallérjaik Hautefeuillere vonatkozó megjegyzései arról tanuskodtak, hogy a féltékeny, csipős rosszakarat nem a gyenge nem egyedüli kiváltsága.

- Nini, Hautefeuille, szólt Chézyné, ejnye beh örülne a nővére, ha látná, hogy megváltozott az a fiu. Tudja, kérem, hogy ő igazán nagyon szép ember.

- Nagyon csinos fiu, ismétlé a velenczei nő és a mellett ugy viseli magát, mintha nem is tudná azt... Az pedig ugy tetszik nekem.

- No, ha tényleg nem tudná, hogy csinos fiu, szólt Brion, önök asszonyok nem fogják soká kétségben hagyni e felett. Hautefeuille itt, Hautefeuille ott...

- Önnél, folytatta Chézynéhez fordulva, a márkinénál, Carlsbergnénál, nem is hall az ember másról beszélni, mint Hautefeuilleről. Eddig az egy nagyon jó gyerek volt, egy jelentéktelen, ártalmatlan fiu, ki senkit se bántott, csak olyan volt, mint sok ezer más; de önök valóban kiállhatatlan pozeurt fognak belőle faragni. Nem is szólva arról, hogy ő maholnap egyiket közületek alaposan fog kompromittálni, ha a dolgok igy fejlődnek tovább, tette hozzá Navagero, merőn tekintve a nővérére.

Mióta Andrianna Genuából visszatért, a ravasz velenczei észrevette, hogy nővére lelkében valami szokatlan átalakulás megy végbe és ő ennek az okát kereste, de mint látjuk, nagyon rossz helyütt.

- Ah, hát igy vagyunk, szólalt meg Yvonne tréfásan. No jól van hát, hogy önöket megbüntessem, először is meg fogom hivni, hogy szálljon be a mi kocsinkba, és hogy ebédeljen velünk Monte-Carlóban és meg fogom bizni azzal, hogy őrizze ellen Gontrant... Szüksége van a felügyeletre... Hallja csak, kedves Péter, folytatta Hautefeuillehez fordulva, ki most már közelükbe ért, önt ma egész délutánra és egész estére az én lovagommá nevezem ki. Még pedig az lesz a feladata, hogy nekem rögtön hiven referál, ha a férjem uram száz aranynál többet találna vesziteni. Mert tegnapelőtt ezret vesztett a trente et quarante asztalnál... Ha hetenkint két ilyen játszmát játszik, az nagyon szép kis téli budget volna... Maholnap arra kerül a dolog, hogy nekem fog kelleni a háztartáshoz szükséges pénzt nyerni.

Chézy egy szót sem válaszolt. Csak idegesen pödörgette a bajuszát.

Hanem az arczán vonagló erőltetett mosoly nagyon eltért attól a sugaras derüségtől, melylyel rendesen kisérte nejének tréfás élczelkedéseit. Az a válság, amit Marsh Dickie jósolt, kikerülhetetlenné vált és a szerencsétlen ember elég gyerekes volt, hogy ezt a csapást és a vele járó vagyoni bukást a monte-carlói zöld asztalon remélje jóvátehetni és hogy neje előtt titkolja a valót. Azért Yvonne ártatlan tréfája kinos, kegyetlen jelentőségü volt ugy Chézynére mint magára a fiatal asszonyra nézve; különösen Brion Horace hallatára, ki az anyagi zavarba jutott nagyvilági nők hivatásos bankára volt.

Hautefeuille, kit Corancezzel és Carlsbergnéval folytatott beszélgetései beleavattak a dolgok állásába, eléggé tájékozva volt, hogy ilyen fajta beszélgetés metsző iróniáját érezze ily helyzetben, azért gyorsan félbeszakitotta:

- Nem megyek Monte-Carloba; egy barátomat várom, akit ön is ismer, Olivier du Prat barátomat.

- Ah, volt udvarlómat, a ki nyakra-főre csapta nekem a levet... Igen, igen, emlékszem, tizennégy napig fülig szerelmes voltam beléje. Tudja mit, hivja meg őt, hogy ebédeljen velünk ma este, és jöjjenek utánunk az öt órai vonattal.

- De ő már nős, kérem.

- Annál jobb, hivja meg a feleségét is, válaszolt a szeleburdi asszonyka. Andriana, édes, beszélje őt rá, önnek nagyobb befolyása van rá.

Ezzel aztán a kényeztetett gyermek szerepét folytatva, Navagero karjába kapaszkodott. Őt ugyanis felségesen mulattatta az olasz nemes dühös arczkifejezése, melylyel nézte, hogy a nővére négyszemközt beszélget valakivel, a kitől félti, és a vidám asszonyka nem is sejtette, hogy minő nagy szolgálatot tett ezzel a barátnőjének, ki ezt a rövid néhány perczet arra használta fel, hogy Péternek a fülébe sugja:

- Ő is ezzel a vonattal jön meg. Én csak azért jöttem, hogy lássam. Kérem, mondja meg neki, hogy nekem holnap délelőtt tizenegykor a Jennyn találkám van Florencczal. És kérem, ne sértődjék meg, ha Alvise nem nagyon udvarias ön iránt; neki ugyanis az a rögeszméje támadt, hogy ön nekem udvarol. Itt a gyorsvonat.

A vonat kiért a magas fekvésü árokból, melynek mentén a cannesi pályaudvarra vezetnek a sinek és Péter majdnem ugyanabban a perczben Corancez derüs arczát látta megjelenni az egyik kocsi ablakán. A fürge délvidéki egy ruganyos szökéssel lenn termett és Hautefeuille nyakába borulva, oly hangosan, hogy a felesége is meghallhatja, ujjongva kiáltott fel:

- Jaj beh kedves tőled, hogy elémbe jöttél, aztán halkabban tette hozzá: Az istenért, rázd le a nyakamról egy perczre a sógoromat.

- Lehetetlen, felelt Hautefeuille: én Olivier du Pratot várom. Nem találkoztál vele a vonaton? Ah, itt van már, látom!

Ezzel a faképnél hagyta Corancezt és többé ügyet se vetve a matrimonio segreto érdekes jelenetére, mely a vasuti pályaudvaron lefolyt, nagy sebbel-lobbal egy fiatal ember karjaiba sietett, ki az egyik kocsi lépcsőjén örömmel vegyes megilletődéssel mosolygott feléje. Ámbár Olivier Péterrel egyidős volt, néhány évvel idősebbnek látszott; mert olajbarna, nagyon sovány és beesett arcza igen erősen kiszögellő vonásokban domborodott ki. Szabálytalan vonásai olyan sajátságos, elkinzott és bánatos kifejezésü egészszé olvadtak össze, hogy a ki egyszer látta, többé el nem felejtette. Bársonyos és harmatos csillogásu fekete szeme, gyöngysorragyogásu hófehér és apró fogai, sürü, szép növésü haja arczkifejezésének ugy szólván állati szépséget kölcsönöztek, mely az ajkaiban, homlokában és különösen orczáiban kifejezésre jutó keserüséget enyhitette. Nem volt ugyan magas növésü, de széles vállai és izmos karjai aczélozott férfias erőre vallottak.

A kocsi lépcsőjéről leszökve, oly forró öleléssel szoritotta keblére Pétert, hogy szempillái szinte könybe lábbadtak és egy perczig oly önfeledt örömmel néztek egymás szemébe, hogy sem Péternek, sem Oliviernek nem jutott eszébe, hogy karjukat nyujtsák a leszállófélben levő, fiatal asszonynak, ki érzéketlen közömbösséggel várta, hogy valamelyikük megemlékezzék róla és lesegitse. Du Prat Olivierné husz éves, nagyon szép és nagyon finomarczu asszonykának látszott, kinek légies filigrán szépsége azonban olyan lehelletszerü volt, hogy szinte parányinak és szurósnak tetszett. Aranyszinü haja oly világos volt, hogy szinte fagyasztó hidegnek látszott és kék szemcsillagában e perczben valami kifürkészhetetlen és megmagyarázhatatlan sajátságos kifejezés villant fel, mely sok fiatal menyecskénél tapasztalható, midőn férjük ifjukori barátjaival találkoznak.

Vajjon rokonszenv vagy ellenszenv, bizalom vagy bizalmatlanság e az, a mit Olivier e legkedvesebb barátja, ki esküvőjén mint tanu is szerepelt, a fiatal asszonyban keltett? Ő el nem árulta az érzelmeit, midőn a fiatal ember, feléje közeledve, bocsánatot kért, hogy előbb nem sietett üdvözlésére és le nem segitette a kocsiról. Alig érintette meg piczi ujjaival a feléje nyujtott kezet. Hanem ez igen természetes, szemérmes, önkénytelen tartózkodás is lehetett, valamint az a rövid válasz is, melylyel Péternek az utazásaira vonatkozó kérdéseire felelt, nyugalom után való érthető vágyódásának kifejezése is lehetett:

- Nagyon szép volt az utazás, szólt nyugodtan, hanem ilyen hosszu távollét után az ember szeretne már otthon lenni.

Igen, ez a felelet nagyon természetes volt. Hanem e fagyosan felbiggyesztett, gunyos kis női ajakról elröppenve, azt is jelenthette: »A férjem ide akart jönni önt meglátogatni és én nem gátolhattam meg ezt. De azért ne értsen félre, nagyon boszankodom rajta.«

Legalább ugy tolmácsolta Hautefeuille ezt a néhány közömbös, hideg hangon ejtett szót és szinte hálás tekintetet vetett Corancezre, ki e perczben feléje közeledett és megkimélte őt a választól... A vonat ez alatt ujra megindult és szabad utat nyitott a járókelőknek, ugy hogy Corancez barátságosan kinyujtva a jobbját, Olivier üdvözlésére siethetett.

- Szervusz, Olivier. Nem ismersz rám? Corancez vagyok, volt iskolatársad, egy padban ültünk. Ha Péter tudatta volna velem, hogy velem egy vonaton jösz, együtt tehettük volna az utat és bizalmasan elcseveghettünk volna. Pompás szinben vagy és még mindig husz évesnek látszol... Mutass be, kérlek, a kedves feleségednek.

- Igazán nem ismertem rá, szólt Olivier tiz perczczel később, midőn mindhárman kocsiba szálltak, hogy a Pálma szálloda felé tartsanak. Pedig egy cseppet se változott. Még mindig a régi délvidéki gyerek, azzal a tolakodó bizalmassággal, a mely türhetetlen, mikor őszinte, és aljas, mikor csupa komédia. A mi hazánk legocsmányabb intézményei között, pedig hát van azokból bő választék, a legocsmányabb az iskolapajtáskodás intézménye. Azért, mert az ember együtt raboskodott egy pár évig azokon a szárazföldi gályákon, a miket franczia kollegiumnak nevezünk, ez később az életben minden semmiházit feljogosit arra, hogy bizalmasan a keresztnevünkön szólitson és tegezzen. Gyakran találkozol itt ezzel a Corancezzel?

- Ő önt nagyon szeretheti, Hautefeuille ur, szólalt meg a fiatal asszony, mert midőn leszállt a vonatról, nagy örömmel borult a nyakába.

- Ő kissé tüntetően viszi a vásárra minden érzelmét, felelt Péter, hanem igazán jó társalgó és nekem itt nagyon jó szolgálatot tett.

- Az valóban meglep ugy részedről, mint az ő részéről. Hanem mért nem tettél róla emlitést a leveleidben? Szivélyesebb lettem volna irányában.

Ez a rövid, könnyedén odavetett, jelentéktelen beszélgetéstöredék elegendő volt arra, hogy az elfogultság ama kinos érzetét keltse mindhármukban, mely néha a legtürelmetlenebbül sovárgott pillanatok örömét is megbontja. Hautefeuille érezte, hogy a szemrehányás egy árnyalata rezgi át barátjának iménti megjegyzését és ujból érezte a titkos ellenséges indulat fagyasztó lehelletét, mely du Pratné rövid megjegyzésében megnyilatkozott. Elhallgatott hát. A hintó épen azon a tekervényes uton haladt hegynek, melyen a Jennyn tett első látogatás reggelén Corancez társaságában vette utját a part felé és a Helmholtz villa hófehér körvonalai köszöntöttek feléje az olajfák ezüsthabos lombhullámai közül. A szeretett nő képe tünt fel lelke előtt és önkénytelenül párhuzamot kezdett vonni az ő imádott, isteni Elyje és barátjának felesége között. A kis franczia asszonyka, ki mellette ült és ki elegáns merevségében kissé száraznak és erőltetettnek látszott, egyszerre olyan szintelennek, olyan korlátoltnak, olyan kisvárosinak, oly végtelenül érdektelennek tetszett előtte, amint őt az érdekes nagyvilági, külföldi nő kéjtlehelő, hajlékony, ruganyos alakjával egybevetette.

Du Prat Bertából tetőtől-talpig csak az a józan, de kissé fakó, szintelen előkelőség áradt szerte, mely a jól nevelt párisi nő - mert tényleg létezik ez a fajta is - csalhatatlan ismertető jele. Utazó ruhája Páris egyik legelső szabójának remeke volt, hanem ő oly gondosan került mindent, ami a különlegességvadászat legparányibb gyanuját is kelthette volna, hogy megjelenésén az egyéniség bélyege teljesen elmosódott. Csinos volt ugyan; de az apró, törékeny porczellánbábuk szépségével birt, hanem egész arczkifejezését olyan szigoruan fegyelmezett, ajkait oly hidegen biggyesztette fel és szemei oly kifejezéstelenek és semmit mondók voltak, hogy ez a gyönyörü kis babaarcz nem keltette fel az érdeklődést az iránt, vajjon micsoda lélek lakozik mögötte.

Mert első tekintetre le lehetett olvasni róla, hogy ez a lélek csupán elfogadott igazságokból, az illemnek megfelelő, társadalmilag helyeselt érzelmekből és comme il faut ösztönökből és vágyakból áll. Az ilyenfajta lányokat veszik nőül azok a férfiak, kik életükben kelleténél többet éltek és kik a házasságtörés és nőcsábitás ezer kalandjaiba belecsömörlöttek. Misem természetesebb hát, hogy Olivier elvette ezt a csinos gyermeket, kinek szépsége egyrészt hizelgett az ő férfi büszkeségének, mig másrészt kifogástalan magaviseletéhez a féltékenység árnya sem férhetett. De ép oly természetes az is, hogy Péter, aki a conventionalis illem és a nyárspolgárias becsületesség légkörében nevelkedve, sokat szenvedett volt az övéinek megrögzött előitéleteitől, első tekintetre észrevette a fiatal asszonyban is a lelki szegénységet és mindazt, ami jellemében kicsinyes, köznapi és korlátolt volt; különösen az Ely bárónővel való összehasonlitás következtében. Az ilyen fajtáju benyomások önkénytelenül lelkünk ama ösztönszerü, hirtelen zárkózottságát és bizalmatlan huzakodását szülik, melyet azzal a nagyjelentőségü, rejtélyes titokzatosságában oly kényelmes szóval jellemzünk: ellenszenv. Ezt az ellenszenvet Péter nem érezte az első találkozások alkalmával, midőn du Pratné még csak Lyonnét Bertha kisasszony volt. Pedig hát jogosan ugy hozta volna magával a dolgok rendje, hogy eredeti környezetében, az apja mellett, ki a legmerevebb, legpedánsabb ügyvédek egyike volt és az anyjának, az előkelő párisi polgárság legtypikusabb vén saroglyájának oldalánál Bertha még élénkebb visszatetszést keltsen Péter lelkében. Csakhogy akkor jellemének regényes hajlamai még szunyadtak benne. Most pedig szerelmének ittasitó mámora felébresztette azokat és ő a női lélek finom árnyalatai iránt is fogékony lett, melyek azelőtt teljesen kikerülték a figyelmet. Csakhogy ő nem szokott annyira a saját lelkében olvasni, hogy észrevehette volna, mennyire megváltoztatták az egész gondolkodásmódját az utóbbi hetek és igy azt a kéjelmetlen érzést, melyet du Prat Bertha az ő lelkében ébresztett, azzal magyarázta, amivel mi rendesen palástoljuk más embernek jellemében való teljes tájékozatlanságunkat:

Micsoda változás ment végbe ezzel az asszonynyal?... Hisz ő oly kedves teremtés volt, mikor férjhez ment... És most mintha kicserélték volna. Olivier is megváltozott. Ő oly vig, oly gyöngéd, oly szerelmes volt. Most közömbös, egykedvü, szinte szomoru... Mi történt itt?... Tán nem érzi magát boldognak.

A kocsi ép a Pálma szálloda elé ért, midőn ez a gondolat könyörtelen világossággal jegeczedett ki az agyában. És ő egyre ismételgette magában ezt a kérdést, mig Olivier és a felesége beléptek a szálloda lépcsőházába. Ide-oda jártak-keltek; utasitásokat adtak a málhákat és a komornát illetőleg. De lépteik rhytmusa oly annyira eltért egymástól, hogy ez a csekélység magában véve is e két lény közti titkos lelki szakadásra vallott. Ilyen jelentéktelen apróságok, az ösztönszerü egygyéolvadásban, a mozdulatok harmonikus összviszhangzata, midőn az egyiknek a taglejtései a másikéval összevágnak, bizonyitják legjobban szerelmeseket vagy a házasfeleket összefüző lelki harmóniát. Olivier és a felesége »ellenséges lépésekkel« haladtak egymás mellett.

Valóban uj műszavakat kell teremteni, hogy a mozdulatokban és a járásban megnyilatkozó halvány árnyalatokat kifejezzük, melyeket se elemezni, se magyarázni nem lehet; de a melyeket elvitázhatlan, szembeszökő határozottsággal észre lehet venni. És ép ily szembeszökő bizonyiték volt du Prat ama kérdése is, midőn a szálloda felügyelője bevezette a számára fentartott, egy nagy hálószobából, két öltözőből és egy szalonból álló lakosztályába:

- Hát az én ágyamat hová teszik? Hisz az öltöző-szoba nagyon kicsi, oda be nem fér egy ágy?

- Volna, kérem, egy másik lakásom is, egy szalonnal és két egymásba nyiló hálószobával, hanem az a negyedik emeleten van.

- Az nekem mindegy, szólt du Prat. Liften mentek fel mindaketten a negyedik emeletre, ügyet se vetve azokra a gyönyörü virágokra, a melyekkel Péter sajátkezüleg töltötte meg a virágvázákat. Ő ugy diszitette fel Olivier és Bertha szerelmes fészkét, mint a milyennek szerette volna látni azt a nászszobát, melyet ő az ő Elyjével osztana meg. Magára maradva a rózsák, nárciszok és mimózák bóditó illatárja közepett, az ablakon tekintett ki a délutáni verőfényben világos körvonalakban kidomborodó, napsugaras tájra: az Esterel előfokra, a tengerre és a szigetekre. Valóban édes, csókos turbékolásra termett, kis otthon és kéjre csábitó szerelmes fészek volt ez a napsugaras szoba, a benne szerteáradó illatárral és az ablakokon át kinálkozó kilátással; és ime Olivier első dolga az, hogy másutt két külön szobát keressen, nem alszik a feleségével egy szobában. Hat havi házasság után e jelentőségteljes tény, mely eddigi észrevételeit és akaratlan, ösztönszerü éleslátással tapasztalatait betetőzte és igazolta, mélyen elszomoritotta Hautefeuillet. És ő ujra párhuzamot vont saját kedves, szerelmes regénye és a fiatal házaspár fagyasztó hideg tartózkodása között. Visszaemlékezett első szerelmes éjjelére, arra az éjszakára, a melyet a hajó szük ágyának kéjes meghittségében egymás karjaiban töltöttek, és a melytől oly rosszul esett elválni. És visszaemlékezett arra a második éjszakára, a mit Génuában töltöttek, arra a szivét átborzongó kéjes boldogságra, mely egész valóján eláradt, meg arra, hogy minő jól esett neki, hogy a szeretett nő keblén elpihenhetett.

És eszébe jutott, hogy midőn tegnap Ely, hosszas könyörgésére, végre arra szánta magát, hogy éj idején a Helmholtz nyaraló hálószobájába beereszti - mint lopódzkodott a kertbe, egy bokorsürüségtől el nem zárt lejtős falon, egész a melegházig, melynek ajtaját nyitva találta és ahol a kedvese már várta őt.

Ely aztán a szalonból a saját hálószobájába vezető lépcsőn át felvezette őt, mely csak az ő személyes használatára volt fentartva.

Oh minő csókokban forrtak össze ekkor ajkaik, a szerelem és a veszély kettős és mindenható izgatottságában. És midőn bucsuznia, távoznia kellett, valóságos őrjöngő kétségbeesés fogta el őt; erőszakkal ki kellett magát tépni karjaiból és amint egyedül vette utját hazafelé a csillagos ég alatt, az elhagyatott, hangtalan fasorokon végig, arról álmodozott, hogy minő boldogság volna az, ha mindketten megszöknének messze-messze és aztán valami távoli, kis fészekben ugy élhetnének együtt mint férj és feleség. Az a boldogitó jog, hogy az éjszakákat - minden éjszakát - az imádott nő keblén töltheti, igen becses, a legbecsesebb jognak tünt fel előtte; ez éjszakákat - minden éjszakát, - ez az év végével az év felévé, az élet végén az élet felévé összegeződik, - minden éjszakát, minden éjszakát, midőn az asszony a nappali öltözettel együtt társadalmi énjéből is kivetkezik, hogy azzá az egyszerü, igaz ősteremtménnyé váljék, ki csupán ifjusága és szerelme diszében gyöngéd bizalmas odaadással simul hozzá és kit férjén kivül senki más nem ismer ilyen alakban. Olivier nem igy érez hát a nejével szemben? De ha ily rövid házas élet után már ily kevéssé szereti, kérdés: vajjon egyáltalán szerette-e őt valamikor. És ha nem szerette, minek vette el?

Péter ép ezen tépelődött, midőn egyszerre egy vállára támaszkodó kéz felébresztette merengéséből. Olivier ismét hozzá csatlakozott, de egyedül.

- Nos, már van lakásom, szólt Olivier, igaz, hogy kicsit magasan fekszik, hanem annál szebb a kilátás... Nincs most semmi dolgod? Ne mennénk egy kicsit sétálni?

- És a feleséged? kérdé Olivier.

- Kell neki egy kis idő, hogy otthonossá tegye magát és hogy rendezkedjék; és aztán az igazat megvallva, nagyon örvendek, hogy zavartalanul beszélgethetünk... Beszélgetni pedig csak kettesével tud két olyan barát, mint mi vagyunk. Oh, ha tudnád, hogy örvendek a viszontlátásnak.

- Olivier, kedves Olivier, suttogta Péter, kit e barátja ajkairól igaz megilletődés hangján elröppent felkiáltás mélyen meghatott.

Kezet szoritottak egymással, mint az imént a pályaudvaron és némán összenéztek, anélkül, hogy egyikük is szólt volna egy szót. Szent Ferencz életrajzában azt olvassuk, hogy egy szép napon szent Lajos, zarándok-ruhába bujva, zörgetett a Sainte Marie des Anges kolostor kapuján.

Egy másik szent, egy Egidius nevü szerzetes, ajtót nyitott neki és ráismert. Ekkor a király és a szerzetes egymás előtt letérdeltek és ismét elváltak a nélkül, hogy csak egyetlen szót is váltottak volna. »Én az ő szivében olvastam, szólt Egidius később, és ő olvasott az enyémben.« Ez a csodaszép legenda örök időkre jelképe lesz az olyan hű barátok találkozásának, a milyen Péter és Olivier volt.

Ha két férfi, kik egymást gyermekkoruk óta ismerik és szeretik, mint ahogy Péter és Olivier szerették egymást, az életben összekerülnek és egymással szembe néznek, nincs szükségük arra, hogy kölcsönös hűségüket ujra hangoztassák; a becsülés, az odaadás, a bizalom, az igaz férfias szeretet, mind e magasztos erények nem szorulnak szavakra és nem is lehet ezeket szavakkal tolmácsolni.

Ezeknek puszta létezése fényt és meleget áraszt, mint valami tiszta, sugaras láng. És a két barát most ujra érezte, mily biztosan számithatnak egymás tántorithatlan ragaszkodására és mily erős kötelék füzi őket testvérekké.

- És még arra is gondoltál, hogy a szobát virágokkal feldiszittesd, szólt Olivier, barátja karjába kapaszkodva. Rögtön utasitást adok majd a pinczérnek, hogy vitessék föl az uj lakásomba... És most menjünk... De nem a Croisettere, kérlek. Mert ha ez a sétány még mindig olyan, a minőnek én ismertem, az alatt a nyolcz nap alatt, mit egyszer itt töltöttem, akkor az ocsmány egy hely. Cannes az időtájt valóságos snobopolis volt a maga herczegeinek és főherczegeinek seregével. Hanem emlékszem, hogy a Kalifornia halom, meg Vallauris között gyönyörü vadregényes sétautak, hüs jegenyék, fenyő- és tölgyfaerdők sürüsége terül el, csupa lombos, árnyas fa; nem pedig ezek a pálmák, a maguk tollas legyezőikkel, melyektől iszonyodom.

Ezzel a szálloda kertjét elhagyták és du Prat egy megvető kézmozdulattal ráutalt arra a merev pálmafasorra, melytől e modern fogadó nevét nyerte.

Barátja elnevette magát és kedélyesen csititgatta.

- No, no, rá ne fröccsentsd megjegyzéseid sötét, maró, gúnyos sepiáját a szegény Cannes délszaki kertjeire. Valóságos melegházak ezek, melyek nagyon jó hatást tesznek a beteg szervezetre. Arról én mesélhetek valamit.

Zsenge ifju koruk egy régi tréfájára vonatkozott ez a hasonlat, mely Olivier ama keserü epekifakadásait, melyeket sötét embergyülöletének rohamaiban mindenre árasztott, azzal a szerteloccsantott folyadékkal hasonlitotta össze, mit a tintahal magából kifreccsent, hogy ezzel zavarossá tegye a hullámokat, és az üldözői elől menekülhessen.

Ő is nevetett e visszaemlékezésen, hanem aztán elkomolyodva tette hozzá:

- Hallod-e Péter, én nem ismerek rád. Te a megközelithetlen, tüskéshéju emberkerülő Corancezzel pajtáskodol? Te, a chaméani kastély ura, szereted ezeket a meghamisitott kerteket, a maguk pázsitjukkal, melyet tavaszszal felásnak, e horganyszinü fákat és hamis zöldjüket. Mennyivel többre becsülöm én ezt itt ni.

Ezzel az ut kanyarulatánál feltünő bérczre utalt, melyre sötét fenyőerdő és világos szinü vörösfenyők bársonyos zöld leple borult. A hegy lábánál Cannestól a Juan öbölig a nyaralók hosszu sora huzódott; aztán az is megszakadt és a hegy lejtőjén fel az oromig csupán a sürü erdő jóleső zöldje sötétlett. Jobbra a tenger terült el, melynek mérhetetlen távolba vesző tükrén egy vitorla sem fehérlett; ugy, hogy egy perczig a zöldelő hegyekről a kéklő tengerre sikló első tekintetre, azt az illuziót keltette ez a csendes tájkép, mintha a téli évad hullámzó emberáradatától meg nem háborgatott magány borulna rá.

Még néhány száz lépésnyire haladtak és az erdő szélére jutottak. Köröttük a fenyők vörhenyes törzsei nyultak a magasba, oly sürün egymáshoz sorakozva, hogy a hullámok azurtükre alig-alig csillámlott föl a tűlevelű lomb mögül. Fejük fölött a sötét koronák életteljes körvonalakban rajzolódtak a világos égbolton.

Erős, átható és jóleső gyantaillat gomolygott fel az erdőből és befonta őket mámoritó illathálójába, melyhez néha-néha a szellőtől idehordott, virágbaborult mimosa pudica üde illata is belevegyült. És Olivier az északvidéki erdő szépségét a keletről érkező utas lelkesült tekintetével szivta magába, ki megunva a mérhetetlen homoksivatag hatalmas látóhatárát, az egyhangu, érzéketlen és sugaras délövi természetet, valamennyi érzékének gyönyörködő kéjével élvezi az európai tájképek tarka változatosságát, ezernyi árnyalatu szinvegyülékét. Hautefeuille pedig le nem vette a szemét Olivierről. Szive mély aggodalommal töprengett Olivier házasságának megfejthetetlen rejtélyén, melyet azelőtt minden további kutatás nélkül, mint természetes tényt fogadott el; mig most barátja kifejezésteljes, beszédes vonásain a vig és szomoru gondolatok fel-felczikkázását tanulmányozta. Neje távollétében Olivier szemmelláthatólag jobban érezte magát; hanem azért megmaradt szemcsillagának feneketlen mélyében az egész világtól való undorodó unatkozás és ajkai körül a keserü gúny ama apró kigyócskái vonaglottak, melyeket Péter régtől ismert. Ezek a jelek mindig ama gúnyos és epés éleslátás válságainak hirnökei voltak nála, melyekről Carlsbergné emlitést tett Brionnénak. Péter mindig sokat szenvedett, valahányszor ezek a rohamok beálltak és valahányszor barátja önmagáról és eddigi életéről a kiábrándult cynismus keserü és kegyetlen hangján beszélt.

Most pedig kétszeresen szenvedett alatta, saját szerelmének ittasitó mámorával szivében. Hátha még megértette volna mindama szavak tulajdonképeni titkos értelmét, melyekben barátjának buskomorsága megnyilatkozott.

- Sajátságos dolog, szólalt meg Olivier, mennyire megvan az embernek legzsengébb korában későbbi életének teljes előérzete. E perczben visszaemlékszem, akárcsak most történt volna, egy ifjukori sétára, a mit együtt tettünk egyszer Auvergnéban... te valószinüleg nem emlékszel már rá... Varennesből visszajöttünk Chaméaneba. A harmadik osztályu nagy szünidőben volt. Én tizennégy napot töltöttem az anyádnál és másnap reggel el kellett volna utaznom az én utálatos gaz gyámom házába. Napsugaras enyhe szeptemberi nap volt, ép oly üde és verőfényes, mint a mai reggel és az ég ép oly tiszta és derült volt mint most. Egy vörösfenyő árnyában dültünk pihenőre. És én rád néztem, meg arra a szép fára, a napsugaras égre, a zöld erdőre. És egyszerre valami megmagyarázhatlan fájdalmas érzet vett erőt rajtam; abban a fényhabos környezetben meghalni vágytam. Ott eszembe villant hirtelen az a szent meggyőződés, hogy soha se fog az élet nekem ennél szebb pillanatot nyujtani, hogy nincs mit várnom a jövőtől... Vajjon honnan jutottam akkor ahhoz a sajátságos meggyőződéshez, mely tizenhat éves korommal össze se fért. Azt még ma sem tudom megmagyarázni. De soha se fogom elfelejteni azt a metsző kint, mely egyszerre csak átjárta egész valómat, a nagy fa árnyában, az enyhe, sugaras meleg őszi nap ragyogása közepett, a te oldaladnál. Mintha előre éreztem volna későbbi életem üres sivárságát, egész nyomorult sorsom összes kudarczait, minden csalódásait...

- Nincs jogod igy szólni, szakitotta félbe Hautefeuille. Micsoda nyomor, micsoda csalódás, micsoda kiábrándulás, micsoda kudarczok? - Harmincz éves, fiatal és egészséges vagy. Fényes pálya áll előtted, mindent elértél, a mit kivánhattál: vagyont, állást, szép feleséget. Nyolczvanezer frank évi jövedelmed van... Államtitkár leszesz, gyönyörü kis feleséged van és egy mesebeli jó barátod, tette hozzá nevetve.

Olivier mély sohaja végtelenül rosszul esett neki; mert érezte, hogy minő igaz buskomorság rejlik e szomoru kifakadásban, melyet mindenki más furcsa tulzásnak gúnyolt vala. És ő, mint azelőtt szokta tenni, gúnynyal felelt erre az érzelmi ömlengésre. Ritka eset volt az, hogy Du Prat, ki a legkisebb tapintatlanság és izléstelenség iránt oly fogékony, kritikus lélekkel birt és ki végtelenül érzékeny volt minden vétség iránt, ami finom izlését sértette, rögtön meg ne változtatta volna hangját, mihelyt barátja ily módon ráförmedt.

De ez egyszer nagyon nehéz teher nyomhatta a lelkét, mert még csüggedtebb hangon folytatta:

- Mindent elértem! szólt vállait vonogatva. Igaz, a látszat erre vall, ha az ember szavakban mérlegeli a sorsát. Hanem ha őszinték akarunk lenni, hát a tulajdonképeni fiatalságnak, az igazi, üde fiatalságnak harminczkét éves korunkban vége van... Az egészség, vagyon... igaz, hát az valami, egy pár kellemetlenséggel kevesebb ebben az életben... De ki tudja, meddig tart... Ez nem megy boldogság számba... A pályám, ugyan kérlek, ne beszélj róla! A házasságom...

Itt egy perczig megállt, mintha habozna e bizalmas kijelentéssel, aztán olyan éles hangon, melynek keserüsége megremegtette Péter lelkét, mert érezte rajta, hogy a barátja lelkén rágódó rákfene felfakadt és büzös genyedtségét kifreccsenté, felkiáltott:

- Nos hát igen, a házasságom nagy-nagy tévedés volt, mint az egész életem; egy rettenetes, végzetes, szörnyü tévedés. No de különben, tette hozzá türelmetlenül és idegesen megrázva a fejét, akár az a baj vagy más baj, egyre megy.

Aztán tovább folytatta, és most már Péter nem szakitotta félbe vallomásait.

- Mondd meg kérlek, vajjon töprenkedtél-e valamikor azon, hogy mért határoztam el magamat a nősülésre? Ugy-e, azt hitted, mint az egész világ, hogy meguntam a magányt, hogy szolid polgári életet akarok kezdeni, hogy egy észházasság összes föltételeit megtaláltam ennél a parthinál: nagy hozományt, előkelő nevet, egy csinos, jól nevelt lányt és egész természetesnek találtad ezt a lépést? Nem szemrehányáskép mondom ezt. Az ember a közvélemény és a rendes előitélet rabja, ámbár nem is sejti. Az emberek megütköznek azon, hogy ha valaki nem nősül meg, ugy mint a többi ember. De azon sohse ütköznek meg, ha olyas valaki megnősül, ki nem olyan, mint a többi ember. És különben nem is tudtad, nem tudhattad, hogy micsoda keserü tapasztalatok árán jutottam oda... Mi mindig tartózkodók voltunk a bizalmas beszélgetéseinkben, barátom; azért óvta meg barátságunk e ritka, szép érzelem jellegét, mely oly nagyon elüt attól az aljas, ocsmány czimboráskodástól, amit a férfiak rendesen ezzel a névvel neveznek.

Én sohse emlitettem előtted a szeretőimet... Sohse akartam tudni, kik voltak a tieid. Az életnek ez undoritó mocska soha be nem szennyezte, hál Istennek, nemes érzelmünket.

- Megállj, szakitotta félbe Hautefeuille, ne szentségtelenitsd ily galádul az emlékeidet;... nem ismerem azokat, de okvetlenül kell, hogy legyenek köztük olyanok is, melyek szentek előtted. És tudd meg, Olivier, hogy ha eddig sohse kutattam és firtattam szived szerelmi titkait, nem barátságunk iránti kegyeletből, hanem e szent érzelmek iránti tiszteletből tettem. Nem, a mi barátságunkon csorba nem esett volna, ha mély, igaz, szent szerelem emléke csatlakozott volna hozzájok. Ne rágalmazd önmagad; ne mondd, hogy neked nem voltak ilyen szerelmeid és ne szentségtelenitsd azoknak emlékét.

- Szent szerelem, felelt Olivier sajátságos gunyoros hangsulyozással. Nem tudom, mit jelent ez a két szó ebben az összetételben. Volt szeretőm, több mint egy és valahányszor visszagondolok rájuk, mind csak lángoló érzéki vágyak emlékét idézik fel lelkemben, a melyeket iszonyu undorodás követett; rettenetes, szenvedélytől megmérgezett szerelmes birás, féltékenységgel szaturált vad érzékiség, sok nyugodtan meghallgatott és lelkifurdalás nélkül kimondott hazugság emlékét idézi vissza lelkembe e szó; és mindezek között nem volt egyetlen egy nemesebb indulat, egyetlen egy érzés sem, amelyet ujra át szeretnék élni; egyetlen egy boldogság, egyetlen egy nemes felgerjedés, egyetlen egy teljes lelki kielégités emléke se maradt fönn. Ki volt a hibás, azok a nők-e, akikkel életutjaimon találkoztam, vagy én magam? Az ő vagy az én szivbeli és lelki szegénységem.

- Az ember nem szivbeli és lelki szegény, ha ilyen igaz barátságot tud valaki iránt érezni, mint a milyent te velem szemben tanusitottál, felelt Péter élénken...

- Ilyen jó barátod azért vagyok, mert te vagy te, kedves Péterem, felelt Olivier a legmélyebb meggyőződés hangján... És aztán ne feledd, hogy a barátságban nincs szerepe az érzékiségnek; de a szerelemben igenis nagy szerepe van és az én érzékeim nagyon kegyetlenül vadak. Az én érzéki sóvárgásom, az én kéjes vágyódásom mindig vad kitörésekben nyilatkozott meg, és nem tudom: micsoda állati vadság habzó seprüje hozta erjedésbe egész valómat, valahányszor bennem a felvert testi vágyak forrongásba jöttek... Én nem akarom ezt igazolni, nem akarom magyarázni; elég az hozzá, hogy ez igy van, és első szerelmes viszonyomtól az utolsóig, valamennyit a gyülölet e furcsa felgerjedése mérgezte meg.

Aztán izgatottan folytatta: Egész az utolsóig... Vagyis inkább különösen az utolsónál... Rómában történt két évvel ezelőtt. Ebben a nemében páratlan városban találkoztam egy, a maga nemében époly páratlan asszonynyal, ki annyira elütött mind a többitől, kinek szellemében annyi volt az erkölcsi határozottság, kinek szivében oly sok volt az érzelmi báj, mint azt soha még nőnél nem tapasztaltam, kiben nem volt a legcsekélyebb kicsinyesség, a legparányibb szükkeblüség árnya sem; és milyen szép volt az az asszony, milyen isteni szép... Hanem mi kölcsönös büszkeségünkben sebeztük meg egymást. Neki voltak szeretői előttem is; legalább egy, a kiről tudtam, egy orosz, ki Plevnánál elesett. És én tudtam ezt.

Ez az őrült, igaztalan, kimondhatatlan féltékenység, melyet egy halott iránt tápláltam, mindjárt kezdetben igaztalanná és kegyetlenné tett a szerencsétlen asszony iránt, még az első légyott előtt, az első csók perczétől fogva... Én durván bántam vele... Ő kaczér és büszke volt... Megbosszulta magát... Anélkül, hogy velem szakitott volna, más szeretőt tartott mellettem... avagy én azt hittem csupán - ami egyre megy... Szóval ő nagyon mélyen sebezte meg a szivemet, ugy, hogy én hagytam el őt, - egy szép nap bucsuszó nélkül, a faképnél hagytam és megesküdtem magamnak, hogy soha többé ez uton nem fogok szórakoztató izgalmakat keresni... Éltem delén voltam... A sok szerelmi tapasztalattól, melyeknek iskoláját végig jártam, a szivem ugy elkopott; oly benső levertség, oly lelki bénultság fogott el, hogy ugy mondjam, ugy meguntam az ilyen életet, hogy feltettem magamban, miként eddigi életmódomon változtatni fogok; felcserélem bármilyen mással; mert éreztem, hogy akármilyen rossz lesz is, ennél rosszabb nem lehet... Sokféle házasság van a világon: szerelmi házasság, érdekházasság, illemházasság, értelemházasság... Én meg erkölcsi undorodásból kötöttem házasságot... Ugy hiszem, hogy ez nem ritka eset... Csak ritka az, hogy valaki bevallja... én, én bevallom. Egyetlen egy eredeti jó tulajdonom volt mindig... önmagammal szemben sohse voltam képmutató... És remélem, ez az eredeti sajátságom megmarad mindhalálig. És ez az én rövid szép történetem.

- De hát eleintén ugy látszott, mintha szeretted volna a menyasszonyodat, szólt Péter. És ha nem szeretted, vagy legalább el nem hitetted magaddal, hogy szereted; te, mint tetőtől-talpig becsületes jellemes ember, a milyennek ösmerlek, nem kötötted volna magadhoz az életét.

- Nem szerettem, felelt Olivier. El sem hitettem magammal, hogy szeretem. De reméltem, hogy meg fogom szeretni. Azt mondottam ugyanis magamnak, hogy ez ártatlan nő az én lelkemtől annyira elütő lelkével való érintkezésben, ebben az életben, mely oly kevéssé hasonlit a multamhoz, olyas valamit fogok érezni, mint eddig nem éreztem soha. Igen, még egyszer, ujra óhajtottam és igyekeztem igazán érezni valaki iránt.

Ezeket a szavakat különös nyomatékkal hangsulyozta.

- A vége felé hanyatló század legnagyobb rákfenéje és az enyém is: a lelki izgalmak makacs, szenvedélyes hajhászása. Felszólaló lelkiismeretemet azzal csititgattam és áltattam, hogy ha én nem veszem el a lányt, elveszi valaki más, ama számtalan párisi járdataposók egyike - aki csupán a hozományát fogja akarni. Én sem leszek rosszabb férj az ilyen léhütőnél. És aztán reméltem egy gyermeket, egy fiut... Ma, ugy hiszem, már az sem hozná rezgésbe a szivemet. A tapasztalat arra tanitott. Ez a hat hónap világosan bizonyitotta mindezt. A feleségem nem szeret engem, és én nem fogom őt szeretni soha, ez az életem szomoru végmérlege. Hanem igazad van; becsületes ember vagyok és maradok, aki meg fogja tartani az oltár előtti szent fogadást, a mennyire csak kitelik tőle.

Aztán végig simitotta keze hátával a homlokát és a szemét, hogy elhessegesse azokat a rettenetes szomoru képeket, a melyeket ily durva, nyers őszinteséggel idézett a lelke elé és nyugodtabban folytatta:

- Nem tudom, miért szomoritlak meg idegességem kinos látományaival mindjárt a viszontlátás első óráiban. De különben tudom már. Ez az erdő, ez a furcsa szinü égbolt, a tizenhat év előtti egész világos emlékek... Most már vége mindennek. Ne felelj... Ne vigasztalj... kell, hogy az epe egyszer kiömöljön.

És gyöngéd mosolya ujra derüssé vált.

- És most beszéljünk rólad. Mit csinálsz? Hogy vagy? A délvidék meggyógyitott, azt látom az arczodon; csak az a baj, hogy ezen a tengerparton, amilyen jót tesz az embernek az enyhe napsugár, ép annyira kinos az unalom, ugy hogy a két ellentétes hatás megsemmisiti egymást.

- De biztositlak, hogy én nem unatkozom egy cseppet sem; felelt Péter.

Ő megértette, hogy Olivier nem mondhat el többet házas életének részleteiből és a barátja ajkáról elröppent vallomást sajgó szivvel meghallgatva, mint vigasztaló jó barát nem érinthette a váratlanul feltárt sebeket, mig ezek némileg be nem hegedtek.

Nem tehetett mást, mint hogy a baráti kiváncsiság szeszélyének hódoljon. És különben minthogy Du Prat néhány napig itt szándékozott maradni és meglátja majd, hogy ő ide-oda eljár látogatóba, hogy jön és megy, okvetlen szükséges, hogy jó eleve előkészitse.

- Hogy élek itt? Hát magam se tudom... Többet járok a világba mint azelőtt szoktam... Te nem élvezhetted Cannes elbüvölő varázsát, nem voltál itt elég hosszu ideig. Ez az apró klikkek városa. És egyik vagy másik ilyen klikkhez kell tartozni, hogy az ember meg tudja becsülni ennek a kis városkának a kellemességeit... Nekem a véletlen kedvezett és ép a legkellemesebb kis klikkbe belecseppentem... A »tennis«, a »golf«, az öt órai téák, majd itt majd ott egy-egy társas ebédek, szóval itt a tavasz, még mielőtt az ember észrevenné, hogy vége van a télnek... Aztán nagyon kellemes a hajózási sport; igy, a mint engem most látsz, Genuában voltam egy amerikai milliomos hajóján, midőn a te kairói sürgönyödet kaptam. Majd bemutatlak annak az uri embernek, érdekes eredeti egy ember az; Marsh Dickie a neve, nagyon fog neked tetszeni.

- Erősen kételkedem benne, én abszolute nem tudok rokonszenvezni az amerikaiakkal... Azoknak az embereknek a hiábavaló, elfecsérelt erélyük elfáraszt, ha csak rágondolok is. És aztán mennyien vannak!... Mennyien vannak!... Cairóban, a Nilus vidékén, mennyi amerikai férfi, mennyi amerikai nő és ezek mind gazdagok, mind egészségesek, mind dolgosak, tevékenyek, mind tudósok, mindent megvesznek, mindenhez értenek, mindent tudnak, mindent megemésztenek. És mindnyájan vagy körülutazták már a világot, vagy ép most teszik e körutat vagy másodszor járják be már a földet. Ugy tünnek fel nekem, mint ama vásári szájhősködő büvészek, kik szemünk láttára lenyelnek egy nyers csirkét, egy csizmatalpat, egy tuczat pisztolygolyót és mindezt leöblitik egy pohár friss hideg vizzel. Az istenért, hová raktározzák be ezek az emberek az összefüggéstelen és együvé nem férő különböző benyomások egyvelegét, melylyel megrakták magukat?... Valóságos rejtély ez előttem... Különben hát ez a te yankeed valószinüleg a többinél különb ember, ha megnyerte a tetszésedet. És micsoda uralkodó vagy trónjavesztett fejedelem volt a hajójának vendége?

- Semmilyen, felelt Hautefeuille, kinek a szive majd kipattant a feletti örömében, hogy barátjának sötét bus komorságát a humor sugara felderiti. Ott volt az unokahuga, miss Florence, a kiben van valami abból a struczgyomorból, a melyet ép kigúnyoltál; ő ugyanis festőnő, régiségbuvár, vegyész, de a mellett nagyon derék, kedves lány... Aztán volt egy velenczei nő, valami Bonaccorsi márkiné, egy élő Veronese-kép...

- Én azokat csak festményben szeretem, szólt Olivier. Jaj, Rómában kétségbe ejtett engem az a tapasztalat, hogy a nők majdnem valamennyien a nagymesterek képeire hasonlitanak. Az ember belép egy modern szalonba; és ott a pamlag egyik szögletében egy élő Luini-képet pillant meg, a melyik élénken társalog egy Correggioval. Közelükbe érsz. A Luini-kép a Correggionak valami uj franczia regény, rendesen a legujabb és legocsmányabb, legledérebb franczia regény tartalmát mondja el, és a Correggio-kép oly áhitattal hallgatja, hogy az ember örökre megutálja mindakét festő csodaszép madonna-képeit... Hanem mint kozmopolita mozaik nagyon jól indul az a te emlitett kirándulásod: két amerikai, egy olasz, egy franczia... Hát még micsoda nemzetek voltak ott képviselve?

- Francziaország, azaz inkább Páris, két példányban és Ausztria, több nem volt. Párist a Chézyék képviselték... Az asszonyt ismered... A szép Yvonne... Nem dereng erre a névre az agyadban semmi szép emlék? Bressire kisasszony...

- Ah, az, a kivel a nővéred erőnek erejével össze akart boronálni, a ki a vállait rendesen a csipőkig szokta mutogatni és a ki már tizenhat éves korában kendőzte magát... Ki a szeretője?

- Ugyan kérlek, ő a legtisztességesebb asszonyok egyike a világon.

- No akkor hát Párisban nagyon rossz világitásban mutatta magát. No, most menjünk át Ausztriára.

- Ausztriára? felelt Péter. Egy perczig habozott. Tudta, hogy előbb-utóbb meg kell, hogy emlitse Olivier előtt a szeretett hölgy nevét és tulajdonképen azért hozta csak szóba ezt a yacht-parthiet, hogy alkalma legyen mindjárt az első beszélgetésbe beleszőni azt. És ime egyszerre valami sajátságos félelem szállta meg. Micsoda gúnyos széljegyzetre ad majd alkalmat a bálványozott név gúnyoros barátjának. Azért reszketett a hangja, midőn végre rászánta magát és azt válaszolta.

- Ausztria? Ausztriát valami Carlsberg báróné képviselte, kivel te Rómában ismerkedtél meg. Gyakran beszéltünk rólad.

- Igaz, volt szerencsém vele Rómában megismerkedhetni.

Olivier is habozott. Midőn barátja ajkairól e szeretett név betüi elröppentek az erdő méla csendje közepett, hol a fenyőgalyak halk zizegése suttogott füleikbe, mint valami távoli szép hang hivó szózata, oly mély megilletődés fogta el Olivier lelkét, hogy arcza belesápadt. Ez a habozás, arczkifejezésének hirtelen megváltozása és kitérő válasza, mindez más körülmények közt Hautefeuilleben azt a gyanut ébresztette volna, hogy valami rejtélyes titok lappang mögötte. De ő maga se mert e pillanatban barátja arczába nézni, ki csakhamar visszanyerte önuralmát és könnyed csevegés hangján folytatta:

- Igen, a főherczegnek nyaralója van Cannesban... A férjével él ő most megint?

- Hát elváltan éltek-e már? kérdé Péter.

- Törvényesen nem, de tényleg igen; felelt Olivier.

Ő sokkal lovagiasabb ember volt, semhogy a legcsekélyebb gunyos megjegyzéssel illette volna azt az asszonyt, a ki valamikor a szeretője volt. És az a keserü, mély, haragos gyülölet, a mit szerelmi viszonyuk hirtelen megszakitása lelkében szitott, sajátságos módon nyilatkozott meg nála, minthogy nem akart róla rosszat mondani és nem is mondhatott róla semmit, nagy lelkesedéssel kezdte dicsérni azt az embert, kit Ely a világon leglángolóbban gyülölt: a férjét.

- Vajjon mért nem fértek össze? folytatta, sohse tudtam azt fölfogni, mert Carlsbergné igen intelligens asszony és a férje kiváló ember. Ő a braziliai királylyal, a monacói herczeggel és a bajor nagyherczeggel együtt ama három-négy modern fejedelem csoportját képezi, kik a tudományban előkelő helyet vivtak ki maguknak és kik becsületet szereznek ujra a köztiszteletben hanyatlott trónoknak. Ő valódi tudós, valódi tudós.

- Lehet, hogy valódi tudós, szakitotta őt félbe Hautefeuille, azt nem tagadom egy perczig sem; hanem mint ember nagyon ocsmány, utálatos ember... Ha te láttad volna, mint ahogy én láttam őt a neje szalonjában; ha láttad volna, micsoda undok botrányt csinált ott öt-hat vendég előtt; bámulnád azt a szegény asszonyt, mint ahogy én bámultam őt, hogy csak egy napig is ki tudja tartani az életet ennek a szörnyetegnek az oldalán; és sajnálnád őt, mint ahogy én sajnálom.

Szenvedélyes meggyőződés hangján beszélt. Olivier, a ki ösmerte őt és tudta, hogy Péter nem olyan lobbanékony és lelkesülő természetü, akármilyen körülmények közt meglepetéssel tapasztalta volna e nyiltan bevallott érdeklődést. De most a lelkét felforgató, mély megilletődés pillanatában barátjának szenvedélyes kifakadása még jobban meglepte és felizgatta. Merőn nézett a szemébe. És ő ezen az arczon, melyet zsenge gyermekkora óta évről-évre figyelemmel kisért, oly sajátságos arczkifejezést vett észre, a milyent eddigelé sohse tapasztalt barátjánál. Egy villámsebesen átczikkázó, agyában derengő sejtelem egyszerre felderitette - ha nem is a teljes valóságot - hanem a valósághoz oly közel járó igazságot, hogy megdöbbenve hátrált.

»Vajjon szereti e őt?« Ez a kérdés hangzott fel hirtelen, váratlanul, a lelkében, mintha valami idegen hang rebesgette volna tudta és akarata nélkül. Hanem e felvillanó eszme sokkal váratlanabb és kinosabb volt, semhogy rögtöni visszahatás ne követte volna:

- Őrült vagyok, csittitgatta önmagát. De egyidejüleg érezte azt, hogy nincs elég lelki ereje arra, hogy barátját faggassa, mi módon ösmerkedett meg Carlsbergnéval, minő életmódot folytat a báróné Cannesban, és hogy a genuai kirándulás részletei iránt kérdezősködjék. Bizonyos hypothezisekkel szemben, melyek lényünk és szivünk legkönnyebben megsebezhető és legérzékenyebb pontjait érintik, az ember higgadt kutatásra teljesen képtelennek érzi magát.

- Valószinüleg igazad van. Én csak ugy beszélek, ahogy másoktól hallottam.

És aztán másra terelték a beszélgetést, melynek folyamán Ely báróné neve többé nem került szóba. A két barát uti élményeiről folyt aztán a szó; Olaszországról, Egyptomról beszélgettek.

Hanem ha a fürkésző gyanu egyszer felébredt a lelkünkben, nem lehet azt kényünk-kedvünk szerint álomba ringatni. Valami ösztönszerü és ellenállhatatlan benső hatalom az, mely bennünk akaratunk ellenére is müködik mindaddig, mig mohó tudásszomját nem oltotta. E hosszu séta alatt, aztán ebéd közben és ebéd után Olivier minden megfigyelő képessége éber lesben állt és fürkésző szemmel kisérte Péter arczának minden változását. Mintha Olivier lelke egyszerre megkettőződött volna. Tréfált. A felesége szavára válaszolt. Rendeleteket osztogatott. És mindamellett összes érzékei kiélezett éberséggel folyton lesben álltak és ő perczről-perczre számtalan aggasztó és gyanuját igazolni látszó jelet fedezett föl, melyekre az első pillanatban, a viszontlátás lázas örömében és saját sorsa és énje feletti merengésében ügyet se vetett.

Mindenekelőtt Péter egész magatartásában, arczvonásaiban, mozdulataiban, modorában férfiasabb, kiszögellőbb, határozottabb egyéniség nyilatkozott meg. Hajdani félszeg, vad félénksége azzá a büszke zárkózottsággá vált, melyet minden regényes hajlamu, finom érzésü férfiben az a tudat kelt, hogy szeretik. És aztán a titkos boldogság félreösmerhetlen és csalhatatlan jeléül, szeme mélyén a kéj fátyolozott lángja izzott és merengő tekintete mindig a távolba révedezett.

Soha még Olivier, ha barátjával együtt volt, nem látta ily szórakozottnak, ily merengőnek; sohse tapasztalta nála annyira, hogy lelke nincs jelen, hanem másutt jár, messze elkalandozik.

A szerelmesek pedig mind ilyenek. Szólnak hozzád. Te is szólsz hozzájuk. De nem tudják, hogy mit beszélsz és azt se tudják, hogy ők mit beszélnek. Lelkük másutt jár. Péter lelke folyton egy holdvilágos tengeren uszó hajó fedélzetén, egy ódon olasz kastélyban, a Helmholtz villa kamélia lugasában járt, és messze-messze elkalandozott a szálloda éttermének kis asztalától, Du Pratnétól, kinek elfelejtette megtölteni kiüritett poharát, messze Oliviertól, kit szeme alig látott már. Péter kis ujján egy gyürü ragyogott, melyet Olivier sohse látott még nála; két együvé fonódott aranykigyót ábrázolt szikrázó smaragdfejjel. Az órája lánczán egy Szt. György tallér himbálódzott, melyet szintén nem látott nála azelőtt. Midőn a zsebkendőjét kibontotta, oly illat áradt szerte belőle, melyet azelőtt nem szokott használni.

Oliviernek magának sokkal több szerelmi kalandja volt, semhogy félre ismerhette volna mindebben az asszonyi befolyás szembeszökő nyomait.

És mindez hozzájárult a többihez: Péter megmagyarázhatatlan, meghitt baráti viszonyához Corancezzel, a kozmopolita világ iránti előszeretetéhez, a szokásaiban megnyilatkozó szokatlan könnyelmüséghez, ama szemmel látható rokonszenvhez, melyet Cannes városának ép ama eseményei iránt tanusitott, melyeken jelleménél fogva legnagyobb mérvben meg kellett volna ütköződnie.

Hogyne összegezte volna Olivier mind e tényeket és hogyne vonta volna le belőle azt a következést, hogy Péter szerelmes. De hát kibe? Az a szenvedélyes tüz, mellyel a nagyherczeg ellen kikelt, azt bizonyitaná-e, hogy Carlsbergnéba szerelmes? Nem védelmezte-e ő ugyanilyen élénkséggel Chézynét is? Nem dicsőitette-e épp ily hévvel Bonaccorsiné szépségét és miss Marsh Florence bájait? - Mialatt Olivier logikájának, idegeinek és képzelmeinek túlfeszitett, majdnem gépies megerőltetése révén ez a három név egymásután felhangzott lelkében, ujra meg ujra arra vágyódott, hogy a sok gyanus tünet helyett egyetlen-egy, de elvitázhatlan bizonyitékra tehessen szert, mely lelkében eloszlatná, megsemmisitené azt a kinos hypothezist, amely csak egy muló perczig villant fel benne, de ép elég ideig, hogy mint valami rettenetes, iszonyu lidércznyomás folytonosan üldözze.

Tizenegy óra felé Péter visszavonult azon ürügy alatt, hogy a fáradt utasok pihenjék ki magukat. És Olivier ugyanekkor a nejétől is bucsuzva, érezte, miként fizikai lehetetlenség, hogy ezt a bizonytalanságot tovább türje. Hajdan, midőn még Péterrel együtt nyaraltak valahol a vidéken, ha valamelyiküket az álmatlanság kinozta, az felkeltette barátját és azután mindketten az éj óráiban hosszu sétákat tettek és vége-hossza nem szakadt a bizalmas beszélgetésnek. Olivier most is azt gondolta, miként ez lesz a legbiztosabb módja annak, hogy elhessegesse ama kinos gondolatot, mely őt ujra kisértgeti és mely ellen - maga se tudta miért - egész lelke szenvedélyes, vad, dőre tiltakozással fellázadt. Igen, igen, érezte, hogy jól fog neki esni a Hautefeuillel való beszélgetés; ámbár nem tudta még, hogy mit fog neki mondani és hogyan kezdjen bele. Mert a finom tapintat legelemibb szabályai megtiltották, hogy a legkisebb szót is koczkáztassa, mely barátját netáni szerelmi mámorából a való tudatára felébreszthetné, bármilyen legyen is Péter viszonya Carlsbergnével. Hanem bizalmas beszélgetés közben ezerféle véletlen adhatja elő magát. Néhány önkénytelenül kiszalasztott szó, valami önfeledt mozdulat, egy szempillantás megadhatja neki azt a forrón óhajtott ujjmutatást, melynek következtében egy perczig se kellene többé rettegnie attól a lehetőségtől, hogy Péter ép az ő volt szeretőjét imádja. Olivier már ágyban feküdt, midőn ez neki eszébe jutott; gépiesen, minden további meggondolás nélkül felkelt, felöltözködött és nesztelenül haladt le az óriási méhkasra hasonlitó szálloda lépcsőjén, mely most nagyobbára eloltott gázlángjaival homályba és hallgatag csendbe borult. Midőn Hautefeuille szobájához ért, kopogtatott. Semmi válasz. Még egyszer kopogtatott. Ugyanaz a siri csend; a kulcs benne volt a zárban; benyitott. A nyitott ablakon beözönlő holdvilág sugarainál észrevette, hogy az ágy érintetlen; Péter elment.

Vajjon miért nyilalt át Olivier lelkén e felfedezésnél valami szivet rázkódtató megdöbbenés, melyet csakhamar a buskomorság kimondhatatlan levertsége váltott fel? Odakönyökölt az ablakra. És tekintete végig siklott a mérhetetlen látóhatáron, a délövi éj enyhe derüjén, az ég kék bársonymennyezetén szikrázó csillagokon, a tengeren csókos enyelgéssel rengő hold aranyszinben játszó fényén, a hullámzó, mormoló tengeren és a kertek sötét lombjai közül felvillanó város ezer meg ezer lámpásain. A langy szellő a czitromfák zamatos virágainak kéjes mámorba ringató, szinte fullasztó illatárját vitte tova szárnyain. Minő isteni éj ez egy szerelmesnek, ki boldogitó légyottra siet! És minő isteni éjjel ez oly szerelmesnek is, ki a szabad ég alatt el-elbolyong és arról a nőről álmodozik, a kit imád. Vajjon amolyan boldog szerelmes-e Péter is, ki édes légyottra siet? Vagy pusztán ábrándozó szerelmes ifju-e, ki a virágba borult fasorok illatárban uszó magányában álmai tárgyáról álmodozik?...

Ki tudja? Olivier visszaidézte emlékébe Chézy Yvonne képét, a kivel Párisban tánczolt. Maga elé idézte az összes amerikai és olasz nőket, kiket valamikor ismert, hogy belőlük valami eszményi Bonaccorsinét és Marsh Florencet összeszürjön.

Hiába! Élénk, felizgatott képzelme mindig csak Carlsberg Elyre tért vissza, erre a csodaszép nőre, kinek ő legtitkosabb bájait ismerte; a kedveséhez, kinek nem rég élvezett és most is elevenen előtte feltámadó, csábitó szépségében gyönyörködött, kinek ölelésében rejlő mámoritó édességet élvezte, és ő e szerelemre teremtett éjszaka derüs ege alatt szomoruan felsóhajtott:

- Ha ő az, a kit szeret, minő szerencsétlenség, minő rettenetes szerencsétlenség!

És ez a sóhaj elröppent, szertefoszlott a kéjes enyhe, csábos szellőben, a mely nem vitte el üzenetül a boldog szerelmesnek, ki e sóhaj öntudatlan oka volt és ki e perczben, mint a hogy már egyszer tette volt, nesztelenül törtetett át a Helmholtz-villa bokorsürüségén és lopódzkodott a melegház ajtajához.

Ott egy szerelemtől és félelemtől remegő asszony várta őt. Micsoda rettegés az, mely testén átborzong? Nem az a félelem, hogy éjjeli légyottján rajtakapják. Ely daczos bátorsága nem ismert ilyen gyöngeséget. Hanem ő tudta azt, hogy Olivier aznap megjött. Tudta, hogy egész délután elbeszélgetett Péterrel. Tudta, hogy az ő neve is szóba került. Biztos volt ugyan benne, hogy Péter nem árulta el gyengéd, szerelmes titkukat. Csakhogy ő oly fiatal, oly naiv; első tekintetre oly világosan lehet olvasni a lelkében és az a másik oly éleslátásu, oly átható tekintetü... És most mindjárt meg fogja tudni, vajjon Olivier kitalálta-e szerelmüket, vagy nem; vajjon a barátját arra csábitotta-e, hogy bosszut álljon rajta... Midőn Péter hallotta halk és gyors léptének neszét a kert kavicsos ösvényén, szive oly lázasan dobogott, hogy a melegház hangtalan csendjében hallotta hangos lüktetését... És most itt van, kezet nyujt neki. Érzi, hogy szeretője keze a régi bizalmas hévvel viszonozza szoritását, kebléhez öleli. Ajka szomju vágygyal keresi az ő ajkait és oly forró, édes csókban tapadnak egymásra, melyben Ely egészen osztatlanul a magáénak érzi őt és lelke mélyéig a magáénak tudja. Olivier nem szólt. És a szerelmes nő orczáin forró könyek peregnek le, melyeket a szerelmes férfi égő ajka lecsókol, mig gyengéd hangja kérdőn suttogja:

- Miért sirsz? Mi bajod van?

- Szeretlek, feleli Ely, és örömkönyeket sirok!

VIII.

Olivier du Prat azt hitte, hogy nagyon jól ismeri önnönmagát. Ez szent meggyőződéseinek egyike volt, mely többnyire helyesnek bizonyult. Beteges önelemzési mániája, melylyel folyton saját énjének életét figyelte meg; heves izgalmak utáni sóvárgása és állhatatlansága, mely őt egészen képtelenné tette arra, hogy egy érzéshez soká hű maradjon, valamint saját lelki világában való eredménytelen éleslátása, meg vele született, beteges, sóvár, csillapithatatlan ösztönei valóban ama századvégi korcsszülött bélyegét nyomták rá, a milyennek ő Hautefeuille-el szemben vallotta magát. Az ő lénye a mi mélyen, tragikusan forrongó korunknak azt a végzetes tünetét mutatta, mely egy népfaj hanyatlásának csalhatatlan jele: »Ő nem tudott gyógyulni«. Mert ugy a szellemnél, mint a testnél, ugy az egyes embernél, mint egész országoknál, az életképesség nem abban nyilatkozik meg, hogy nincsenek betegségei és sebei, hanem abban a képességben nyilvánul, hogy a rajta támadt sebeket be tudja-e hegeszteni. - Ez a tulajdonság pedig Olivierban teljesen hiányzott; olyannyira, hogy még zsenge gyermekéveinek távoli ködbe vesző nyomoruságai is, midőn ily hosszu évek multán visszagondolt rájuk, oly élénken támadtak fel benne, hogy vérző sajgásukat érezte.

Midőn tegnap esti első sétájuk alkalmával visszahivta Péter eszébe az auvergnei hegyek közt tett ifjukori barangolásukat, hangosan foglalta csak szavakba azt, amin lelke mélyén titkon folyton tépelődött. Visszapillantó lázas képzelmének beteges szivósságával fel-felidézte időről-időre az örökre letünt órákat és perczeket, melyeket ujra felelevenitett és melyeket ezerszer átélt ujra, ugy hogy a rég mult idők érzékenységének felidézésével eltompitotta jelenlegi érzékenységét. Ott, a hol szivén és lelkén egyszer seb esett, ott sohase engedte, hogy e seb beforrjon; hanem mindig ujra meg ujra felszaggatta, ugy hogy lelkének legrégibb sebei is folyton véreztek. Véralkatának e szerencsétlen sajátságánál fogva minden körülmény közt mélyen felizgatta volna a Carlsbergnéveli találkozás, még az esetre is, ha legkedvesebb ifjukori barátja nem is szerepelt volna benne; viszont soha se tapasztalhatta volna mély felindulás nélkül azt, hogy Péter szerelmes. Hisz Péter szivét oly gyöngédnek, oly könnyen megsebezhetőnek, oly fegyvertelennek ismerte.

Nála még a barátság is visszapillantó érzékenységének egy furcsa visszásságán alapult, mert a szeretet ama tulzásig vitt szenvedélye, a minőt Hautefeuille iránt érzett, inkább a tizennyolczadik életév, mint a harmincz éves kor sajátsága. E zsenge korban, midőn a lélek még csupa ártatlanság, csupa üdeség, csupa szeplőtlen tisztaság, támad néha hirtelenül - hogy ép oly gyorsan lelohadjon - ez a lelki rokonság, ez a testvériség, ez a bálványozásig vitt összeforrás, ez a szenvedélyes, érzékeny, abszolut barátság... Később az élet tapasztalatai és ezerféle érdekei sokkal határozottabb egyéniség bélyegét nyomják az egyes emberre, semhogy őt mindjobban el ne szigeteljék a többitől; a lélek teljes összeolvadása egy másik lélekkel csupán a szerelem bűverejének izzó kohójában lehetséges; a sziv már nem éri be a barátsággal. A barátság aztán háttérbe szorul, a rokonszeretet érzelmeihez csatlakozik, melyek egy rövid ideig az első helyet foglalták el a gyermek és az ifju szivében.

Hanem vannak mindamellett emberek - és Olivier ezek közé tartozott - kiknél az a benyomás, a mit a barátság tizennyolcz éves korukban gyakorolt, oly mély, oly hatalmas, oly gyengéd érzelmet keltett, hogy valami örökre felejthetetlen, a szó szoros értelmében, semmi máshoz hozzá nem fogható emlék marad fel utána. Az ilyen férfiak, mint ő, a leglángolóbb szenvedélyeket is végig élhetik, élvezhetik a szerelmet minden lázas rohamával, a legmerészebb kalandokba bocsátkozhatnak; de szivük és érzelmük tulajdonképeni szenvedélyes regénye nem ezekben rejlik.

E regény a zsenge ifjukor ama napjaihoz füződik, midőn az élet utjára készültek, midőn gondolataik a jövőben szárnyaltak egy eszményi baráttal, egy lelki testvérrel, kit szabadon választottak és kinek társaságában megvalósult egy perczre La Fontaine remek fenséges meséje: a lelkek teljes összeforrása, a közös remények, a közös izlés egyformasága. »Semmivel se birtak, a mit közösen nem birtak volna.«

Olivier és Péter nem csupán együtt álmodoztak, ők fegyvertársak is voltak. - 1870-ben tizenkilencz évesek voltak mindaketten. A rettenetes nagy nemzeti hajótörés hirére mindaketten fegyvert fogtak és együtt indultak a harczba. - E rettenetes hadjárat első zimankós hózivatara a Loire partján találta őket, a hol az ellenségre lövöldöztek és az ágyudörgéssel kisért hózivatar a hősies keresztelés szentségét adta meg a két iskolás fiu igazi barátságának, kik egy és ugyanazon ezredbe önkényteseknek szegődtek; itt tanulták egymást ép oly nagyra becsülni, mint a mennyire eddig szerették egymást, midőn igy egymás oldalánál a névtelenség egyszerüségében és homályában hősiesen koczkára tették az életüket.

Mindkettőnek, a mint láttuk, mélyen emlékükbe vésődtek ez ifjusági élmények, melyeket épen és érintetlenül megőriztek lelkük mélyén; de Olivier féltőbb gonddal őrizte azokat. Mert azok voltak éltének ama egyedüli emlékei, a melyekbe semmi keserüség, semmi mocsok nem vegyült. A barátság édes érzelmének ébredéséig a korán árvaságra jutott fiu, ki egy önző nagybátya gyámsága alá került, a családi életnek csupán árnyoldalait és kellemetlenségeit ismerte meg. A barátság érzelmét később követő szerelmi kéjekből az ő érzéki és féltékeny, zsarnok és gyanakvó lelkének csupán a szerelem émelygős mellékize és fanyar keserüsége jutott ki.

Ebből magyarázható, hogy a logikai gondolkodásra képtelen, kiábrándult és nyugtalan természetü szenvedélyes embert mennyire felizgatta és meginditotta az a tudat, hogy egy asszony árnya furakodott egyszerre közéje és barátja közé - még pedig minő asszonyé - ha a gyanu tényleg bebizonyulna és Carlsbergné lenne az a nő; Carlsbergné, kit ő hajdan annyira gyülölt, annyira megvetett, annyira elitélt... Az egész éjszakán át, mely a lelkében ébredt gyanakodás kinos estéjét követte és melynek folyamán egyre azon járt az esze, hogy az Ely és Hautefeuille közötti szivbeli viszony lehetőségeit egyenként latolgassa, Olivier élénk képzelme csupán két biztos adat alapján szőtte következtetéseinek fonalát: barátjának és hajdani kedvesének jelleme alapján. Barátja jellemét ismerve, mindentől, még a legrosszabbtól is féltette őt; és hajdani kedvesének jellemét ismerve, mindent, a legrosszabbat is várhatta tőle.

Meg volt győződve róla, hogy Carlsbergnénak volt már előtte is egy szeretője és ez a meggyőződés nagyon sok szenvedést okozott neki. Meg volt győződve róla, hogy vele egyidejüleg még egy másik szeretője is volt és e biztos feltevés révén szakitott vele. Mindkét esetben tévedt ugyan; de tévedése jóhiszemüségből eredt és a kaczérság oly szembeszökő bizonyitékain alapult, melyek elegendők arra, hogy egy féltékeny szerelmes gyanuját megerősitsék. És e kettős meggyőződés folytán ama megvetéssel páros haragot, ama soha ki nem irtható keserüséget táplálta ellene, a mely bennünket arra késztet, hogy lelkünkben, önmagunk előtt, folyton lealacsonyitsuk azt a képet, melyről kétségbeesetten tapasztaljuk, hogy nem tudjuk szivünkből kitépni, hogy az nem válhat előttünk közönyössé soha. Ő tehát rettenetes szerencsétlenségnek tartotta volna bármelyik férfira nézve is egy ilyen nővel való szerelmi viszonyt; és ime most attól kellett tartania, hogy az a nő Péter szivét lobbantotta szerelemre vagy legalább is ennek a lehetőségével áll szemben.

Az a részrehajló, elfogult és szenvedélyes megvetés, mely Olivier lelkét ezzel az asszonyi jellemmel szemben eltöltötte, rögtön megsejtette vele azt, ami egy perczig meg is felelt a valóságnak, hogy rutul a faképnél hagyott kedvesének visszatorlása akar ez lenni, a ki szive mélyén ugyanazt a gyülöletet táplálja, melyet ő érez iránta. - És ime a véletlen összehozta e nőt legkedvesebb barátjával, azzal a Hautefeuille Péterrel, kiről Olivier neki oly gyakran a leglelkesedettebb elragadtatás hangján beszélt. És ő bizonyára meg akarta magát bosszulni rajta oly bosszuval, mely egészen rávallott, mert ily kegyetlenül, ily kiszámitó, ily vesékig ható phsychologiával, ily bünös, pokoli gonoszsággal volt kieszelve.

Du Prat igy okoskodott és ámbár mind e föltevés puszta hypothezis volt csupán, oly beteges és ellenállhatatlan varázst gyakorolt reá és oly kinnal vegyes gyönyörüsége telt abban, hogy képzelmét ily gondolatok kiszinezésén legeltesse, miként lelke mélyén megdöbbent volna, ha önnön magának számot adhatott volna tulajdonképeni lelkiállapotáról.

Mert az a magyarázat, hogy Carlsbergné meg akarta magát boszulni rajta még pedig ily kegyetlenül kieszelt módon, feltételezte egyszersmind azt is, hogy nem felejtette el őt. És az emberi sziv rejtélyei és kusza bonyolódottságai olyan kifürkészhetetlenek és sajátságosak, hogy ámbár szerelmi viszonyuk tartama alatt mindig sértegette volt a kedvesét; bár ő hagyta a faképnél egyetlen-egy bucsuszó szó nélkül, bár érett megfontolás után nősült meg és tisztességes, becsületes férje akart lenni nejének; az a gondolat, hogy az ő emléke elevenen él még hajdani kedvese szivében, önösségének egy titkos pontját érintette. Hozzá kell tennünk azt, - mert az ilyenfajta embereknél, kiknek nincsenek határozott és állandó elveik és kiket legködösebb távolba vesző benyomásaik rájuk zuduló árja mindig ujra kizökkent rendes kerékvágásukból, minden erkölcsi válság ezer ellentmondó elem összetorlásával bonyolódik - hogy ő ép akkor házas életének legkinosabb pházisát élte át. Az ugynevezett mariage par dépitnél is rosszabb, unottságból kötött házasságoknál, amilyennek Olivier a magáét őszintén vallotta, a bennök megnyilatkozó irtóztató önzést nyomban követi oly büntetés, mely a legrettenetesebb katasztrópháknál is iszonyatosabb: a gyógyithatlan, mély unalom. A harmincz éves férfi, ki azt hitte, hogy örökre megundorodott már a szenvedélyektől és ki a pillanatnyi csömört tapasztalat révén szerzett életbölcsességnek tekintve, rendes nyárspolgárias életmódra szánta magát, előbb-utóbb azon veszi magát észre, hogy ezek a szenvedélyek, amelyektől undorodott, hiányzanak neki, mint mákony a morphinomannak, kitől elvették a Pravaz-fecskendőt; mint a szeszes ital az iszákosnak, kit tiszta viz ivására kárhoztattak. Epedni kezd a beteges és ártalmas izgalmak után, melyeknek üres sivárságát és hiábavalóságát maga is belátta és kárhoztatta. És ha szabad a modern pathológiából egy igen durva, de igen találó hasonlatot átvenni, a férfi ilyenkor legfogékonyabb tenyésztési talaja valamennyi betegséget okozó baczillus-csirának, melyek légkörében lebegnek; ugy hogy ugyanakkor, midőn minden tényező életének végleges békés révbe való jutására látszik vallani, egyszerre oly lázas forrongások és átalakulások mennek végbe lelkében, a minőknek Olivier rabja lett. Ezek pedig oly hirtelen keletkeznek és oly lesujtók, hogy váratlan beteges kitörésük perczében szemtanuinak meg áldozatainak nagyobb a megrőkönyösödésük, mint a kétségbeesésük.

Olivier az egész álmatlan éjszakát azzal töltötte tehát, hogy mindazokat a többé-kevésbbé fontos tüneteket megvitassa és összegezze, amelyek a délután és az est folyamán szemébe ötlöttek, ama percztől fogva, midőn észrevette Péter váratlan bizalmas érintkezését Corancezzal, egész ama pillanatig, midőn nyilt magyarázat sóvár reményével sietett Hautefeuille szobájába és üresnek találta azt. Öt óra felé végre elszundikált; de ez is csak olyan nyomasztó, rövid szendergés volt - a minő vasuton való éjjeli utazásnál szokott pilláinkra nehezedni. - Álmában igen logikus eszmetársitás révén arról álmodott, amiről álmatlansága hosszú óráiban töprenkedett és ez még fokozta a nyugtalanságát, mert valami baljóslatu előérzetet vélt benne látni.

Azt álmodta, hogy Carlsbergné Elynél van Rómában, palotájának ama kis fogadótermében, hol őt szokta volt fogadni. Egyszerre csak betoppant a felesége, Hautefeuillet karjain vezetve. Ez utóbbi megállt, mintha az iszonyat megdöbbenése földhöz szegezte volna és kiáltozni akart; de ajka meg nem mozdult, mert testét egyszerre a paralysis fogta el, mely mozdulatlanná dermesztette a lábait, gödréből kiugrasztotta a bal szemét és félre huzta megmerevedett ajkait, melyekről egy hang se röppent el többé. Ez éjjeli lidércznyomás hatása oly erős volt, hogy Oliviert még ébredése után is kisértgette. Oly rosszul érezte magát, hogy el akart menni hazulról, mielőtt a felesége felébred. Néhány sort vetett hát papirra, melyekben tudatta vele, hogy kis migraint kapott és nem akarta megbontani az ő reggeli nyugalmát; hanem hogy kilencz órakor hazajön reggelire; de ha esetleg meg találna késni, hát ne várjon rá.

Azt remélte, hogy a kora reggeli séta fel fogja ajzani az idegeit, hogy ujult erővel nézhessen elébe a napnak, melyről tudta és érezte, hogy döntő nap lesz. Hosszas gyaloglás volt az ő rendes gyógyszere, melyhez ilyen idegrohamokban folyamodott és tán ma is bevált volna, ha Olivier czéltalan bolyongásában tiz óra felé nem ért volna ép az Antibes-utcza sarkára, Cannes e legelegánsabb és legnépesebb utczájára. A szük folyosóra hasonlitó hosszu utczán e pillanatban a reggel enyhe hüs árnya borongott és ama tengeri szellők fuvalma lengett át rajta, mely a Provence vidék gyönyörü reggelein átrezgi a napsugaras verőfényben uszó tájakat.

Ilyenkor ugy tünik föl, mintha a kocsik kerekei gyorsabban gördülnének tova, mintha a lovak patkói élénkebben dübörögnének a napsütötte kövezeten. Fiatal emberek, többnyire angolok, sétálgattak ott fel s alá, kik a breakfast és lunch közötti időt a szükséges mozgásnak szentelték. És ezek lépten-nyomon beszélgetésbe ereszkedtek fiatal lányokkal és asszonyokkal, a kikkel valószinüleg az előtte való este beszélték meg e reggeli találkát. Mások meg a pályaudvarhoz siettek, hogy le ne késsenek a nizzai vagy montecarlói vonatról. És mindnyájan - férfiak ugy, mint nők - ugy öltözetükkel, mint magaviseletükkel és egész modorukkal, igen frivol ugyan, de igen kedélyes és derüs, pezsdülő életkedv benyomását tették, mely Olivierre annál mélyebben hatott, mert ő is élte valamikor ezt az életet. És szakasztott ilyen reggelek emléke támadt fel lelkében. Rómában volt az, két évvel ezelőtt. Igen, az ég akkor is kék volt, ép oly tiszta kék, mint most. A szük folyosó alaku utczákon ugyanily hüs szellő lengett a nap tikkasztó hevében. Neki találkája volt Elyvel és ő az Espagna-téren virágokat vásárolt, hogy azokkal diszitse azt a szobát, a hol vele találkozik... Gépies öntudatlansággal, melyre néha a mult emlékei kényszeritik az embert, belépett az Antibes-utcza egy virágkereskedésébe, mely őt egy perczig abba az illuzióba ringatta, mintha ez volna a római korzó.

A rózsák, a szegfük, a nárcziszok, a mimozák és anemonák óriási halomra gyüjtve boritották a bolt nagy asztalát, csodás dicső, pazar virágzata e délszaki talajnak, mely Hyérestól San Remoig nem más, mint egy, a tenger mentén elterülő óriási virágos kert. És az egész üzleten szerteáradt az az édes, ittasitó, átható illat, mely a hajdani szerelmi csókok órájának mámoritó zamatára emlékeztette.

Aztán találomra egy nagy csomó piros szegfű után nyult. És midőn a virággal kezében kiment, eszébe jutott: »Nincs már senkim, akinek adjam.« Mintegy saját elhagyatottságának ellentéteül, agyában Carlsbergné és Péter képe villant fel és mindama sajátságos izgalmak után, a melyek tizenhat óra óta dulták lelkét, egyszerre még egy másik és igen váratlan felindulás vett erőt rajta, a legdőrébb, legönkénytelenebbül támadt, leglángolóbb irigység. Bosszusan vállat vont és haragos mozdulattal a földhöz akarta vágni a virágokat; aztán azzal a maró gúnynyal, melyben szivének végtelen fásultsága néha enyhülést keresett, azt mondotta magának:

- Majd a feleségemnek adom ezeket a virágokat... Ez lesz mentségem, amiért szó nélkül mentem el hazulról.

Midőn kis szállodai lakásuk szalonjába ért, hogy e - szerinte nagyon nyárspolgárias - lovagiasság tervét kivigye, Bertha az iróasztalnál ült. Magas, hosszukás kézirásával, melynek nem volt semmi egyéni jellege, leveleket irt egy utazási irótömbön. E mappa köré vagy húsz apró csecsebecse sorakozott, - egy kis óra, a czimtár, a jegyzéktömb, bőrtokos arczképek, - mintha ezt a szobát nem néhány óra, hanem hosszú hetek óta lakná.

- Lekéstem a reggeliről; remélem, nem vártál rám. Hogy bünbocsánatot nyerjek, ezt a szép virágot hoztam neked.

- Ezek igazán nagyon szépek, felelt Berta és arczát a virágbokrétába temette, hogy magába szivja annak illatát.

A nagy biborszegfűk ragyogó pirja életet lehelő, meleg szinárnyalatukkal még jobban kiemelték a fiatal asszony szőke arczbőrének rideg fehérségét, mely hóval vegyes vér lankadt lüktetésére vallott. Szemcsillagának mályvakék szine érczes, szikrázó aczélfényben ragyogott, mintha e hideg tündöklésű drágakőből soha még köny fel nem fakadt volna; és mégis abban a sajátságos modorban, melylyel reszkető, vékony orrczimpái mohón magukba szivták a virágok zamatát s szinte belerészegültek a férjétől kapott bokréta erős fűszeres illatába, - valami rejtett idegesség, tán valami titkolt lelki felindultság nyoma nyilatkozott meg. Hanem e benső izgatottság árnyalata se rezgett át szokott hangján, melylyel közömbösen kérdezte:

- Reggeli nélkül mentél el? Ezt nem jól tetted! Elmult a fejfájásod? Nagyon rossz éjszakád volt... Hallottalak föl és alá járkálni.

- Álmatlanság gyötört - felelte Olivier - de nincs semmi komolyabb bajom. A gyönyörű reggel üde levegője teljesen lábra állitott megint. Láttad ma Hautefeuillet? - tette hozzá.

- Nem, felelt Berta szárazon. Hol láttam volna? Én nem voltam el hazulról.

- És nem küldött fel értem?

- Tudtommal nem.

- Tán rosszul van ő is? - szólt Olivier. Ha megengeded, megnézem, mit csinál.

Olivier már rég elhagyta a szalont és a fiatal asszony még mindig ott ült, szép, fehér homlokát a kezébe támasztva, ugyanazzal a mozdulatlan testtartásban, mellyel az elébb azt válaszolta a férjének: Viszontlátásra! Hanem orczái sötét biborban égtek és habár nem fakadt sirásra, szive fájdalmasan elszorult és gyors, szaggatott sóhajos lélekzése elárulta keble lázas pihegését.

Mihelyt Olivier távozott, ez az asszony egész más lénynyé változott át, ki egészen átengedte magát ama sajátságos érzelem varázsának, mit férje keltett ifju lelkében. Valami félreértett és legszentebb érzésében megsértett, különös rokonszenvet érzett a férje iránt, mely nem mert utat törni magának se gyöngédségben, se szemrehányásokban és azért folytonos, néma, haragos izgatottságban nyilatkozott meg. Ilyen lelki állapotban Olivier Péter iránti szembeszökő és részrehajló barátsága nem nagyon kellemesen érinthette a fiatal asszonyt; különösen a Cannesba tett kirándulás óta, mely hazatértüket késleltette, holott otthon egész családja várta. Hanem még más okból is haragudott erre a barátságra. Mint minden olyan fiatal asszonyt, ki oly körökből való férjet kap, melyek a saját társadalmi életétől teljesen eltérnek, őt is szenvedélyes kiváncsiság gyötörte férje multját illetőleg. Olivier egy félig kiszalasztott vallomása - amilyent még a legzárkózottabb emberek is megengednek maguknak a nászéj reggelének első érzelmi ömlengései alkalmával - elárulta a fiatal asszonynak, hogy férjét legényélete utolsó idejében valami különösen kinos szerelmi csalódás érte. S más alkalommal, néhány rövid homályos szóból, férje ajkáról elröppent önkénytelen vallomásból azt is megértette, hogy e szerelmi kaland szinhelye Róma, hősnője egy külföldi nagyuri asszony volt. Olivier rég megfeledkezett már e két meggondolatlan, multját szellőztető vallomásról, de Berta megőrizte lelkében. És a fiatal asszony nem szoritkozott csupán arra, hogy e vallomást emlékébe vésse, hanem arra törekedett, hogy a töredéket kikerekitse és kiegészitse. Ama türelmes mozaikmunkát végezte, melyben a nők remekelnek; itt egy apró részletet lesnek el, ott egy másik adatot halásznak ki a legjelentéktelenebb beszélgetésből, hogy azokat aztán hozzátoldják a már ismert történethez és igy mindjobban kidomboritsák. Ily módon aztán oly következtetésekre jutnak, a melyeknek átható, éles logikájával a legügyesebb rendőrkémek, a legszőrszálhasogatóbb, legkutatóbb elméjü tudósok sem tudnak vetélkedni.

Olivier nem sejtette azt a sötét aknamunkát, amely Berta lelkének gondolatműhelyében végbemegy és ép oly kevéssé sejtette azt, hogy neje rájött az ő ismeretlen kedvesének keresztnevére, mely a maga ritka sajátosságában oly jellemző. Történt ez pedig igy: Midőn Olivier megnősült, nagyon sok levelet, sok elfonnyadt, száraz virágot, sok szép női arczképet vetett a tüzbe. Aztán csak egyszerre - ez az ilyenforma szerelmi csalódások közös története - reszketett a keze, midőn egyes ereklyékre került a sor; egy boldogtalan, sok kinnal teli ifjukor - de mégis az ő ifjukorának ereklyéire. Igy mentette meg az általános tűzhaláltól Carlsbergné egy arczképét, melynek klasszikus, tiszta körvonalú, csodaszép és finom arczéle oly annyira emlékeztetett valami antik kamea vonásaira, hogy nem tudta magát elhatározni annak elégetésére. Belecsusztatta hát egy boritékba és egy véletlenül bejelentett látogatás okozta sietségben ama nagy bőrtárcza egyik rekeszébe rejtette, mely a folyó ügyek aktáinak befogadására szolgált. Szórakozottságát Egyptomban vette csak észre. És ott másodszor is azon a ponton volt már, hogy elégesse az arczképet; de másodszor se vitte rá a lelke. A kozmopolita nagy világban, melyben diplomácziai teendői következtében mozgott, a hölgyek rendes szokása az, hogy névaláirásukkal ellátott arczképeket osztogatnak jó barátaiknak, sőt néha futólagos ismerősöknek is, ugy hogy az arczkép szélére odavetett »Ely« név nem árult el semmit. Bertha, igy nyugtatta meg magát Olivier, ugyse fog ráakadni erre az arczképre. És ha igen, megmondja neki Carlsbergné nevét és ezzel véget vet a kérdezősködésnek. Visszatette hát az arczképet előbbi helyére és egy szép napon, a legegyszerűbb uton történt meg az, amit Olivier teljes valószinűtlennek hitt. Luxorban való tartózkodásuk idejében volt. Olivier eltávozott hazulról. Berta, ki részben vele született, részint a szülei házban megszokott pontossággal tartotta számon a kiadásokat, egy számlát keresett, amit a férje kifizetett és semmi roszra sem gondolva, átkutatta irattárczájának egyes rekeszeit. Igy akadt rá az arczképre. Csakhogy Olivier bölcs előrelátásának másik része nem vált be. Bertha nem kérdezősködött. Az a körülmény, hogy Olivier ez arczképet hivatalos ügyiratai közé rejtette, e női arcz sajátságos, fenséges szépsége, öltözetének keresett választékossága, végre a hely, a honnan keltezve volt - Róma - mindez elárulta a fiatal asszonynak, hogy ez az a titokzatos hajdani vetélytárs, ki oly kiváló helyet foglalt el férje multjában. Több mint egyszer gondolt a fiatal asszony e véletlen felfedezésre. De hogy emlithette volna Olivier előtt, anélkül, hogy a férje azt higyje, hogy ő a titkai után leselkedik, hogy készakarva kutatta át az iratait? És aztán mit is kérdezhetett volna tőle, amit amugy is ne tudott, vagy legalább ne sejtett volna már? Hallgatott hát, de szive mélyén kinos és égő kiváncsiság láza izzott...

Midőn az előtte való este látta, hogy férje legbizalmasabb ifjukori barátjával magányosan sétálgatott, első gondolata, mely tőrszúrásként átvillant a lelkén, az volt: Most róla fognak beszélni! Mert hát ki mással közölné Olivier szivének legrejtettebb érzéseit és legkényesebb vallomásait, ha nem Hautefeuille Péterrel?

Nem elegendő ok ez arra, hogy férje barátja iránt mély és indokolt ellenszenvet érezzen? Aztán látta, hogy Olivier mélyen feldult lélekkel tért haza e sétájáról. És azt mondotta magában ujra: »Róla beszéltek«. És midőn éjjel hallotta, hogy férje izgatottan jár föl és alá hálószobájában, ujra csak azt sóhajtotta: »Rá gondol«.

Azért ülte meg a fiatal asszony oly mozdulatlanul a helyét, midőn az ajtó bezárult férje mögött; azért könyökölt ott egyedül, kezébe rejtve arczát, mig szive a kipattanásig dobogott. Szivében lángoló gyülölet ébredt férjének e barátja iránt, ki tudta azt, amit ő nem tudott és egy pontra irányuló összes gondolkodótehetségének lázas megerőltetésével, félig-meddig kitalálta a valót. - Pedig mennyivel jobb lett volna ugy rá, mint Olivierre nézve, ha abban a perczben megtudta volna a teljes valót.

Olivier szíve is hangosan dobogott, midőn Péter ajtajához érve, halk kopogtatására az a jól ismert és tegnap este ugyane helyen hiába lesett hang azt válaszolta: szabad. Péter tizenegy órakor még ágyban hevert és derüs mosolylyal mentegetődzött.

- Ez is a délvidéki rossz szokások egyike, a melyik rámragadt. Nemsokára oda jutok majd én is, hogy ugy teszek, mint az egyik Werekieff gróf, ki itt tartózkodik. A multkor Corancez délután ötkor ellátogatott hozzá és még ágyban találta. »Hja kérem - szólt Werekieff - mi oroszok nem szoktunk korán felkelni!«

- Jól teszed, hogy vigyázasz az egészségedre, miután oly nagy beteg voltál.

Zavarában csak úgy találomra bökte ki ezt az elcsépelt választ. Oh, hogy szerette volna, ha a barátja, csudálkozó felkiáltására, mult esti kalandjának elmondásával válaszolt volna. De Péter orczáin halvány pir gyult fel. És ez elég volt arra, hogy Olivier egy perczig se kételkedjék többé éjjeli sétájának valódi okában. Most már határozottan tudta, hogy ama két eshetőség közül, melyek tegnap este agyában megvillantak, midőn üresen találta barátja szobáját, melyik felel meg az igazságnak.

Kézzelfogható valósággal látta, hogy Péternek szeretője van és hogy ez éjjel találkára sietett. Észrevette a párna fehér fodrai közül életteljes üdeséggel kidomborodó szép ifju arczon a minden vonásában megnyilatkozó kéjes bágyadtság nyomait is. Fátyolozott szemeinek beesett, mély gödreit sötét gyűrűk szegélyezték; arczbőrének fakó sápadtsága az erekben pezsdülő vér ama pillanatnyi ellankadásáról tanuskodott, mely a kéjes szerelem mámorát követni szokta és ajkai körül bágyadt, de boldog kimerültségre valló mosoly lebegett. És Olivier az elvitázhatatlan jeleket mohón fürkésző szemével összefoglalta, mig a legkülönbözőbb dolgokról folyt a beszélgetés. Rosszul esett, szinte testi fájdalmat okozott neki ez a fölfedezés; és az a gondolat, hogy ezek a szerelmi ölelések, melyeknek mámorító varázsától Péter még most is ittas és kimerült, tán Ely ölelései voltak, oly metsző kin fulánkjával nyilalt a lelkébe, hogy szinte felsikoltott.

Az aggódó barátság, az ébredő féltékenység, a lázasan izgatott kiváncsiság és az emlékekben kéjelgő visszavágyás szenvedélyes, ösztönszerű éleslátásával tovább szőtte hallgatag és engesztelhetetlen következtetéseinek fonalát. Igen, Péternek szeretője van; még pedig valami nagyvilági hölgy a szeretője, olyan, aki már nem szabad. Ezt bizonyitja a légyott órája, a különös óvatosság és boldogitó titkának diadalmas büszkesége, mely a fiatal szerelmes szemeinek mélyén lobogott. Valami kerti bokor sövényen kellett áttörtetnie, hogy hozzá juthasson; és Péter e szerelmi kalandról visszatérve, a fiókos szekrényre dobta puha nemez kalapját - melyet éjjeli kirándulása alkalmával viselt; ennek karimájához pedig oda tapadt néhány apró ágacska; mig a karimán végig vonuló kis zöld csik arról tanuskodott, hogy át kellett bujnia a lombozaton és fejével választotta ketté az összeboruló lombokat.

A kalap mellé Péter letette az ékszereit is. Órája, kulcsa és erszénye mellett ott látta Olivier a többi közt azt a gyűrűt is, mely az előtte való este lekötötte a figyelmét. Felkelt azon ürügy alatt, hogy föl és alá akar járkálni a szobában, de tulajdonkép, hogy szemügyre vehesse a gyűrűt, mely őt ellenállhatatlan, beteges varázszsal csábitotta. Amint a fiókos szekrény mellett elment, mintegy gépiesen, félbe se szakitva a beszélgetést, egy perczig utána nyult és látszólag közömbösen babrált vele egy pillanatig. Észrevette, hogy a belsejében ez a jelige van bevésve apró, alig kivehető betükkel: »Ora et semper.« »Most és mindig«.

Ez volt ama szavak egyike, a melyeket Fregoso herczeg a görög művészet örök szépségének jellemzésére alkalmazott és Elynek az az ötlete támadt, hogy véssék ezt genuai utazásuk emlékeül a szerelem eme kis talizmánjára, amivel visszatértük után megajándékozta Pétert. Olivier persze az átélt édes órák gyöngéd mementóját meg nem értette. Megjegyzés nélkül tette vissza a gyűrűt helyére. De ha egy perczig is kételkedett volna annak a sajátságos izgatottságnak az okában, amely lelkében dult; minden kételyét eloszlathatta az a jóleső, pillanatnyi megkönnyebbülés, mely idegeinek kinos tulfeszültségét enyhitette.

A gyűrű belsejében ugyanis nem talált semmi áruló jelt, amely, mint a hogy remegve és félve hitte, Carlsbergnéra vallott volna és ez az olasz felirat ujra azt a gondolatot szuggerálta neki, hogy utóvégre Péter szeretője ép ugy Bonaccorsiné is lehet, mint Carlsbergné. És aztán kissé lecsillapulva, igy szólt magához: »Már ujra ugy jártam, mint a ló, amelyik a saját árnyától megijed.« Aztán barátjára tekintett ujra, kinek derült orczáin ismét kigyult a bibor, amidőn észrevette, hogy futó pillantást vet a kis ékszerre és Olivier egész közömbös hangon kérdezi:

- Van-e itt most sok olasz?

- Nem tudom, én csak Bonaccorsinét és bátyját, Navagerot ismerem. Ez utóbbi pedig inkább angol, mint olasz; angolabb az összes cannesi angoloknál.

És Hautefeuille ujra elpirult, midőn Bonaccorsiné nevét szalasztotta ki ajkain, mert sejtette, hogy micsoda gondolattársitás sugallta Oliviernek ezt a kérdést, közvetlen azután, hogy a gyűrűvel babrált és elolvasta a titokzatos felirást. Barátja kétségtelenül azt gondolta, hogy valami olasz nőtől kapta ezt az emléket és ki lehetne az más, mint Andriana márkiné.

Más fiatal ember örült volna ennek a tévedésnek, mely a gyorsan ébredt gyanut rögtön másfelé terelte. Hanem Hautefeuille sokkal gyöngédebb lelkü ember volt, sem hogy ilyen félreértés rosszul ne esett volna neki, mely egy kifogástalan magaviseletű és mocsoktalan erényü asszonyt kompromittált, kinek esküvőjén ő mint tanu szerepelt. Ez a zavarodott elfogultság, ez a hirtelen felgyult pír és hangjának habozó reszketése megannyi tünet volt, mely azt hitette el Olivierrel, hogy most helyes nyomon jár. És borzasztó lelkifurdalás gyötörte, hogy meggondolatlan sugallatának engedett. Azt hitte, hogy ezzel megsértette a barátját és szeretett volna bocsánatot kérni tőle. Hanem néha ujabb tapintatlanságot követ el az ember, midőn egy már elkövetett gyöngédtelenséget jóvá akar tenni. Annyit tehetett és tett csak, hogy némikép enyhiteni igyekezett azon a kellemetlen benyomáson, amit tegnapi epés gúnyolódása gyakorolhatott barátjára az esetre, ha ez tényleg szerelmes a szép velenczei asszonyba. Navagero anglomániája, melyre Péter az imént czélzott, alkalmat adott arra, hogy egy hasonló fajtájú snobot kifigurázzon, kivel Rómában találkozott és aztán igy végzé szavait:

- Én tegnap rossz kedvemben voltam és az én szokott szépiát freccsentő eperohamomban igazán valami unalmas philiszternek tarthattál. Pedig hát hajdan igen jól mulattam én is a fürdőhelyek tarka-barka társaságában és évekig élveztem a külföldi nők bájainak varázsát... Hja, barátom, akkor fiatalabb voltam... Sőt emlékszem, hogy Monte-Carlóban is nagy gyönyörüségem telt. Nagyon szeretném most viszontlátni... Tán oda mennénk ma ebédelni, mit? Bertha nagyon örülne neki, tudom, hogy őt érdekelné és engem se fog untatni, ugy hiszem.

Olivier igazat mondott. Az ilyen képzelődés szülte válságokban, az idegek tulfeszültségének pillanatnyi enyhülésével együtt valami különös jóleső érzés fogja el egész valónkat, mely ép oly gyermekes vidámság hirtelen kitöréseiben nyilvánul, mint a mily gyermekes volt néha az ok, mely e válságot szülte. E lelki megkönnyebbülés óráiban, melyek barátjánál tett reggeli látogatását követték, egész ama perczig, mig a nizzai vonat elindult, Olivier meglepte a feleségét és a barátját kedélyhangulatának megmagyarázhatatlan metamorphozisával.

A gyűrűfelirat érzelgős mellékize, az olasz női jellemek szerelem dolgában tanusitott egyszerűsége, a bóditó és csábitó szépség, melynek leirását Péter adta, midőn Bonaccorsinét egy Veronese-festménynyel hasonlitotta össze, mindez azt a meggyőződést keltette Olivierben, hogy barátja egy elnéző és könnyen meghóditható, élveteg és kéjsóvár asszony szeretője. És ő e boldog szerelem képének felidézésében ép ugy gyönyörködött, mint a hogy a másik szerelem gondolatától is rettegett; sőt jóhiszemüleg azt vélte, hogy tegnap esti és ma reggeli kinos aggodalmainak egyedüli okozója Hautefeuille boldogságát féltő rettegése volt; valamint jelenlegi boldog lelki könnyebbültsége szintén csak megnyugtatott baráti szeretetének kifolyása.

Hanem egy igen egyszerű esemény romba döntötte ugy akaratlanul, mint készakarva szőtt illuzióinak légvárait. Midőn Hautefeuille a Juan-öböli állomáson kihajolt az ablakból, valaki nevén szólitotta őt. Olivier rögtön ráismert Corancez változhatlan provencei kiejtésére. A kocsiajtó megnyilt és Bonaccorsi márkiné szállott be a kocsiba, kit aztán Corancez követett. Andriana gyönyörü szőke hajának tövéig elpirult, midőn látta, hogy Péter nincs egyedül, mig Corancez diadalmas, önérzetes mosolylyal fogott a kölcsönös bemutatáshoz.

Az ügyes nőcsábitó mindenre gondolt és még mielőtt Genuába utazott, a Juan-öböli nyaralók egyikében gondoskodott volt egy légyottokra alkalmas szerelmi fészekről, mely eredeti szinezetű mézesheteinek és titkos pásztoróráinak szinhelyéül szolgáland.

Andriana pedig valahogy kieszelte annak sorját, hogy mindjárt első nap bátyja gondos felügyeletét kijátszva, titkos férjéhez siessen. A szerelmi kéj lassanként felébresztette benne az eddig szunnyadt vakmerő merészséget, melyre a ravasz róka számitott, hogy segitségével az óhajtott végleges sikert elérje; hanem még a derék asszony nem tanult bele jól a hazudozásba, mert alig hogy helyet foglaltak, rögtön, a nélkül, hogy valaki kérdezte volna, magyarázni kezdte:

- Lekéstünk az utolsó vonatról és Corancez ur azt az ajánlatot tette nekem, hogy inkább jöjjünk ide gyalog és várjuk be itt a következő vonatot, semhogy a cannesi pályaudvaron unatkozzunk.

Amig ezt nagy sebbel-lobbal mesélgette, Olivier egy pillantást vetett fénymázas kis czipőire és ruhája szegélyére, amelyek szemmelláthatólag meghazudtolták állitásait. Ruhájának szegélyét és piczi czipőit egy porszemecske se mocskolta be és állitólag vele együtt ide gyalogolt utitársának nadrágján is meglátszott, hogy ötven lépést se tett. A két bűnrészes pedig észrevette Olivier vizsga tekintetét, amely betetőzte az elfogult, érzékeny olasz nő kinos zavarát és vissza nem fojtható, derűs kaczagásra fakasztotta Corancezt, ki vidáman kérdé:

- Ti is Monte-Carlóba szándékoztok? Lehet, hogy felkereslek. Hol fogtok ebédelni?

- Nem tudom még - felelt Olivier szinte udvariatlan szárazsággal. És aztán egy szót se szólt többé, mialatt a vonat a tenger mentén az egymást követő alagutak homályában végig siklott.

Corancezt pedig hajdani iskolatársának szemmellátható bosszusága egy cseppet se hozta ki sodrából és ő szokott könnyed, sima modorával Du Pratnéval beszélgetésbe elegyedett, melynek rövid néhány percz mulva egész bizalmas szinezetet adott.

- Először látogatja meg a játékbarlangot, Nagysád? No hát akkor arra fogom kérni, ha majd találkozunk, engedje meg, hogy én játsszam ön helyett... Tessék, ujra egy alagut! Tudja, hogy hivják az amerikaiak ezt az utat Cannesből Monte-Carlóba?... Ön se, márkiné? Nem emlitette Marsh kisasszony? Nem?... Pedig igazán pompás egy név... »Fuvolának« nevezik, mert helylyel-közzel, az alagutakon végig, csupa rés van rajta... Hogy tetszett önnek Egyptom? Azt mondják, hogy Alexandria Marseillere hasonlit... Csakhogy egy marseillei ember azt mondaná: »De nekik nincs ám misztraljuk«. Ápropos Hautefeuille; hisz te ismered a kocsisomat. Mostan körülbelül két hónapja, egy rettenetes viharos napon, midőn az egész várost csak ugy tépázta a szél, azt kérdi tőlem: Marius ur, szereti ön a mi vidékünket? Igen, válaszoltam erre, nagyon szeretném; csak ne járna mindig olyan rettenetes szél.

- Ejnye teringette, szél? felelé a kocsisom, Marseilletől Nizzáig soha se fuj a szél.

- Hát ez micsoda, kérdém tőle, a pálmafák egyikére mutatva, mely a Croisetten szinte belehajolt a tenger hullámaiba a zugó vihar hatalma alatt, mely meggörbitette karcsú derekát. »Ez, Marius ur, ez is szél? hisz ez nem szél, ez a misztrál, a mely felfrissiti a provencei embert.«

- Ez az olasz nő szeretője, gondolta magában Olivier, aki Corancez fecsegésére ügyet se vetett. Éles tekintete az első perczben, midőn Hautefeuille Andriana márkinéval találkozott, rögtön tisztában volt azzal, hogy nem ez ama ismeretlen szerető, kivel a fiatal ember az előző éj felét töltötte. Az a körülmény, hogy Andriana Corancez társaságában volt, szembeszökő bizalmasságuk, az ügyetlen hazugság, melyre a fiatal asszony fanyalodott és az az elbüvölő varázs, mit Corancez szellemeskedő bőbeszédűsége reá gyakorolt, mindez kétséget nem szenvedő bizonyossággal arra vallott.

- Igen, - ismételte magában, - ez a szeretője. Egymáshoz illő pár, ez a csacsogó léhűtő, meg ez a szép kövér asszony, ki az Esclavon rakparton bátran árulhatna narancsot. Milyen helyesen itélte meg ezeket a délvidéki embereket az, aki ezt a gunyos frázist gyártotta: »Fogsz már egyszer elhallgatni, te Bouches du Rhone![6]«

És ime Hautefeuille nyájas szivélyességgel hallgatja. Hautefeuille egy cseppet se ütközik meg azon, hogy ezek a derék emberek undok házasságtörési viszonyukat egész nyilvánosan fitogtatják minden vonaton, fiatal házaspárok közvetlen szomszédságában. Hogy megváltozott az a fiu!

Olivier szokott skepticzizmusa daczára se volt teljesen ment a megrögzött előitéletek és logikaellenes gondolkodás téves nézeteitől. Ő fiatal legény korában egész természetesnek találta, hogy szerelmi ármányait tisztességes asszonyok, szeretője barátnőinek és rokonainak védő szárnyai alatt szőjje. Ma pedig furcsának és a férfi jellemével össze nem férőnek találta, hogy Péter meg nem ütközik azon, ha Bonaccorsiné és Corancez egy és ugyanazon vasuti kocsiba szállnak be, ahol du Prat ur ül hites feleségével.

És Olivier a néhány órára félbeszakitott hamis következtetések, találgatások és sötétben való tapogatódások rabja lett ujra, melyek egész éjjel gyötörték.

- Nem, ez a kövér olasz asszony, meg ez a délvidéki bohócz nem tetszhettek neki. Lehetetlen! Csak azért türi s csak azért kedveli őket, mert ezek titkos szerelmének bünrészesei, vagy mert valami érdek köti hozzájuk, vagy egyszerüen csak azért, mert ezek ismerik a szeretőjét... Mert van szeretője. Ha nem tudnám, hogy az éjszakát nem otthon töltötte! ha nem láttam volna őt ma reggel az ágyában, beesett szemekkel és kimerültségtől megfakult arczbőrrel; ha nem forgattam volna a kezeim közt azt a feliratos gyűrűt, akkor is csak egy tekintetet kellene rá vetnem most. Más ember ő, mint a milyen volt, egészen más ember.

Amint önmagában igy tépelődött, ujra azzal a mohó, szenvedélyes kiváncsisággal kezdte tanulmányozni barátját, a mely a legkisebb arczlejtést, minden szempillantást, minden lehelletet, a szív dobbanását is megfigyeli, mint ahogy a sivatagok vad népe egy fűszál meghajlásából, egy lábnyomból, egy letört ág bogából, egy levélkéből olvas, magyaráz, következtet, és kifürkészi azt, hogy egy üldözött szökevény minő ösvényen haladt. És az éles szemű megfigyelő tapasztalta azt is, hogy Péterben a franczia szilárdan kijegeczedett, tősgyökeres jelleme is lassanként lecsiszolódott. A fiatal ember ugyan még csak három hónap óta ismerkedett meg Elyvel és mindössze csak három hete, hogy viszontszerelméről győződött meg; hanem gondolatban folyton vele foglalkozott, ugy, hogy összes eszmetársulásai és nézetei észrevehetlen átmenetben bár, de gyökeresen megváltoztak.

Társalgása valami exotikus szinezetet nyert és csakugy hemzsegett Olaszország és Ausztria viszonyaira vonatkozó adatoktól. Ő, kinek abszolut közömbössége hajdan gyakorta meglepte Oliviert, most a nemrég beavatott ujoncz szemmellátható érdeklődésével gyönyörködött a kozmopolita világ adomáiban, melynek talajához oly titkos és élettől lüktető szivgyökerek fűzték. Szokásai, rokonszenvei, érzelmei és érdekei füzték ehhez a világhoz és leveleiben semmi, de semmi el nem árulta volt barátjának e meglepő átalakulását. És Olivier e metamorfozis mélyén kereste az asszonyt, ugy beszélgetésében és arczvonásaiban, mint minden legkisebb szóban, mit cannesi ismerősével váltott. Bertha miután csak amugy foghegyről válaszolt Corancez bizalmaskodásaira, most teljesen a táj szépségeinek szemléletébe látszott elmerűlni. Gyönyörü tavaszi délután volt; az apró tagozott tengeröblökben mozdulatlanul szunnyadtak a kék és ibolyaszinű hullámok; a habok locsogva pezsegtek, göndörfürtű bárányfellegekként, a nagy erdős előfokok körül és átellenben, a sziklabérczek lánczai mögül, a távoli láthatár szélein, a hóboritotta havasok vakitó fehér csipkézete domborodott ki az ég alapján.

Hanem a fiatal asszony e feszült érdeklődése tettetés volt csupán és ha egy váratlanul elejtett név oly mélyen fel nem dulta volna Olivier lelki nyugalmát, észrevehette volna, hogy ugyane név emlitésén felesége is megrezzen.

- A Helmholz villában fog ön holnap ebédelni? - kérdezte Bonaccorsiné Pétertől.

- Estére ellátogatok oda, - felelte.

- Nem tudod, vajjon Monte-Carlóban van-e ma Ely bárónő?

- Nem, ő ma Vera Paulowna nagyherczegnőnél van ebéden.

Péter hangja reszketett, midőn e különben egészen jelentéktelen választ adta. Aljas és hozzá nem méltó dolognak tartotta volna, hogy bujósdit játsszék Olivier előtt és mi sem természetesebb, mint hogy Corancez, a ki tudja, hogy ő jó ismeretségben van Carlsbergnéval, ilyen jelentéktelen tudakozódással fordul hozzá. Hanem az a sajátságos kettős látás, mely a szerelmesek sajátsága, éreztette vele, hogy barátja furcsa arczkifejezéssel szegezi rá szemét és hogy, ami még különösebb - barátjának ifju felesége szintén átható tekintetet vet rá. Annak a gyöngéd titoknak a tudatában, melyet szive mélyében, a bálványozás szentélyében, rejtegetett, oly kinos hatást tett rá az arczára szegeződött tekintet, hogy arcza egy futó perczre elváltozott egy kissé, ép annyira, hogy arczizmának minden megrándulását vizsga szemmel fürkésző két utitársa, az arczán átczikázó zavarban saját gyanakodásukat igazolva lássák.

- Ely báróné? Hisz ez az a név, mely az arczképre rá van irva... Hogyne villant volna fel ez a gondolat Berta agyában. És rögtön hozzátette azt is: »Tán Cannesban volna most ez az asszony?... Milyen zavarban vannak mindaketten, Olivier is, meg ő is!...«

- Ő apróra van értesülve Ely minden lépéséről, gondolta Olivier magában. És ez a Corancez minő bizalmassággal tudakozódott nála a báróné után. Ezen a hangon szoktak a Corancez fajtájabeli emberek beszélni olyan asszonyról, a kiről tudják, hogy köztudomásu viszonyunk van vele. Viszony!... Lehetséges-e ez?

Lehetséges-e ez? Az a benső hang, melyet a gyűrű belsejébe vésett néhány szó egy perczre álomba ringatott, ujra megszólalt. És ez a hang azt felelte, hogy ez a szerelmi viszony nem csupán lehetséges, hanem valószinű, sőt mi több, biztos... Pedig hát nagyon kevés ama pozitiv adatok száma, melyek lelkében e bizonyossággá tömörültek... Hanem e csekély adatokhoz nem sokára mások is sorakoztak.

Először is Péter egy vallomása járult hozzá, melyet barátjának Corancez megbizásából sugott meg, ki észrevette volt hajdani iskolatársának tüntető, visszautasitó fagyosságát.

- Ugy-e, nem volt inyedre, hogy Corancez beszállt a mi kocsinkba? Ő rögtön észrevette. No, valld be őszintén.

- Ilyen a szokás a Rivierán! felelt Olivier. De részemről ugy találom, hogy megkimélhette volna a feleségemet e közvetlen szomszédságtól, ennyi az egész. Ha Bonaccorsiné a kedvese, az az ő privát jó szerencséje... De hogy bemutatja őt mindenkinek, olyan fesztelenül, mint a hogy ő tette; hát az egy kissé az illem határait tullépő nemtörődiségre vall. Ez az én nézetem.

- Bonaccorsiné nem a szeretője, hanem a felesége, felelt Hautefeuille. Ő maga kért fel arra, hogy mondjam meg ezt neked. Később majd megmagyarázom neked a dolgot.

És Péter néhány szóval elmondta a titkos házasság rendkivüli történetét, Navagero türhetetlen zsarnokságát, a fiatal özvegy nehéz elhatározását, a yachton való átkelésüket és az ódon genuai palotában végbement esküvőt.

Erre a rövid elbeszélésre azt a néhány perczet szemelte ki, midőn a szálloda lépcsőházában Bertha levetette a köpönyegét és a fátyolát, mig ők maguk a felöltőiket átadták a várakozó inasnak. Ez volt első szabad perczük, mióta leszálltak a vonatról.

- Igy tehát nem maradt időd arra, hogy Génuát megtekintsed? kérdé Olivier hangosan, midőn látta, hogy a neje feléje közeledik.

- De igen. Nagy vihar kerekedett és a tenger ugy háborgott, hogy csak harmadnapra kelhettünk utra.

- Együtt töltötték ott az éjszakát, mondotta Olivier magában. Különben, ha a hajón töltötték volna az éjjelt, Olivier ugyanazt következtette volna. Mert minden férjes nő legédesebb álma, szerelmi regényének legeszményibb fejezete az, ha egyszer egy szeretett férfi kedvesének szegődött, hogy egy valódi szerelmi éj mámorát biztositsa magának, melyet hosszasan, teljesen élvezhet valami jól megoltalmazott, biztos menhelyen. És mintha a véletlen összeesküdött volna ellene, hogy legcsekélyebb kételyeit is eloszlassa, egyszerre csak, midőn az éttermet körüljárták, hogy egy üres asztalra akadjanak, Hautefeuille megállt és udvariasan meghajtva magát, odaköszönt két hölgynek és két férfinak, kik egy sarokasztalnál ültek, mely elegánsabban volt megteritve, mint a többi és melyet illatos virágok diszitettek.

- Nem ismerted meg volt füzértánczosnődet? kérdé Péter ujra Olivierhoz csatlakozva.

- Chézy Yvonnet? Igazán, egy cseppet se változott! Milyen fiatal és üde!

Olivier egy nagy fali tükörrel állt szemben, mely e divatos vendéglő festői tohuwabohuját tükrözte: az előkelő delnők és a félvilági hölgyek egyforma elegancziával öltözött tarka-barka tömegét, kik az asztalok köré csoportosultak oly urak társaságában, kik ugy a nagyvilág, mint a demi-monde kiválóbb hölgyeit ismerték. A vendégek ugy ültek, hogy Du Prat Yvonne csinos arczocskájának tőle elforditott élét láthatta csupán. Vele szemben ült a férje, de nem az a bohó és nagyképű, derüs jókedvtől sugárzó vig czimbora, minőnek a »Jenny«-n láttuk, hanem a tönkrement játékos ideges, nyugtalan, izgatott, szórakozott tipusa, ki a körötte csillogó fény és pompa közepett azt kérdi magától: nem az volna-e a legjobb, ha innen elmenet golyót röpitene az agyába? A folyton mosolygó és mit sem gyanitó fiatal asszony és a szemmelláthatólag kinos lelki vergődésben vonagló férj közt egy ocsmány, aljas arczkifejezésű uri ember ült, husos, lelógó orczákkal, átható, éles, fürkésző és durva, állatias kifejezésű szemekkel. Kabátja gomblyukában tiszti rozetta diszlett és első pillantásra észre lehetett venni rajta, hogy nagy hévvel csapja a levet a fiatal asszonynak. Yvonne és Chézy közt egy másik hölgy ült, kinek Olivier szintén csak a nyakát tudta megkülönböztetni. De aztán észrevette, hogy ez a nő kétszer, háromszor, négyszer is megfordul és figyelemmel kiséri az ő asztalukat. Ez ismeretlen nő egész magatartásában valami olyan sajátságos, exotikus előkelőség nyilatkozott meg és az az érdeklődés, melyet Du Prat kis asztaltársasága iránt tanusitott, oly éles ellentétben állt modorának és arczának tartózkodásra valló kifejezésével, hogy Olivier lelkében ujra éltető reménysugár czikázott fel: Hátha ez a csinos, finom arczu, szelid és érdekes arczkifejezésű asszonyka tán Péter kedvese? Szinlelt közömbösség hangján kérdezte:

- Kik azok, a kikkel Chézyék együtt ebédelnek? És ki az a rendjeles uri ember az asztaluknál?

- Az Brion, az ismert pénzügyi tekintély, felelt Hautefeuille - és az a bájos asszonyka ott mellette, a felesége.

Olivier ujra a tükörbe nézett és észrevette, hogy Brionné szemei merőn, tetőtől talpig mérik őt. Kitünő emlékező tehetsége, mely csalhatatlan hüséggel ujitott meg minden benyomást, a mely római tartózkodásával összefüggött, visszaidézte lelkébe ezt a nevet. Egész világosan vélte azt ujra hallani, ugy, amint egy felejthetlen hang ejtette ki hajdan.

És ujra látta magát a Coelimontána nyaraló egy fasorában, amint Elyvel Péter iránti barátságáról beszélt és ennek révén köztük a szokott élénk vitatkozások egyike fejlődött.

Ő, Olivier, azt állitotta, hogy a barátság tiszta, büszke érzelme, melynek gyöngédségébe annyi nagyrabecsülés, melynek rokonszenvébe annyi bizalom vegyül, csupán férfiban férfi iránt képzelhető.

Ely pedig erre azzal felelt, hogy neki is van egy barátnője, kinek szeretetében ép oly feltétlenül megbizhatik, mint ő Hautefeuille barátságában és akkor emlitette Brion Luizát. Ez tehát Ely barátnője, ki most néhány lépésnyire tőle ül a szomszéd asztalnál és ez az asszony azért nézi őt oly merőn, oly különös érdeklődéssel, mert tudja?... Mit tud? Hogy ő Carlsbergné szeretője volt? Kétségkivül!... Hogy jelenleg Péter a szép asszony kedvese?

Ez a találgató bizonytalanság most oly aggasztó, tépő kinnal nehezedett a lelkére, hogy Olivier érezte, mikép tovább nem türheti azt. De hát nem-e tőle függ csak, hogy a következő perczben megtudja a valót? Nem emlitette-e Corancez, hogy ő is a játékbarlangban fogja tölteni az estét? És ő ki az egész telet Hautefeuille és Carlsbergné társaságában töltötte, legjobban fogja tudni, hogy áll a dolog. Olivier igy gondolkodott:

- Egész nyiltan, teketória nélkül, kérdőre fogom vonni. Akár megmondja az igazat, akár nem, a szeméből fogom olvasni. Hisz ő olyan szeleburdi.

De aztán önmaga előtt restelte az ilyen eljárás puszta gondolatát is, mint valami rettenetes gyengédtelenséget, amit barátjával szemben elkövet.

- Tessék, mit tesz az, ha egy asszony árnya férkőzik két nemesen érző férfi közé. Rögtön elaljasodnak. Nem, nem fogom Corancezt vallatni. És mégis...

Corancez szeleburdi! Olivier végtelenül tévedt, midőn igy itélte meg a ravasz délvidékit; csakhogy a jó Marius ravaszsága néha tullőtt a czélon és ép tulságos agyafurtsága folytán követte el azt a soha többé jóvá nem tehető hibát, hogy Olivier minden kételyét eloszlatta.

Mert sajnos, a kisértés olyan nagy volt, hogy Olivier nemesebb énjének minden aggálya fölött győzedelmeskedett.

Elébb feltette önmagában, hogy győzedelmeskedik e nemtelen indulatán; de bár eljárása aljas voltát érezte, mégis önkénytelen engedett végzetes sóvár kiváncsiságának és midőn a kaszinó termeiben Corancezzal találkozott, minden bevezetés nélkül egyszerre csak előállt ezzel a kérdéssel:

- Apropos, az az Ely bárónő, kit a vonaton emlegettél, ugyanaz a Carlsbergné-e, kivel én Rómában ismerkedtem meg és ki egy ausztriai főherczeghez ment nőül?

- Ugyanaz, felelt Corancez, ki finom szimatjával rögtön kezdte sejteni a valót...

Nini, Hautefeuille nem is mesélt neki semmit. Olivier ismerte a bárónét Rómában. Vajjon nincs-e itt kutya a kertben és nem fog-e ő valami bizalmas vallomást tenni Péternek?

Aztán hangosan tette hozzá:

- Mért kérded?

- Csak ugy, felelt Olivier, aztán kis vártatva folytatta:

- Mondd kérlek, nem szerelmes-e az én kedves Hautefeuille barátom ebbe a szép asszonyba?

- Tessék, kimutatta a foga fehérét, gondolta magában Corancez; előbb-utóbb ugyis megtudja, hadd tudja meg minél előbb, legalább nem fog bakot lőni.

Aztán hangosan felelt:

- Meghiszem, hogy szerelmes beléje. Én láttam, mint fogamzott meg és nőtt nagyra benne ez a szerelem. Imádja, bálványozza a szó szoros értelmében.

- És az asszony?

- Az asszony őrülésig szerelmes beléje. És szinte tapsolva saját éleslátásán, önelégülten mondotta magában:

- Most legalább nyugodt vagyok; Du Prat nem fog bakot lőni.

Ez egyszer a gúnyolódó Corancez nem értette meg a saját bölcselkedésében rejlő gunyt és ép oly együgyü volt, mint titkos felesége, Andriana márkiné, ki midőn Du Pratnéval találkozott a roulette-asztalnál, a legnagyobb lelki nyugalommal felelt a fiatal asszony kérdéseire, a nélkül, hogy észrevette volna Berta szembetünő, izgatott zavarát.

- Önök valami Ely bárónőt emlitettek a vonaton. Minő furcsa név.

- Ez az Erzsébet név dédelgető röviditése, mely Ausztriában meglehetős gyakori.

- Ely bárónő tehát osztrák nő?

- Micsoda, ön nem ismeri őt? Hisz ő Carlsbergné, Ferencz Henrik főherczeg morganatikus felesége. Ön bizonyára fog vele találkozni Cannesban. Majd meglátja, milyen szép, milyen jó, milyen rokonszenves asszony.

- Nem lakott ő valamikor Rómában? kérdé a fiatal asszony szinlelt közönynyel.

Oh minő lázasan dobogott a szive, midőn ezt a kérdést koczkáztatta.

A velenczei nő nyugodtan válaszolt:

- Igen, két év előtt. Mikor összeveszett a férjével és elváltan éltek. Most kissé javult közöttük a viszony, ámbár...

És a derék asszony gyöngéd diskréczióból elhallgatott.

HARMADIK KÖTET.

IX.

Az az édes öröm, mely Ely szivét elárasztotta, midőn Péterrel való éjjeli légyottjain tapasztalta, hogy Olivier nem fecsegett, sajnos, nem soká tartott. Sokkal jobban ismerte hajdani szeretőjét, semhogy tisztában nem lett volna azzal, miként ez csak egy folyton fenyegető veszély pillanatnyi felfüggesztése. Tudta, hogy Olivier mikép gondolkodik felőle és tudta azt is, hogy világfájdalomtól elhomályosult pesszimista szelleme minő rettenetes, őrjöngő, sötét viziókra képes. Mért itélné őt meg ma máskép, mint ahogy megitélte volt kölcsönös szerelmük idejében, a tiszteletlenség és megvetés ama durva, vad nyerseségével, mely a fiatal asszony önérzetét akkoriban oly mélyen megsértette és fellázitotta? Ely tudta, hogy Olivier mennyire szereti Hautefeuillet, minő féltékeny és aggódó barátsággal csügg rajta. Nem, nem, ő nem fogja szivének drága barátját, elkeseredett küzdelem nélkül, átengedni, volt szeretője szerelmének; már csak azért sem, hogy kiragadja őt annak veszedelmes befolyása alól.

És a hajdani szerető finom emberismerete nem csalódott, midőn sejtette, hogy ebben az emberben, kinek gyülöletre hajló, beteges érzékiségét ismerte, a legvadabb, a legaljasabb féltékenység fog ébredni, mihelyt megtudja a valót. Hisz erre az indulatára számitott ő végzetes játéka kezdetén, midőn a bosszú ama tervét szőtte, melyet most szégyenkedve megbánt és röstelt. Mindezek a nyomós okok rögtön Hautefeuille távozása után czikáztak át agyán. Ma is, mint ahogy először tette volt, a melegház ajtajáig kisérte és kezénél fogva vezette le a sötétben a szalonon keresztül; és mély meghatottsággal, boldog büszkeséggel tapasztalta azt, hogy a rajta kapatás veszélye iránt közömbös fiatal ember keze nem reszket az övében.

Midőn az éj hüs szellője érintette forró arczát és lázban égő testét, Ely megborzongott. Egy utolsó ölelés; ajkuk egy utolsó mohó, édes csókba forrt csak össze, a válás csókjába, mely mindig szivszaggató, mikor az ember szeret; mert oh, a sors oly áruló, oly kegyetlen és a szerencsétlenség oly gyors lábon jár. Egy pár perczig lenn várakozott és hallgatta, mint hangzanak el kedvese léptei a kert fövényén; aztán visszavonult ujra a hálószobájába, hol magányos ágyában kedvese hült helyét találta. A válás hirtelen lelkére borult buskomorságának homályában lelke feleszmélt a feledés és a kéj ittasitó mámorából, mely az utóbbi időben elkábitotta. A valóság tudata egész világosan támadt fel lelkében és a félelem felébredt benne.

Ez a lelkén átnyilaló félelem éles, de rövid tartamú volt. Ely olyan család gyermeke volt, mely hozzá szokott a háborúhoz. Ő gyakorlati tettben erélyes elhatározásokra volt képes és elméletben azzal a lelki erővel birt, amely a helyzettel meg tud számolni és tiszta képet tud magának alkotni róla.

Az ilyen erős és éleslátású lelkek nem fecsérelik el az időt beteges képzelődés lázkáprázataira, a minőbe a gyönge lelkek őrjöngésig belebódulnak, hanem világosan tudják, hogy közelg a veszély.

Igy Ely már akkor is, amidőn Hautefeuille iránti, folyton növekvő szenvedélye tetőpontját érte el - mint ahogy azt Brionnénak tett bizalmas vallomásai bizonyitották - teljes biztossággal előre látta azt, hogy szerelme, Oliviernek Péter iránti barátságával, veszedelmes összeütközésbe fog jönni. Hanem ugyane hősies szembenézés a valósággal, egyszersmind azt is hozza magával, hogy az ilyen bátor lelkü emberek, ha már utjokban találkoznak a kikerülhetetlen veszélylyel, meg is tudják mérlegelni annak horderejét. Ők hajszálnyi pontossággal ismerik az őket fenyegető válságot és megvan az a lelki erejük is, hogy a legkétségbeesettebb perczekben is remélni merjenek még és tudják azt is, hogy mért.

És ámbár Carlsbergné lelkén egy perczre szivetfacsaró kinos aggodalom vett is erőt, midőn fejét lehajtotta az édes kéjtől áthevitett párnákra, melyek kedvese távozása után gyötrő álmatlanság vánkosaivá váltak; másnap reggel ujra hősies bizalommal tekintett a jövőbe.

Remélt!

Remélt - még pedig olyan tényekre alapitotta a reményét, melyeket ép oly tisztán és világosan látott maga előtt, mint ahogy apja, a csataedzett tábornok, maga előtt láthatta volna a csatatervét. Először is bizott ama szerelemben, mely minden valószinüség szerint Olivier lelkét tölti el fiatal feleségével szemben. Hisz ő maga is tapasztalta önnönmagán, mennyire megifjodik a sziv egy tiszta, üde, ifju lélek iránti szerelem édes megilletődésében; mennyire átalakul, ujjászületik, átgyúródik és feléled egész erkölcsi valónk ez érzelemben; mint tanulja meg ujra az ily üde, ártatlan gyermekekkel való szerelmes érintkezésben bizni a jóban, nagylelkű elnézéssel lenni mások gyöngéi iránt; mint ébred benne a könyörületesség nemessége; mint tisztul meg a gyalázatos gyülölködés, a régi szégyenletes érzelmek szennyétől.

Olivier szabad választása szerint eljegyzett magának egy ilyen üde, ifju gyermekleányt, akit szeretett és aki őt is szereti. Mért ne érezte volna ő is az ifjuság és lelki tisztaság jóleső befolyását? És e lelki ujjászületésben hogy lehetne szive arra, hogy megrontson egy asszonyt, ki, bár sok szenvedést okozhatott neki valamikor, kit ellenséges haraggal, szigoruan itélt el ugyan, de kinek jelenlegi őszinteségében nem fog kételkedhetni.

Ely Péter iránti szenvedélyes szeretetének őszinteségében is bizott, meg abban, hogy Olivier minden gyanut eloszlató, szemmellátható bizonyossággal fogja tapasztalni, hogy barátja boldog. Azt mondotta magában, hogy mihelyt a bizalmatlanság első felindulása elmult, Olivier gondolkodni, kutatni fog.

Tapasztalni fogja, hogy Péterrel szemben ama hibák egyike sem terheli, amelyeket hajdan bűnül róvott fel neki; sem gőg, sem könnyelmüség, sem kaczérság... Hisz ő oly egyszerű, oly őszinte, oly becsületes volt a szerelmében.

Mint minden ember, Ely is lehetetlennek hitte, hogy valaki félreértse szivének igaz érzelmeit.

És azután bizott mindkettőjük lovagias becsületében; először is Péter lovagiasságában, ki nemcsak, hogy meg nem fogja emliteni az ő nevét - amiről Ely teljesen meg volt győződve - hanem a ki egész lelki erejét kifejtve, legmeghittebb barátjával se fogja sejtetni édes titkát.

Aztán bizott Olivier férfias becsületében, akiről tudta, hogy minő lelkiismeretes lovagias tapintat dolgában, mily kifogástalan gentleman és mily gondosan fontolja meg szavait. Nem, ő se fog szólni. Mert volt kedvese nevét emlegetni, midőn ez a szerelem bizonyos titokzatosság leple alatt szövődött és megszakadt; az annyi volna, mint egy hallgatag megállapodás ellen véteni, mely a lovagias férfi előtt ép oly szent, mint a becsületszó. Ezzel a maga szemében lealacsonyitaná magát. Olivier sokkal jobban tisztelte önmagát, semhogy ilyen ballépést követne el, ha csak nem valami őrjöngő fájdalomroham lelkét elhomályositó kitörésében.

Ez a roham pedig nem fog beállani; nem állhat be a jelenlegi körülmények közt, midőn mint boldog, nős ember, hosszu hónapok után, majdnem két év multán, viszontlátják egymást... Nem, nem; a fájdalom ily észbontó válságai nem állhatnak be; és aztán barátján sem fog szántszándékkal ilyen sebet ejteni.

Végül pedig - ez volt Ely reményének utolsó, legbiztosabb támasza és ez bizonyitja, mily alaposan ismerte Olivier jellemét - ha Olivier Péter előtt megemlitené a nevét, az annyi volna, mintha egy nő árnyát idézné fel közöttük; ez pedig beszennyezné barátságuk eszményi tisztaságát, melyre soha homályositó felleg nem borult még. És ha Olivier önmaga iránti tiszteletből nem hallgatna is, ezt a szent érzelmet kegyeletben fogja tartani.

Ilyen és hasonló gondolatok kóvályogtak a boldogtalan asszony agyában Olivier Cannesba érkezésének napján; és ez volt az a nap, midőn a fiatal férj gyanakvó föltevései testet öltöttek, midőn a gyanus jelek Corancez jóhiszemü és legtisztább szándékkal elejtett, de soha jóvá nem tehető szavaiban mind abszolut bizonyossággá tömörültek.

Carlsberg Ely ez édes reménynyel kecsegtető feltevéseit józan esze sugallta; ugyancsak a józan ész egymásután hiusitotta meg minden reményét, mindjárt az első hét folyamán, mely Olivier visszatérését követte; még pedig anélkül, hogy Oliviervel csak egyszer is találkozott volna. Ő semmitől se rettegett annyira, mint attól, hogy vele szembe találna kerülni; és mégis mennyivel jobban szeretett volna egy bármily heves, nyilt összekocczanást, mint e teljes, minden érintkezést kerülő, visszavonulást, mely a fiatal ember részéről szántszándékos volt, mert még az illem szabályaival is ellenkezett.

Egyetlen egy eszköze volt Elynek a valóság kipuhatolására: Hautefeuille bizalmas beszélgetései.

Minő új fájdalom volt ez az ő kinszenvedése közepett. Minő ujabb kinos aggodalom az ő rettegő aggodalmai között.

Csak Hautefeuille révén hallott ő egy egész álló hétig Olivierről beszélni. Hautefeuille révén volt ő szemtanuja annak az erkölcsi drámának, mely hajdani szeretőjének szivében lezajlott. Péter ugyanis mit se talált természetesebbnek, minthogy kedves meghittjének hiven beszámoljon arról az aggódó nyugtalanságról, melylyel barátja furcsa magaviselete eltöltötte a lelkét.

Péter korántsem sejtette, hogy a legkisebb részlet is mély, rettentő jelentőséget nyer Ely szemében. E halálos kinnal és gyötrelemmel teljes nyolcz nap alatt csevegésük mind mélyebb és mélyebb bepillantást nyujtott Elynek Olivier lelkének vészes örvényébe és e felfedezések mindegyike először a katasztrófa lehetőségét, aztán közeledését, végre kikerülhetlen biztosságát hirdette.

Az első tőrszúrás a monte-carlói ebédet követő napon nyilalt Ely szivébe, midőn Pétert viszontlátta, még pedig nem a szokott éjjeli találka titkos meghittségében, hanem ama fényes estély alkalmával, melyről Péter a vasuton emlitést tett Coranceznek. Péter későn érkezett csak, tizenegy óra felé, midőn a nyaraló fogadótermei már megteltek előkelő vendégekkel.

- Olivier barátom nem akart elengedni, szólt Carlsbergné előtt mentegetve késő megjelenését, azt hittem már, hogy el nem szabadulhatok tőle soha.

- Ő bizonyára szerette volna önt a maga számára lefoglalni, miután oly régen nem látták egymást.

Aztán dobogó szivvel folytatta, mert attól tartott, hogy most megtudja, vajjon Du Prat, midőn látta, hogy Hautefeuille ő hozzá hivatalos, nem-e szalajtott ki valami fitymáló megjegyzést.

- A régi jó barát érzékenységét kimélni kell.

- Oh nem, ő nem érzékeny; ő tudja, milyen őszintén ragaszkodom hozzá. Nem, azzal tartóztatott, hogy önmagáról és boldogtalan házasságáról beszélt.

Aztán szomoruan tette hozzá:

- Szegény Olivier, olyan boldogtalan. A neje olyan kevéssé illik hozzá... Nem érti a férjét. Olivier nem szereti őt és ő se szereti a férjét... Oh ez rettenetes!

Igy hát Olivier szivének boldog szerelemben való megifjodása, az érzelem ujjászületése, melyre hajdani kedvese számitott, dőre illuziónak bizonyult.

Sőt mi több, ezt az embert boldogtalanná tette az a házasság, melyet Ely a feledés biztos zálogának vélt.

Ez a felfedezés oly nagy horderejünek tünt fel előtte és oly komolyan veszélyeztette saját boldogságát, hogy szeretett volna bővebbet tudni róla és a kis szalon egy szögletében hosszasan időzve, élénk érdeklődésre valló kérdésekkel faggatta Pétert. A saját hálószobájába vezető titkos lépcső bejáratánál álltak. Ez a szalon, melyen ők az éj sötét homályában, összefogódzkodva, nesztelenül szoktak végig surranni, a tettenkapás veszélyének perczeiben - ama éles ellentétek egyikénél fogva, mely két szerelmes szivben még tüzesebb lángra lobbantja a bünrészesség izzó, kéjes édességét - e perczben fényárban uszott és élénk, pezsdülő élettől lüktetett.

A föl és aláhullámzó emberár azt a benyomást keltette, mintha a világ minden részéről ide özönlött arisztokráczia virága itt egyesülne. Ez a szalon a fényesen kivilágitott melegházat összekötötte az exotikus virágokkal és zöldelő növényekkel ékes, földszinti fogadó termekkel, hol csak úgy szorongott a meghivottak zajongó tömege. Az angol és amerikai telep legszebb hölgyei adtak itt egymásnak találkát; hangosan nevetve és csevegve fejtették ki mesés értékü ékszereik rendkivüli pompáját és diadalmasan ragyogtatták a fajukat jellemző, mámoritó szépségű vállakat és hattyunyakakat, meg viruló arczbőrük észbontó fehérségét.

Közéjük pedig olasz, orosz és osztrák nők is elvegyültek, kik első perczre mind ép oly egyformáknak látszottak, mint amily lényeges eltérést lehetett rajtuk tapasztalni, kissé gondosabb megfigyelés mellett.

Az öltözetek feltünő pompája, melyek majdnem mindannyian a legmerészebb, legrikitóbb szinösszetételeket koczkáztatták meg, a külföldi fényüzés tulzottan diszes voltát hirdették.

A nők közé elvegyülve fekete frakkok siklottak ide s tova, és a frakkok viselőiben mindazokra az autentikus családfaju előkelőségekre lehetett ismerni, akiket ez a téli üdülőhely vendégei közé számitott.

Akadt itt minden fajtából.

A galamblövészetben nagy hirre vergődött sportsman oldalánál ott feszengett egy nagynevű Afrika-utazó, ki a Provenceben pihente ki öt esztendei fáradalmait; és mind a ketten egy hirneves franczia regényiróval beszélgettek, egy normandiai gunyos tekintetű, duzzadt ajku Herkulessel, ki arra volt kárhoztatva, hogy néhány hónappal később ugyanebben a városban a halálnál is kinosabb élőhalált szenvedje, ragyogó intelligencziájának rombadőltén.

Hanem ez este a vidámság pezsdülő lehellete áradt szerte a teremben, melyre számtalan villanyos lámpa szórta sugarát és melyen a közelgő tavasz enyhe szellői lebegtek át. Még néhány nap és ez az egész társaság a szélrózsa minden irányában szerterebben.

Tán a vége felé járó idény tudatának, a közeli válás érzetének köszönhette ez a mai ünnepély különös élénkségét és derüjét, mely még a ház urára, Ferencz Henrik főherczegre, is ráragadni látszott. Ma jelent meg először felesége termeiben ama rettenetes jelenet óta, midőn ő maga jött el Verdierért és szinte erőnek-erejével vitte őt magával a laboratoriumba.

Azok, akik ama rég elmult délután haragos kifakadásának szemtanui valának és mai vendégfogadását is figyelemmel kisérték, mint például Chézyné, Bonaccorsiné, Hautefeuille vagy Brionné, ki két napi látogatásra jött ide Monte-Carlóból - néma meglepetéssel tapasztalhatták e majdnem hihetetlen változást. A rettegett zsarnoknál ma az elbüvölő, nyájas kellem és a legderűsebb jókedv egy percze állt be, amidőn lehetetlen volt ellenállni elbájoló varázsának.

Csoportról-csoportra haladva, mindenkit megszólitott és mindenki számára volt egy-egy nyájas szava. Mint uralkodó császár unokaöcscse, ki maga is közel állt már egyszer a trónhoz, megvolt ama bámulatos személymemoriája, mely par excellence királyi adomány. Ez a bámulatos memoria lehetővé tette azt, hogy nevükön szólitson oly embereket, kiket egyetlenegyszer mutattak be neki és megvolt az a másik tulajdona is, mely a kiváló egyéniséget jellemzi, hogy bámulatos ügyességgel mindenkivel specziális ügyeiről tudott beszélgetni.

Egy orosz tábornokkal, ki arról volt hires, hogy Afrika sivatagjainak közepette a legmerészebb tervezetű vasutat épitette, egy mérnök és hydrograf szakértelmével a Káspi tengeren tuli fennsikokról értekezett. A franczia regényirót meglepte azzal, hogy első müvének, egy igen kevéssé ismert verskötetének, egy szakaszát idézte. Egy diplomatával, ki sokáig tartózkodott hivatalos minőségben az Egyesült-Államokban, a tarifa-kérdést fejtegette és közvetlen utána a hirneves galamblövésznek figyelmébe ajánlott egy ujabb szerkezetü, galamblövészetre alkalmas mintapuskát, melyet oly behatóan ismertetett, akárcsak egy czéhbeli fegyvergyártó, Bonaccorsinéval velenczei rokonairól beszélt, egy Szt.-Márk-téri levéltárnok beható tudásával. Chézynével a toilettekérdést tárgyalta operai törzsvendég szakavatottságával. És még néhány kitüntető és nyájas szót talált Brionné számára is, hogy elismerőleg nyilatkozzék a Rodier-czégről és arról a nagy szerepről, mit ez egy hires osztrák kölcsönközvetitése alkalmával vitt. Szellemének e bámulatos sokoldalúsága és sima ruganyossága, bámulatos emlékezőtehetséggel párosulva, a legelbüvölőbb társalgók egyikévé tették, ha az a szeszélye támadt, hogy tetszeni akart.

Igy jutott el, mindenkit elbüvölve, az utolsó szalonig, hol a nejére bukkant, ki Hautefeuillel beszélgetett. Ez a véletlen találkozás még élénkebb tüzre gyujtotta szikrázó kék szemét, melyek biborszinben égő arczában oly fényesen villogtak, mintha ez a félig tête-á-tête számba menő társalgás, melyben Elyt a fiatal emberrel rajtakapta, nagy lelki gyönyörüségére szolgálna. Feléjük közeledve, egész mesterkéletlen és fesztelen hangon, melynek nyájassága még fokozta a szavaiban rejlő gúnyt, ezzel a kérdéssel fordult a feleségéhez:

Ma este nem láttam az ön kedves barátnőjét, Flossie kisasszonyt; tán nem jött el?

- Megigérte, hogy eljön, felelt Carlsbergné, valószinüleg rosszul érzi magát.

- Ön tehát nem beszélt ma vele? kérdé a herczeg.

- De igen, ma reggel... Szabad tudnom miért kérdi fönséged?

- Oh csak azért, mert melegen érdeklődöm magam is mindazok iránt, kik iránt ön érdeklődik, felelt a főherczeg.

És mig e gúnyos impertinenczia hangján kiejtett válasz elröppent ajkairól, a rettenetes ember szemei oly vad szilajság kifejezésével villantak össze Péter tekintetével, hogy valami delejes áram rázkódtatta meg a fiatal ember egész valóját. Hanem ez csak felczikázó villám volt és a főherczeg a következő perczben már egy másik csoporthoz közeledve, az anglomán Navageroval az utolsó Derby-versenyről értekezett, ügyet se vetve a két szerelmesre, kik néhány percznyi nyomasztó, sokatmondó hallgatás után elváltak.

- Andrianával kell beszélnem, szólt Carlsbergné. Sokkal jobban ismerem a herczeget, semhogy ne tudnám, hogy derüs jókedve valami pokoli boszút rejteget. Valószinüleg módot talált arra, hogy Florence és Verdier közt összekocczanást teremtsen. Isten önnel, viszontlátásra! És ne búsuljon barátja házaséletének siralmas nyomorúságán. Higyje meg, van még ennél is nagyobb nyomorúság a világon!...

E szavaknál meglebbentette nagy fehér strucztollas legyezőjét és a hajlékony, göndör tollakból kedvencz illatszerének édes zamata áradt szerte, melyhez a legkéjesebb izgalmak boldogitó emléke füződött. És Ely kecses főhajtással bucsuzott a fiatal embertől, mig szelid barna szeme a szerelmi egyetértés ama kedves hunyorgatásával üdvözölte őt, mely a szerelmes ifju szivét láthatatlan, édes csók tüzével érintette.

Hanem Péter e perczben nem volt abban a lelkiállapotban, hogy ennek az édességét élvezte volna. A főherczeg jelenléte ujra azt a kinos érzést keltette benne, mely a házasságtörő szerelem legégetőbb keserűsége: azt, hogy némán és tétlenül kell nézni, mint kinozza azt a nőt, kit szeretünk, egy oly férfi, kinek jogában áll, hogy kinozza, mert a férje - és mi meg nem védhetjük őt.

Péter szeme követte az imádott nőt, a mint királynői magatartással tova haladt a termen. Mily szép, mily büszke, mily előkelő megjelenés volt, ezüst himes rózsaszin moiré ruhájában, mely gyönyörű idomaihoz simult. És e csodaszép arczon, melynek csupán tőle elfordult arczélét láthatta, valami titkos búskomorság nyomát fedezte fel és szive mélyéből szánta meg ujra házas életének rázúduló, nehéz terhéért.

Sejtelme sem volt arról, hogy a főherczeg iróniája mily hidegen hagyja most a szép asszonyt és hogy miss Marshnak Verdier iránti szerelme se érdekli őt e perczben oly nagyon, hogy az őket fenyegető veszély megzavarná lelke nyugodtságát.

Nem.

Ami e perczben, e zajos, fényes mulatság közepett oly elviselhetlen, nehéz teherként sulyosodott a fiatal asszony lelkére, az ama gondolat volt, hogy Olivier házassága szerencsétlen. Ő nem boldog! Tehát szivének ama lágysága, melyet a szerelem és a boldogság fakasztott volna benne, ha szerette volna a feleségét, dőre illuzió. Ő a régi maradt. Igy hát még mindig gyülöl. Midőn megtudta, hogy Péter ide akar jönni, már meg is akarta gátolni e szándéka kivitelében... Pedig még nem tud semmit. Hátha majd meg fogja tudni!

Hanem Ely még most sem akart lemondani a reményről és arra kényszeritette magát, hogy benső, jobb meggyőződése ellenére azt hajtsa:

- Nos hát ha meg fogja tudni, be fogja látni azt is, hogy most őszintén szeretek és hogy soha sem keseritettem és soha se fogom megkeseriteni a barátját.

Ezt a második illuziót, hogy szerelmének őszintesége és nemessége meg fogja hatni Oliviert, szintén Péter oszlatta el öntudatlanul.

Három nap mult el már Carlsbergné estélye óta és a fiatal ember az egész idő alatt nem is látta a fiatal asszonyt. Bármily kinos volt is e hosszú válás, Ely tanácsosabbnak tartotta, hogy Du Prat itt tartózkodása idejében lehetőleg kerüljék egymást. Azzal kecsegtette magát, hogy majd később kipótolja e kinos nélkülözést, mert arra számitott, hogy Cannesban fogja tölteni Hautefeuille társaságában az április és május hónap isteni szép, hosszú heteit, melyek a szétoszló fürdővendégektől elhagyatott tengerpart magányos kertjeiben oly szépek, oly virágillatosak és oly mámoritók.

Aztán egy olaszországi utazás kecsegtető kilátása is kisértgette, hol ép ugy, mint Genuában, a természet szépségének, szerelmüket fokozó, háttere közepett fognak találkozni; és a biztos boldogság e reménye, mely feléje integetett, ha a jelenlegi veszélyből meg tud menekülni, erőt adott neki arra, hogy elviselje az elviselhetetlent. Szeretője távollétét kétszeresen kinossá tette az a rettenetes tudat, hogy ennyire szeretik egymást, ily közel vannak és mégsem láthatják egymást.

Hanem ő azt tartotta, miként ez az egyedüli módja annak, hogy elejét vegye az Olivier lelkében netán ébredhető gyanunak. Végre, három napi szomorú epedés után, találkát adtak egymásnak egy szép délután az Ellen Rock nyaraló ama kertjében, melyhez egy ott töltött édes óra mámoritó emléke füződött. Mig hintója az antibesi előfok felé vezető ösvényen tovarobogott, az ut mentén elvonuló falak ormain látta, mint remeg a lágy szellőben a kúszó rózsák lombozata, mely azóta megnőtt és megsűrűsödött és melynek hosszú virágba boruló ágai most lehajlottak, ahelyett, hogy büszkén felegyenesednének, ugy hogy sűrű, hűs árnyat vetettek az utra.

A teljesen kinyilott piros rózsák tüzárja biborral vonta be az ágakat. Az ezüstszinű olajfák árnyában a földből kikandikáló gabna zöldelő csirái smaragd leplet boritottak a felszántott földekre.

Ez szembeszökő jele volt annak, hogy a tél tavaszra fordul és a fiatal asszony lelkét mély szomorúság reszkettette meg. Mintha érezte volna, hogy az idő tova tünik és az idővel együtt a boldogsága. Daczára az eddiginél még sugarasabb és ragyogóbb ég azurjának, daczára a kék tükrű tengernek és az enyhe tavaszi légben szerteáradó zamatos bimbóillatnak, daczára a lépten-nyomon nyiló ezernyi virág tündéri szinpompájának, Ely lelke ma, midőn a cineráriákkal, macskaszemekkel és anemónákkal szegélyzett, hűs fasorokon végig haladt, nem volt oly vidám és könnyű, mint az első légyott alkalmával. Messziről látta Hautefeuille délczeg alakjának körvonalait, ki a nagy ernyős pinia árnyában várta őt, hol először találkoztak; és első tekintetre észrevette, hogy Hautefeuille sem ugyanaz az ember már, hogy ő sem ugyanaz a boldog szerelmes, kinek rajongó mámora, minden sötét utógondolattól ment öröme oly teljes, oly önfeledt volt.

Mintha valami árny borongott volna szemén és lelkén. Nem mintha rá neheztelne, vagy ellene volna valami panasza.

Nem, ép oly gyöngéd, ép oly szerelmes volt mint azelőtt; az a másik nem szellőztette még a rettenetes titok fátylát.

És mégis ő okozta Péter lelki zavarát. Péter ezt rögtön be is vallotta, még mielőtt Ely kérdőre vonta volna.

- Nem tudom, mi férkőzött közénk. Hanem határozottan azt a benyomást nyertem, hogy van valami bennem, ami őt boszantja, izgatja és nem tetszik neki. Olyan csekélységekért haragszik rám, mikre azelőtt nem is ügyelt volna; például boszantja az, hogy Corancezzal pajtáskodom. Elhinnéd-e, hogy tegnap még azt is szememre lobbantotta, mint valami bünös tettet, hogy arra a genuai, esküvői szertartásra elhatároztam magamat. És mind csak azért, mert tegnap a Juan-öböli állomásnál a vonaton egy kocsiba kerültünk azzal a derék Mariussal és a feleségével. Ott raktak maguknak ugyanis szerelmi fészket, mondotta nekem Corancez és egyuttal hozzátette azt is - a saját szavait idézem - hogy a bomba most kipattan. Most már Andriana az, ki elhatározta magát arra, hogy mindent bevall a fivérének... Én mulattatni akartam Oliviert és szórakoztatására elmondtam neki ezt az egész történetet - és tessék - ő szigorú erkölcsbíróként méltatlankodott ezen az eljáráson. Sőt oly dühbe lovalta magát, hogy zsarolást emlegetett - erkölcsi zsarolást és pressziót, amit Navagerora, arra a gaz, utálatos haramiára, gyakorolnak. Én persze nem hagytam ezt felelet nélkül és ő visszavágott. Nem képzelheted, minő hangon és minő kifejezésekkel beszélt rólam, meg arról a veszélyről, amely fenyeget, ha még soká fogok ebben az itteni társaságban mozogni; meg, hogy mennyire aggasztja és nyugtalanitja őt az én nézeteim és izléseim hirtelen megváltozása. Ha Cannes egy nagy csaló- és rabló-fészek volna, kik engem a bandájukba akarnak csalni, akkor se hordhatott volna le alaposabban... Megmagyarázhatatlan, de ugy van: őt bántja, sőt boszantja az, hogy én itt boldognak érzem magamat. Érted te ezt a dőre hóbortot?... Egy barát, kit oly forrón szeretek és aki engem is ugy szeret!

- Azért nem szabad rá neheztelned, felelt Ely; ha az ember maga szenved, akkor mindig igaztalan mások iránt; és ő szenved a házas életében. Hisz olyan nehezen elviselhető a szenvedés!

Veleszületett nagylelküsége adta ajkaira e szavakat. Ez a szenvedélyes, heves, de büszke lélek méltatlan, aljas dolognak tartotta volna, hogy a barátság rejtett megmérgezése végett ama titkos aknamunkához folyamodjék, amelyet a feleségek és szeretők rendesen oly bünös és csalhatatlan ügyességgel gyakorolnak, ha férjük vagy szeretőjük valaki iránt tapasztalt baráti ragaszkodása nincs inyükre.

Hanem önmagában azt mondotta:

- Olivier kitalálta, hogy valakit szeret. Vajjon sejti-e, hogy én vagyok az?

E kérdésre könnyen megadhatta a választ. Ő Rómában több mint egyszer tapasztalta Olivier majdnem csalhatatlan éleslátását, melylyel a köröttük szövődő szerelmi viszonyok legrejtettebb részleteit kitalálta. Ámbár mindennek daczára a lovagias férfi becsületében bizott, mégis napról-napra kinosabban gyötrő aggodalommal rettegett attól a percztől, midőn csalhatatlan bizonyitékaira akad annak, hogy Olivier mindent kitalált.

Amint látjuk, ez a két lény Hautefeuille öntudatlan közbenjárása révén egymáshoz közeledett, egymás lelkébe hatolt, egymással megmérkőzött, még mielőtt a kikerülhetetlen összeütközés beállt volna.

És megint csak Péter volt az, ki szegény, boldogtalan kedvesének azzal a bizonyitékkal szolgált, melytől ez reszketett és mely után mégis oly mohón epedt... Egy este, Olivier megérkezésének hetednapján, Ely féltizenkettőkor leste Pétert a melegház félig nyitott ajtaján. Alig látta őt ma egész nap; ép csak annyi ideig, hogy megállapithatta ezt az éjjeli találkát, melynek közeledése oly boldogitó lázt ébresztett egész valójában.

Borus, viharos eső volt délután és most az égboltot boritó fellegfátyol ólomszinű leplén egy holdsugár, egy csillagragyogás se szürődött át.

Időről időre vakitó fehér villám czikázott végig a láthatár mezején és hirtelen megvilágitotta a kertet a fiatal asszony fürkésző szeme előtt, kinek szép feje minduntalan kikandikált. A kékes aloékkal szegélyezett fasorok, a bambusz zöld oszlopai, a junói törzsű piniák sötét lombozatú csokrai, egy muló perczig ezüst árban usztak és a következő pillanatban még áthatatlanabb árny borult a tájra.

A közelgő vihar ellankasztó hatást gyakorolt Ely lelkére, mert hirtelen forró szél kerekedett, mely iszonyu vihar hirnöke volt. Lelkifurdalást érzett, hogy kedvesét, midőn tőle elmegy, a vihar dühének teszi ki? Ely szivét kimondhatatlan aggodalom, zavar és rettegés fogta el és nagyon boldogtalannak érezte magát. Midőn végre a halvány villámok fényében megpillantotta Hautefeuillet, ki a bambuszsorfal mentén végig siklott, szive aggódva dobogott.

- Édes Istenem - szólt gyöngéden. Nem kellett volna jönnöd ilyen viharban. - Hallod? hallod?

Egyes nagy esőcseppek csapkodták meg ritmikus koppanással a melegház üvegfedőjét. Messze távolban süketitő, zúgó mennydörgés hallatszott kétszer egymásután. Aztán az esőcseppek mind sürübben és sürübben hullottak alá és a két szerelmes körül, az őket megvédő üvegboltozat alatt, oly szakadatlan locsogó moraj támadt, hogy alig hallották saját szavukat.

- Látod, hogy jó angyalunk megvédett - szólt Hautefeuille, hévvel magához ölelve kedvesét, minthogy ép a kellő időben értem ide. És aztán ha a legrettenetesebb vihar zúgott volna is körülöttem, nem figyeltem volna rá, észre sem vettem volna. Nagyon boldogtalannak éreztem magamat. Szükségem volt a te édes ölelésedre, hogy megenyhüljek, hogy jobban érezzem magamat, hogy magamhoz térjek.

- Valóban egészen ki vagy kelve magadból, felelt Ely, puha, reszkető kacsóival szeretetteljesen megsimogatva Péter arczát, aztán megváltozott hangon tette hozzá: Az orczáid égnek, a szemed könybe borult!... Mi lelt, édesem?

- Mindjárt elmondok mindent, ha felmelegedtem egy kicsit a te ölelésedben... Oh! mennyire szeretlek, mennyire szeretlek, ismételte rajongó önkivülettel, melynek lázas izgatottságán át Ely érezte kedvese lelke kinját.

Később, midőn Ely szobájának csendes magányában egymáshoz simultak, Péter szomoruan megszólalt:

- Ugy hiszem, Olivier megbolondul... Az utóbbi napokban még a szokottnál is furcsább volt a magaviselete... Ma este oly különös, oly fürkésző, oly vesékig ható tekintettel nézett reám, hogy szinte zavarba jöttem. Egy szóval se tettem neki vallomást szerelmemről és mégis azt a benyomást keltette bennem a tekintete, hogy ő olvassa a lelkemben - nem, nem a nevedet, nem, hál’ Istennek, azt nem, nem!... hanem hogy is mondjam?... a szerelmes epedésemet, a szenvedélyemet, a boldogságomat, valamennyi érzelmeimet és úgy érzem, mintha ez bántaná őt, mintha rosszúl esnék neki. Miért? Láttál már ilyen igaztalanságot? Nagyon rosszul esett nekem. Tiz órakor búcsuztam tőle. Egy negyedórával később valaki kopogtat a szobám ajtaján... Olivier volt... Azt kérdi tőlem: »Eljösz velem egy kicsit sétálni? Érzem, hogy nem fogok tudni aludni az éjjel, ha nem teszek egy kis mozgást.« Én erre azt válaszolom: »Nem mehetek. Leveleket kell irnom.« Valami kifogást csak kellett találni... Ő ujra ugyanazzal a tekintettel néz rám, a melylyel az előbb az ebédnél zavarba hozott... Egyszerre csak felkaczag... Nem tudom leirni azt a kaczagást... Valami rettenetes, sértő, elviselhetetlen kaczagás volt az. Egy szót se szólt és én mégis tudtam, hogy ő az én szerelmemet gunyolja... Azt kérdeztem tőle: »Miért nevetsz?« Ő azt válaszolta: »Egy emléken.« Aztán holthalvány lett az arcza. Kaczagása ép oly gyorsan elnémult, mint a mily váratlanul kitört. Láttam az arczán, hogy a következő perczben könyekre fakad és mielőtt megkérdezhettem volna, mi a baja, elbucsuzott és elhagyta a szobát.

*

Bizonyos helyzetek logikus és természetes összejátszása olyan kikerülhetlen összeütközéseket teremt, hogy még azok is, kik ez összeütközés áldozatául esnek, kénytelenek belenyugodni a közelgő vészbe anélkül, hogy csak egy kisérletet is tennének annak elháritására. A nemzetek nyilvános életében igy fogadják el a népek a háborút; igy fogadják el a magánéletben a vetélytársak a párbajt, fatalista közömbösséggel, mely néha rendes jellemüket tökéletesen meghazudtolja. Ezek is, azok is belátják, hogy oly felsőbb hatalom utjába kerültek, mely erősebb az emberi akaratnál.

Midőn Péter az éjjel Elytől bucsuzott, a fiatal asszonyon erőt vett az a kinos érzés, hogy kikerülhetetlen küzdelemre fog kerülni a sor, még pedig oly küzdelemre, melyet nem csupán egy emberrel, hanem a sorssal kell végig harczolnia... Mig a szeretője vele volt, tulfeszitett idegeire ráparancsolta az önuralmat. Hanem mihelyt Péter távozott, Ely átengedte magát a gyötrő kétségbeesésnek és annyi ereje se lévén, hogy az ágyába visszavánszorogjon, karosszékébe hanyatlott és nehéz terhe alatt roskadozva, zokogásba tört ki. Hosszasan, szünet nélkül sirt, mint egy kinzott, gyötrött, üldözött, már eleve is legyőzött, szegény, gyenge teremtés. Utolsó reménye is szétfoszlott. Arról a jelenetről itélve, amelyről Péter emlitést tett, nem kételkedhetett többé abban, hogy Olivier mindent tud.

Igen, mindent tud és idegessége, haragos kitörései, kegyetlen kaczagása, kétségbeesése arról tanuskodtak, hogy nem nyugszik bele, hogy őrjöngő szenvedélyeinek vihara fékevesztetten tombol a lelkében. Vajjon mit fog tenni, midőn a való teljesen kiderül és kétségbeesése a tetőpontjára ér? Először is azon lesz, hogy találkozzék vele; az bizonyos. Ebben Ely oly biztos volt, akárcsak Olivier előtte állna és fülébe csengene az a kinos kaczagás, mely Hautefeuille lelkét marczangolta. Igen, néhány nap, néhány óra mulva szemtől-szembe fog állni ezzel a halálos ellenséggel, még pedig nemcsak vele magával, hanem a szerelmével is. Itt lesz, látni fogja őt, hallani fogja keble pihegését és izgatott lélegzetét, érezni fogja a benne lüktető életet.

Erre a puszta gondolatra a rémület fagya borzongott át egész valóján. Ha vissza emlékezett arra, hogy ez az ember őt valamikor birta, égő kin nyilalt át fizikai fájdalom sajgásával a szivén. A kölcsönösen cserélt csókok és szerelmi ölelések emlékére oly undoritó csömör fogta el, melynek keserüsége alatt majd leroskadt... De legyen... Ő bele nyugszik gyülöletessé vált hajdani szeretőjének jelenlétébe és türni fogja!... Ez lesz az ő bünhödése, a miért nem őrizte meg jelenlegi nagy szerelme számára egész szeplőtelen tisztaságát; a miért előre nem látta, hogy jő majd nap, mikor Hautefeuillel fog találkozni és amiért nem maradt méltó hozzá. Ő, a nihilista, az istentagadó, a szőrszálhasogató sophista saját boldogságának és szerelmének e mysticizmusában és naiv hitvallásában kezdett hinni, mely minden őszintén, igazán szerelmes nőben önkénytelen felébred és szentségtörést, istentagadást, hitetlenséget lát minden érzelemben, melynek nem a szeretett férfi a tárgya... Nos tehát, ő meg fog tévedéseiért vezekleni azzal, hogy eltüri Olivier jelenlétét!... De oh, Olivier nem fog ám arra szoritkozni, hogy csupán jelenlétével mérjen rá kinszenvedést. Ő szólni is fog!... Vajjon mit fog szólni?... Mit fog akarni?... Mit kiván majd tőle?... Ely egy perczig se áltatta magát; tudta, hogy annak a férfiunak iránta való érzelmei, egy hajszálnyira se változtak meg azóta...

Hautefeuille elbeszélése fátyolán át ujra a fülébe csengett az a vad, sértő, durva kaczagás, melyet ő oly nagyon jól ismert; és ebből a kaczagásból gyülölettel szaturált érzékiség forró hulláma csapott fel, mely őt hajdan ugy bemocskolta, hogy soha többé tisztára nem moshatta magát. És ő egész világosan látta és érezte azt a rettenetes igazságot - melyet minden más férfi részéről lehetetlenségnek tartana, de amely Oliviernél egészen természetes - hogy az a férfi, miután halálosan megsértette és galádul elhagyta, miután e hirtelen, indokolatlan szakitás gyalázatát és későbbi megnősülését emelte örök gátul közte és Ely közt, még ma is, még mindig szereti őt!... Szereti!... Ha ugyan szerelemnek nevezhető az, ha valakit a szenvedély és a gyülölet ama undoritó vegyüléke tölti el egy asszony iránt, mely szüntelen az érzéki élv dühét, a szerelmi kéj állatias vadságát kelti lelkében. Szereti! Iránta való magaviselete megmagyarázhatatlan volna e rettenetes kettős érzelem természetellenessége nélkül, mely a történtek után is folyton-folyvást él még a lelkében. Egyidejüleg azonban a barátján is azzal a féltékeny, szenvedélyes, komor szeretettel csüggött, mely jelen esetben hallatlan és sajátságos kinszenvedés gyötrelmeivel kinozta a lelkét.

Mire fog ő vetemedni e lelki gyötrelem lázas rohamában, mely szörnyű, metsző kinnal járja át a lelkét, mintha éles aczélpengét meg-megforgatnának az általa ejtett sebben. Miután ezzel a végzetes, gonosz, vétkes szerelemmel szerette hajdani szeretőjét, kit még most is szeret; ime, azt kell tapasztalnia, hogy ez az asszony legjobb, legkedvesebb barátjának a szeretője, a rokonszenv kötelékével hozzá füzött testvérének, szive választott testvérének kedvese, kit jobban szeret a vérbeli fivérnél.

És amily világosan látta a rémület töprengésében átvirrasztott éj után a hajnal első sugarait átszürődni a függönyök résein, ép oly világosan és tisztán látta az érzelmek duló csatáját Olivier lelkében. »Ki szelet vet, vihart arat« azt tartja hazájának egy közmondása. Midőn Ely a Hautefeuillel való megismerkedést óhajtotta és arra vágyódott, hogy annak szerelmét kivivja, tette azt azért, hogy Du Prat Oliviert szivének legérzékenyebb, legsajgóbb pontján megsebezze, hogy tulérzékeny barátságának elevenére tapintva, kinpadra feszitse őt és boszut álljon rajta. A siker felülmulta a várakozását. Minő csapást fog most ez a férfi rá mérni a neki okozott szenvedés őrült dühében? És ő maga, ki annyira megváltozott ama percz óta, midőn a rettenetes boszu tervét szőtte, hogy fog ellene védekezni, mi tevő legyen?

Megkérlelje-e azt az embert? Könyörögjön-e neki? Szánalomért esedezzen-e, vagy ügyesen szőtt ármánykodás és ravaszság révén igyekezzék-e őt félrevezetni, kisértse meg őt a helyes nyomról elterelni, hogy Olivier kételkedjék Hautefeuillel való viszonyában? Mert utóvégre nincs kézzelfogható bizonyitéka! Vagy merjen-e vele vakmerőn szembe szállni és ajtót mutatni neki, ha merészkedik nála megjelenni? Mert hisz Oliviernek nincs többé semmi joga hozzá. E három mód közül az első ellen büszkesége, a második ellen lelki nemessége, a harmadik ellen az esze lázadt fel tiltakozón. Az ilyen döntő válságokban, aminőn a szegény asszony most átment, legbensőbb énünk ösztönszerűen jellemünk legmélyebben gyökeredző alapvonásaiban keresünk támaszt, mintha rejtettebb, legigazabb egyéniségünk összetömörüléséből akarnánk erőt meriteni. E végletekig tulcsigázott, egész az ámitásig hazug és kétszinü társadalom közepett Ely abban külömbözött a többitől, hogy neki az igazság életszükséglet volt és hogy ő az erre megkivánt erős energiával birt.

Mint a hogy kijelentette volt barátnőjének a Brion-nyaraló kertjében, ama közelmult - és ah, mégis oly rég letünt - csillagos éjszakán, Hautefeuille lelki őszintesége volt az, a mi őt vonzotta, elbűvölte, elcsábitotta. - És ő ebbe a szerelembe, melynek összes veszélyeit előre sejtette, csak azért bocsátkozott bele, hogy egyszer igaz életet, való izgalmakat és érzelmeket éljen.

Miután száz meg száz képtelennél-képtelenebb tervet szőtt, amelyeket ujra elvetett és ismét meg-meghányt, végre megfogadta önmagának, hogy a rá váró rettenetes jelenetben a puszta valóságra fog hivatkozni és azt mondotta magában:

- Megmutatom neki a szivemet a maga valójában és ha van rá lelke, hát tiporja lábbal. Ebben a legbecsületesebb politikában állapodott meg kinos, álmatlan éjszakája végén ez a nemes lelkü asszony, kit szenvedélyes lelke sok ballépésre vitt, de ki aljas számitásra és korlátoltszivüségre képtelen volt. És e szándékában ha nem is talált feledést, se a közvetlen fenyegető veszély elleni fegyvert, hanem a hősiesség ama nyugalmát meritette belőle, mely minden emberi teremtésnek a lelkét eltölti, midőn érzelmének, meggyőződésének és szándékának elvitázhatatlan logikáját teljesen érzi.

Azért nem is volt oly nagy az izgatottsága, mint amilyennek hitte volt, midőn tiz óra felé egy kis levélkét kézbesitettek neki, mely bebizonyitotta, hogy ő mily helyesen számitott.

Ez a levélke néhány rövid sorból állt csupán; hanem minő rettentő fenyegetés rejlett ezekben, arra a nőre nézve, ki e sorokat ugyanabban a teremben olvasta el, hol önnönmagának - ép ama válságtól való rettegésében, melylyel ime e néhány sor fenyegeti - azt a csakhamar megszegett fogadást tette, hogy szakitani fog Péterrel.

Méltóságos asszonyom!

Ma délben két órakor lesz szerencsém önnél tiszteletemet tenni. Legyen szabad remélnem, hogy engem fogadni kegyeskedik. Ha pedig a meghatározott órát nem találná alkalmasnak, méltóztassék egy tetszés szerinti időt megállapitani. Előre is meg lehet győződve róla, hogy legkisebb kivánságát parancsnak fogja tekinteni

legalázatosabb hive...

Olivier.

- Mondja meg az úrnak, hogy ma délután itthon leszek.

Képtelennek érezte magát arra, hogy irásban válaszoljon erre a levélre, mely magában véve ugyan elég banális volt, de melyet Olivier sajátságos, lázas izgatottság döntő elhatározásra vezető lelkiállapotában fogalmazhatott meg. Ely, aki jól ismerte az irását, a betűk vonásain észrevette, hogy tolla szinte ágaskodott, mintegy görcsösen vonaglott meg irásközben. És a fiatal asszony hősies önuralommal ismételte: Annál jobb. A háború meg van üzenve. Legalább fogom tudni néhány óra mulva, hányadán vagyok...

De noha veleszületett lelki ereje szivós ellentállási képességet kölcsönzött neki, noha szerelmi szenvedélye megaczélozta idegeit, végtelen hosszuaknak tetszettek neki ez órák. És a mint lázas tulcsigázottsággal számlálgatta az örökkévalóságnak tetsző perczeket, szigoru utasitást adott, hogy ő ma nincs otthon senki másnak, csupán a rettegett látogatónak. Mert abban a pillanatban, midőn arra a párbajra készült, melytől jövője függött, szükségét érezte annak, hogy a magány csendjében összeszedje az erejét.

Nagy volt tehát a meglepetése és alig tudta palástolni boszankodását, midőn fél kettőkor Chézy Yvonne toppant be váratlanul a szalonba, a vesztegzár tilalmát áthágván. De alig vetett egy pillantást a könnyelmű párisi asszonyka arczára, már is észrevette, hogy ebben az életben, mely örökös vigalomra látszott teremtve, szintén valami komoly dráma megy végbe. A fiatal asszony üde gyermekarczán megdöbbentő szenvedés tükröződött. Rendesen mosolyderüs szemének kék csillagában valami különös kifejezés borongott; mintha valami hirtelen megpillantott rettenetes látvány megdöbbentő rémületében merevedett volna meg; és minden mozdulatában tulcsigázott, ideges izgatottság nyilatkozott meg, mely sajátságos ellentétben állott szokott, pillangószerü könnyedségével.

Elynek csakhamar eszébe jutott Marsh bizalmas csevegése a hajófedélzeten és hirtelen felvillant eszében a szegény asszony izgatottságának oka.

Rögtön megbánta türelmetlen boszankodását és még jelenlegi lelki állapotának gyötrelme közepett is a legnyájasabb jósággal fogadta a szerencsétlen asszonykát, ki zavarodottan lihegett egy pár mentegető szót.

- Oh kérem, ön tudja jól, hogy önnek mindig itthon vagyok. De ön nagyon izgatottnak látszik... Mi történt?

- Az történt, hogy tönkre vagyok téve; el vagyok veszve, ha valaki meg nem ment, ha valaki nem segit. Ah édes istenem, sóhajtott fel, homlokát mindkét kezébe rejtve, mintha valami ránehezedő, rettenetes lidércznyomást akarna elüzni, ha visszagondolok mindarra, amin tegnap óta átmentem, azt hiszem, hogy álmodom... Az történt először is, hogy tönkrementünk, abszolute, teljesen, menthetlenül tönkrementünk. Én csak huszonnégy óra óta tudom... Az a derék, jó Gontran minden lehetőt megtett, hogy utolsó perczig titkolja előttem a dolgot... Én még szemére lobbantottam szegénynek, hogy Monte-Carlóban játszott... Szegény, drága férjem! Ő azt remélte, hogy valami szerencsés véletlen folytán tán nyerhet kétszázezer frankot, amivel aztán ujra megalapithatná a vagyonunkat. Mert ő dolgozni fog... arra határozta magát, hogy bárminő hivatalt vállal... oh ha tudná, báróné, hogy ő milyen derék és bátor... Csak miattam fáj neki az, hogy tönkrementünk. Az én kedvemért, hogy nekem több kényelmet nyujtson, merész spekulácziókra adta magát... Ha ő tudná, hogy milyen közömbös ez nekem... Hanem én megmondtam ám neki, hogy én meg fogok élni semmiből... Nekem nem kell sok; egy kis szabónő, aki az én utasitásaim szerint fogja csinálni a ruháimat és a kinek én majd segitek; egy kis nyaraló Passyban, egy klubbeli bérelt kocsi, a melyen látogatóba és szinházba mehetek - és én a világ legboldogabb asszonya leszek. Reggel magam megyek el a piaczra és tudom, hogy ugyszólván semmivel, elenyésző csekély költséggel, jobb konyhám lesz, mint most... És én tudom azt is, hogy nekem gyönyörüségem telik majd ebben az életben... Mert én tulajdonképen nem is születtem gazdagságra... Hál’ istennek...

És ő a jövőben követendő életmód e programmját, melyet felette szerénynek tartott és mely legalább évi ötvenezer frank jövedelmet feltételezett oly hősiességgel vegyes gyermeteg naivsággal vázolta, hogy Carlsbergné szive elszorult.

Megfogta reszkető kis kacsóját és keblére ölelve a fiatal asszonykát, gyöngéden vigasztalta.

- Ismerem a jó szivét, kedves Yvonte. De remélem, hogy minden jóra fog fordulni; vannak jó barátai, nagyon jó barátai; és itt vagyok első sorban én... Az első perczben az ember ilyen esetben elveszti az eszét, hanem aztán később látja, hogy nem ment oly teljesen tönkre, mint ahogy azt eleinte hitte.

- De ugy látszik, hogy igen, szólt a fiatal asszony, fejét rázva. - És ép azért, mert hiszem, hogy ön nekem jó barátnőm, rögtön ide jöttem. A multkor este ugyanis a főherczeg arról panaszkodott Gontránnak, hogy nagyon nehezen talál egy becsületes embert, kit transsylvaniai birtokainak felügyeletével megbizhatna. És minthogy a főherczeg az este nagyon szivélyes volt irányunkban, hát azt gondoltuk...

- Hogy Chézy lehetne a főherczeg jószágigazgatója - szakitotta félbe Ely, kinek ajkaira a fiatal asszonyka bámulatos, gyermeteg naivsága önkénytelen mosolyt csalt. - Ezt a legnagyobb ellenségemnek sem kivánom. Ha önök már annyira jutottak, hogy a férje kénytelen valami hivatalt vállalni, ugy csak egyetlen egy ember szerezheti azt meg neki...

Látta, hogy Yvonne gyermeteg üde arcza, melyet igaz rokonszenvre valló, nyájas fogadásával egy perczre felderitett, ujra elkomorul és szemében ijedt rémület és méltatlankodó lázadás villáma czikázott fel.

- Igen, ismétlé Ely, egyetlen egy ember, és az Dickie Marsh.

- A commodore? - kérdé Chézyné szembeszökő megdöbbenéssel.

Aztán ujra megrázta szép fürtös fejét és ajkai körül mondhatlan keserűség vonaglott meg.

- Nem, felelt szomorun, - most már tudom hány pénzt ér a férfiak barátsága és milyen dijat követelnek szolgálatukért. Még nagyon rövid ideje, hogy tönkrementünk és már is akadt valaki - itt egy perczig habozott - igen, már akadt valaki, a ki pénzt kinált - oh Ely, édes Ely! - kiáltott fel, szégyenpirra gyuló arczát két kezébe rejtve - pénzt - azon feltétel alatt, ha a kedvese akarok lenni!... Oh Ely, ön nem tudja, hogy mit érez egy nő, midőn egyszerre csak azon veszi magát észre, hogy egy ember, akit barátjának tartott, hónapok óta leselkedik rá, mint a vadász a czélba vett vadra... Minden kis bizalmaskodás, amit megengedett magának, abban a hiszemben, hogy nincs abban semmi rossz; minden apró kaczérkodás, mit ártatlanul követett el, minden jelentéktelen, fesztelen meghittség, mind-mind eszébe jut egyszerre, és szégyenérzettel, iszonyu szégyenérzettel tölti el. Nem láttam azt az aljas játékot, mely a komédia alatt rejlett, most látom. Nem voltam bűnös és ugy érzem, mintha bünös volnék. Nem, - még egy ilyen gyalázatot eltürni, soha!... Marsh ugyanazt az aljas ajánlatot tenné, mint az a másik!... Oh, minő gyalázat!...

A fiatal asszony nem emlitett nevet. De a sértett női szemérem méltatlankodó fellázadásából Carlsbergné könnyen kitalálhatta azt a jelenetet, mely valószinűleg ma reggel fejlődött a meggondolatlan, de tisztességes asszony és az aljas, buja Brion között. És ujra meggyőződött róla, hogy ez a szeleburdi, dőre, könnyüvérű kis asszonyka valóban ártatlan szivü teremtés, ki előtt az élet undok durvaságai először nyilatkoztak most meg undoritó meztelenségükben. Szinte szivszaggatóan tragikus szenvedés nyilatkozott meg Yvonne ez idealizmusában, gyermeteg, naiv önvádjában, méltatlankodó felháborodásában és kinzó aggályaiban.

És Ely, kit e perczben egy másik férfi más fajtájú brutalitása veszélylyel fenyegetett, lelke mélyében vonzódott e szerencsétlen gyermekhez. Marshról akart beszélni; el akarta mondani a vele folytatott párbeszédet és a derék amerikai nábob kötelező igéretét, midőn érzékeink ama szokatlan élességével, melyet bizonyos döntő perczekben lelki nyugtalanságunk ébreszt bennünk, hallotta, hogy a szomszéd szalon ajtaja megnyilik.

- Ez Olivier, mondotta magában. És ugyanabban a perczben ellenállhatatlan, babonás meggyőződés erejével vetette rá szemét a még mindig reszkető Yvonnera és gondolatait igy szőtte tovább: Segiteni fogok rajta. E jótett szerencsét fog hozni.

Aztán hangosan szólalt meg:

- Csillapodjék, édesem. Most nem folytathatjuk ezt a beszélgetést, mert vendéget várok. Hanem jöjjön el holnap délután és esküszöm rá, hogy addig kieszelek valamit és meglesz az, amit Gontran akar. Csak bizza rám!... És legyen bátor, hogy senki se gyanitson semmit... Másoknak nem szabad látniok azt, hogy szenvedünk.

E nagyvilági hiuságra valló figyelmeztetés önmagának is szólt és ő fényes példával járt elől e perczben. Mert az inas kitárta az ajtót és bejelentette »Olivier Du Prat urat« és a szép kis Chézyné, midőn látta, mily mosolygó, méltóságteljes fenséggel fogadja Ely uj vendégét, sohase sejthette volna, hogy Hautefeuille kedvesére nézve mily nagy jelentőségű ez uj vendég belépése a kis szalonba. Ez utóbbi pedig nem kevésbbé kifogástalan és fegyelmezett udvariassággal kért bocsánatot a háziasszonytól, hogy nem tette már előbb köteles tiszteletét.

- Oh kérem, sohse mentegetődzék, felelt Yvonne, ki Olivier belépésekor felemelkedett ültéből és azóta le sem ült ujra. Ha az ember nászutján a társadalmi kötelezettség nyügét venné magára, vége volna a mézesheteknek... Nyujtsa meg a mézesheteit, ameddig csak lehet: ezt a jó tanácsot adja önnek hajdani kotillontánczosnője. És most bocsássanak meg, kérem, hogy oly gyorsan távozom; hanem Gontrannak találkát adtam és nem akarom, hogy hiába várjon.

Aztán megcsókolta Elyt és a fülébe sugta:

- Meg van velem elégedve?

És a derék fiatal asszonyka oly vidám mosolylyal ajkain távozott, amelyet viszonozni a másiknak nem volt elég lelki ereje. Nagyon nehéz megpróbáltatás volt az, midőn Olivier első tekintetét el kellett viselnie. Mert ő nagyon is világosan olvasta e tekintetben az érzéki és fizikai visszaemlékezés brutalitását, mely a szakitás után oly türhetetlen, hogy a nők nagyobbrészt jobb szeretik a nyilt összekoczczanás botrányát, mint a viszontlátás tépő kinját, midőn a férfi szeme azt mondja:

- Csak játssza tovább a komédiát, szép asszony, csak legyen köztiszteletben álló, imádott, körülrajongott hölgy!... Én birtam önt, asszonyom, és ezt semmi, hallja, semmi sem mossa le!

És Elyre, ki a Péterrel még az utolsó éjszaka cserélt csókok kéjétől reszketett, egész szivét eltöltő szerelme tudatában, oly kinos benyomást tett ez a sokatmondó tekintet, hogy felsikoltott volna, ha mert volna... Most már egyetlen egy gondolata volt csak: lehetőleg meg akarta röviditeni ezt a látogatást, mert nem volt biztos benne, hogy el nem ájul-e, ha ez a lelki állapot még sokáig tart. Hanem még halálos gyötrelmében, lelke kinos vergődésében is, minden izében az előkelő delnő, a herczegasszony volt, ki a legkényesebb magyarázatok közepett is megőrzi rangja méltóságát. Királynői fenséges nyájassággal fordult ahhoz a férfihoz, ki a szeretője volt és kitől a legrosszabbat várta!

- Ön beszélni akart velem. Megtagadhattam volna. Tán jogom is lett volna rá... Nem tettem... Hanem arra kérem, tartsa szem előtt, hogy ez a beszélgetés nekem végtelenül kinos. Bármi mondanivalója legyen hát, mondja el kérem ugy, hogy szavaival ne fokozza még e négyszemközti beszélgetés kinját. Amint látja, én nem táplálok ön iránt sem ellenséges indulatot, sem bizalmatlanságot, sem haragot. Kérem, kiméljen meg hát szokott éles epigrammáitól, durvaságaitól és csipős ráfogásaitól. Csak ennyit kérek és ezt joggal.

Egyszerű méltósággal beszélt, melybe Olivier meglepetésére ama kihivó dacz árnya se vegyült, mely őt azelőtt néha kétségbeejtette... És rögtön, a mint a szalonba lépett, szemébe ötlött az, hogy Ely szépségének jellege teljesen megváltozott. Még mindig a régi, nemesszabásu, klasszikus arcz ez, ugyanazok a büszke és mégis oly finom, üde vonások, melyekre feneketlen szemének megható varázsa árasztotta fényét. De a hajdani nyugtalan, izgatott, változó, sóvár, elégedetlen és szomjas kifejezés eltűnt belőle.

Hanem ez a benyomás sokkal pillanatnyibb volt, semhogy meglágyitotta volna Ely hajdani kedvesének szivét; a lelkében duló, feneketlen vad szenvedély rögeszméje ez utóbbi időben sokkal erősebb gyökeret vert már agyában. Válaszában nagy nehezen elfojtott düh reszketett.

- Igyekezni fogok önnek engedelmeskedni. Hanem, hogy értelme legyen ennek a beszélgetésnek, melyre önt fölkérni bátorkodtam, olyan szavakat leszek kénytelen mondani, melyeket ön nem fog szivesen hallani.

- Mondja csak bátran, - szakitotta őt félbe Carlsbergné. - Csak arra akartam önt kérni, hogy kiméljen meg fölösleges szavaktól.

- Rövid leszek.

Aztán percznyi szünet után még élesebb hangon folytatta:

- Emlékszik ön arra, asszonyom, hogy ön egy este Rómában, a Savorelli palotában - tetszik látni, nagyon pontosan ragaszkodom a tényekhez - egy fiatal embert mutattatott be magának, kinek esze ágába se jutott, hogy önre gondoljon? Emlékszik ön arra, hogy ön azzal a fiatal emberrel - de, hogy is fejezzem ki magamat, anélkül, hogy megsértsem?...

- Mondja, hogy kaczérkodtam vele és arra törekedtem, hogy szerelmessé tegyem... No igen, ugy van!

- Nos, hát ha önnek oly pompás emlékezőtehetsége van, - folytatta Olivier - ugy emlékezni fog arra is, hogy messze vitte a kaczérkodását, nagyon is messze, mindaddig, mig az a fiatal ember a szeretője lett.

Oh mily kinosan reszkettek meg Ely szempillái, midőn Olivier kegyetlen, készakaratos nyomatékkal hangsulyozta ezt a szót...

- Ön valószinüleg emlékszik arra is, hogy ez a szerelem meglehetős boldogtalan volt? A férfi egy féltékeny, gyanakvó, bizalmatlan, érzékeny ember volt. Mert sokat szenvedett már az életben. Oly asszonynak, ki valóban szerette volna, nem lett volna más törekvése, mint hogy fel ne keltse benne a gyanu e rettenetes betegségét... Ön ép az ellenkezőjét tette. Hunyja be egy perczre a szemét és emlékezzék vissza egy kicsit egy bizonyos bálra, Steno grófné házánál és arra a féltékeny szeretőre, ki a szalon egy zugába vonult vissza, mig ön tánczolt - még pedig kivel?

E czélzás szerelmük legszomorubb korszakának rég elfeledett kis mozzanatára, a vér biboros hullámait kergette Ely arczába. Ujra látta magát, amint a Pierapertosa herczegek egyikének, Olivier leggyülöltebb képzelt vetélytársának, udvarlását fogadta.

- Ez is igaz. Rosszul cselekedtem!

- Ön beismeri ezt? Akkor be fogja ismerni azt is, hogy annak a fiatal embernek, kivel ön ily kegyetlen játékot űzött, jogában volt önt ugy megitélni, mint ahogy megitélte és ugy megszökni ön elől, mint ahogy megszökött. Mert érezte, hogy énjének legaljasabb ösztönei ébrednek fel benne; mert érezte, hogy ön őt gonosz, kegyetlen emberré teszi, a neki okozott sok szenvedés révén. Ez is igaz, ugy-e, hogy igaz? És ugy-e igaz az is, miként női büszkeségét megsértette az, hogy kedvese a faképnél hagyta és hogy ön meg akarta magát boszulni rajta? Tagadni meri ön azt, hogy midőn ön egy évvel később ez ember legkedvesebb, legbizalmasabb barátjával találkozott, kihez őt életének egyetlen, mély, igaz, szent érzelme füzte, önben az a pokoli gondolat fogamzott meg, hogy megszeretteti magát ezzel a baráttal, abban a reményben, - nem - abban a biztos tudatban, hogy az a másik egy szép napon meg fogja azt tudni és hogy rettenetesen, iszonyuan fog szenvedni, ha látja, hogy hajdani szeretője egyetlen, legjobb barátjának kedvese lett? Tagadja?

- Nem tagadom! felelt Carlsbergné.

Szép arcza holthalványra sápadt. Ez a halványság, mellére horgasztott szép feje, mely bágyadtan konyult le, mintha a rázuduló csapások lesujtó terhe alatt roskadoznék, félig nyilt, fulladozva levegő után kapkodó ajkai, válaszának alázatos rezignácziója, mely azt bizonyitotta, hogy lelke teljesen őszinte és hogy arra van határozva, miként nem védekezik, és nem igazolja magát; mindez lefegyverezhette volna Oliviert.

Hanem midőn ez a szó »barátjának kedvese« elröppent ajkairól, lelke előtt tisztán bontakozott ki ujra az a látomány, mely gyanuja első percze óta gyötörte. Olivier maga előtt látta, mint simul Hautefeuille arcza e gyönyörű női arczhoz, mint forr össze ajka e csábos ajkakkal, mint villan össze szeme e szikrázó szemekkel. Ely vallomásai elvitázhatatlan valósággá változtatták e rémképeket és majd megőrjitették Oliviert. Ő tán maga se sejtette, hogy soha ennyire nem szerette, soha ennyire meg nem kivánta ezt a szép asszonyt, kit oly durván sértegetett; ő maga se tudta, hogy ujra fellobbanó szenvedélye teljesen erőt vesz rajta.

- És ön ezt ily nyugodtan, ily egykedvüen vallja be és nem látja be, hogy ez a bosszu milyen aljas, pokoli, rettenetes és szörnyű? Oh, szörnyüség: ilyen szivvel találkozni élte utjában, mint a milyen ez a sziv; egy ilyen ifju, tiszta, gyengéd szivvel, egy ilyen gyanura képtelen teremtéssel mely csupa egyszerüség, csupa együgyüség és egy ilyen szivben felkelteni a szerelmet, megkoczkáztatva azt, hogy örökre megsemmisiti, hogy virágát elfonnyasztja - és miért? Hogy kielégitsen - mit? Egy kaczér nő nyomorult haragját, ki nem tűri azt, hogy őt a faképnél hagyják!... És ön ennyi szüziesség, ennyi üdeség láttára nem habozott? Ön nem mondotta magában: Hisz ez gazság volna, ha ezt a védtelen teremtést megcsalnám?... És ön arra nem is gondolt, hogy mitől rabolta meg őt? Ön tudja azt, hogy minő meghitt barátság füzi őt hozzám. Ha lakott volna a szivében valami - nem mondom, hogy nemes, - de valami emberi érzés, nem-e kellett volna irtóznia attól az égbekiáltó büntől, hogy ezt a szép, ezt a nemes lelki harmoniát, ezt a fennkölt barátságot örökre bemocskolja, elrabolja, hogy érte néhány napi ledér kalandot adjon cserébe, ép annyi ideig, ameddig az ön uj szeszélyének varázsában fog gyönyörködni... Hisz ő nem bántotta önt... ő nem hagyta el önt, ő nem nősült meg! Oh, milyen gyáva, gyáva bosszú! Hanem legalább szemébe mondom, fülébe kiáltom, hogy gyáva, gyáva, gyáva!

Ely felemelkedett ültéből, mig a kérlelhetetlen gyülölettől izzó férfi e sértő kifakadásokkal halmozta el és feje büszkén felegyenesedett. Szeme most nyugodtan nézett Olivier szemébe; és a méltatlankodó felháborodás, a harag egy villáma se czikázott fel benne. Szinte derűs nyugalom, az őszinteség és tiszta öntudat derüje ragyogott bennük. Néhány lépést tett feléje és kezének oly szilárd és egyszersmind oly szelid mozdulatával érintette a fiatal ember vádlón felemelt karját, mely őt fenyegette, hogy Olivier ajkán elakadt a szó. És aztán nála szokatlan szelidséggel válaszolt keserü kifakadásaira oly egyszerü, oly tisztán emberi, oly őszinte csengésű hangon, hogy lehetetlen volt kételkedni ama szavakban, melyeket ily hangon mondott el.

Valóban szivének tartózkodás nélküli kitárása volt ez, melynek fájdalmas panasza mélyen megrenditette a hallgatót. Olivier forróbban szerette ezt az asszonyt, mint sejtette volt; és ebben a nőben, kinek a szépségét bálványozta, ép ezt a lényt óhajtotta volt felébreszteni és teremteni, a mely most megnyilatkozott előtte.

Sejtette, érezte, kereste és kutatta benne azt a lelket, melyet e gyöngéd, szomoru szempár sejtetett, azt a szerelmes, szenvedélyes, a legforróbb, legönfeláldozóbb szerelemre képes lelket; de soha se tudott ráakadni, nem tudta szendergéséből életre hozni szerelmes öleléseivel, erőszakoskodásaival, féltékenységének durvaságával; - és ime most megnyilatkozott - de más ébresztette fel benne.

És ő hallotta, mint szólal meg Ely:

- Ön igaztalan irántam, Olivier, nagyon igaztalan!... Hanem ön azt nem tudja!... Ön nem tudhatja!... Lám, én most nem igyekeztem önnel vitatkozni; nem szálltam önnel szembe!... Nem vagyok többé az a gőgös, büszke, makacs asszony, kivel ön hajdan tusát vivott. Nincs többé büszkeségem! Hogy is lehetnék büszke, midőn most, hogy viszontlátom önt, midőn szavait hallgatom, elvitázhatatlan igazsággal bizonyul be ujra előttem, hogy mi voltam ezelőtt és mi volnék még mindig, ha nem találkoztam volna Péterrel, ha nem lángolt volna fel bennem az a szerelem, mely szent vendégként jelent meg szivemben... Midőn bevallottam önnek, miként azért akartam Péter szerelmét felébreszteni, hogy önön megboszuljam magamat, igazat mondtam; hanem ép ugy el kell hinnie azt is, ha mondom, hogy most ép ugy irtózom attól a gondolattól, mint ön. Midőn megismertem jellemét, szüziességét, tisztaságát, lelki szépségét, mindama erényeket, amelyekre ön az imént hivatkozott, rögtön beláttam, minő ocsmányság az, amit el akarok követni. Igaza van; szörnyeteg volnék, ha ezzel a fiatal, igaz, nyilt, becsületes, imádásra méltó szivvel kaczér játékot tudtam volna űzni. De nem... nem voltam ilyen szörnyeteg! Alig beszélgettem vele kétszer, midőn már is letettem e rettenetes bosszueszméről és egészen rabul estem az ő varázsának!... Szerettem!! Szerettem!... Azt hiszi ön, hogy én nem mondtam magamnak mindazt, amit ön most mond; hogy nem ismételtem minden nap, minden órában, mióta tisztán láttam a szivemben. Szerettem őt és tudtam, hogy ő az ön barátja, az ön testvére, én meg az ön szeretője voltam; tudtam, hogy egyszer jön majd percz, midőn ő emlitést fog önnek tenni rólam; egy percz, midőn ő tán mindent meg fog tudni; egy percz, midőn önt viszontlátom és ön ugy fog majd szólni hozzám, mint ahogy most beszélt. Oh gyötrelem! Oh gyalázat!

És Olivier karját elbocsátva, ökölbe szoritott kezeivel takarta el szemét; teste, kinszenvedéseinek öntudatlan vonaglását eláruló mozdulattal, remegett meg. Husán és testén nyilalt át a szenvedés, e csodaszép testen, melyet hajdan az előtte álló férfinak engedett át, ki elkábulva hallgatta, mint folytatja:

- Bocsánat! Most nem rólam van szó, sem az én szenvedésemről: hanem róla - csak róla!... Hogy én szeretem őt, egész szivemmel, jobb, szebb, igaz nemes énem minden erejével, abban többé nem kételkedhetik... Hogy ő is szeret, még pedig azzal a fennkölt, nemes lelkével, a melyet ön ismer, azt tapasztalta. És a lefolyt egész héten óráról órára - oh mily halálos kinnal - éreztem Péter szavaiból, hogy ön lassan, lassan behatol titkomba és fölfedezi azt... Most már tudja ezt a titkot: Péter ép ugy szeret, a hogy én őt szeretem, igaz, szenvedélyes, határtalan szerelemmel... És most ha tetszik, hát menjen és mondja meg neki, hogy a szeretője voltam! Ép oly kevéssé fogok védekezni, mint ahogy az imént nem védekeztem. Nem érzek magamban elég erőt arra, hogy hazudjak neki. Az nap, mikor ő el fog jönni hozzám és azt fogja kérdezni: »Igaz-e az, hogy Olivier a szeretőd volt?« azt fogom neki válaszolni: »Igen«... Hanem akkor nem én leszek az egyedüli, akinek ön megtörte a szivét.

Ely elhallgatott, mintha az a nagy lelki megerőltetés, melyet kifejtett, midőn véleményét, tiszta őszinte véleményét a belevegyülő sok keserűséggel és szomorúsággal együtt kimondta, kimeritette volna erejét és a karosszékbe lerogyva, bágyadtan támasztotta annak támlájára hátracsukló fejét. Oly feszült aggodalmas várakozással nézett elébe Olivier válaszának, hogy majd elájult és behunyta szemét. Az őszintén és forrón szerető nő csalhatatlan logikájával rábizta erre a férfira, ki azért jött hozzá, hogy sértegesse és fenyegesse, hogy válasszon ama két elhatározás között, melyek tragikus helyzetüknek véget vethetnek. Vagy mondjon meg Hautefeuillenek mindent, rábizva azt, hogy határozza el magát: vajjon eléggé szereti-e Elyt, hogy még akkor is bizzék benne, midőn már tudja, hogy barátjának a szeretője volt; - vagy kimélje meg őt ettől a gyötrő szenvedéstől és ne zavarja boldogságát. Ez esetben el kell, hogy utazzék és megszünjön önmagának és volt szeretőjének oly lelki kinokat okozni, melyek magukban véve elegendők arra, hogy előbb-utóbb közös multjuk titkának szellőztetésére kerüljön a dolog... Vajjon mire fogja magát Olivier határozni?

Olivier, ki még néhány percz előtt oly támadó magatartással, oly éles szóval kelt ki ellene, most nem válaszolt. És Ely észrevette, hogy meg-megreszkető szempillái alól szenvedélyes és sajátságos tekintettel méri őt. Valami benső küzdelem dulja a lelkét. Vajjon micsoda küzdelem az? Meg fogja tudni rögtön és egyuttal azt is, hogy milyen lázas izgatottságot keltett az ő szivszaggató esdeklése ebben a szivben, mely soha se tudott egészen szabadulni az ő befolyása alól.

- Ön szereti őt? - szólt végre. Ön valóban szereti? Igen, igen, ön szereti!... Látom! Érzem! Szereti, mert különben hogy találta volna ezeket a szavakat, ezt a hangot, ezt a szivből fakadó őszinteséget. Ah! - folytatta metsző keserüséggel - ha ön hajdan egyetlen-egyszer viselte volna magát velem szembe ugy, mint a milyennek most e perczben láttam! Ha én egyszer, egyetlen egyszer tapasztaltam volna, hogy érezni tud... - De engem nem szeretett, nem, engem nem... és őt szereti! Szereti!... Ismételte lázasan. Azt hittem, hogy mi egymásra rámértük már a legkinosabb szenvedéseket és gyötrelmeket, amelyekkel két emberi lény csak megkinozhatja egymást... Azt hittem, hogy soha se fogok többet szenvedni életemben, mint amennyit szenvedtem szerelmünk idejében, sőt még a közelmult napokban is, midőn rájöttem, hogy ön Péter kedvese... De mind e szenvedés semmivé törpül ez utolsó mellett. Ön szereti!... De hogyne szeretné őt? Oh, hisz rögtön tisztában lehettem volna azzal, hogy ifjusága, gyöngédsége, bájának varázsa, mindaz, ami őt azzá teszi, a mi, meg kellett, hogy hassa a lelkét, be kellett, hogy szivárogjon a szivébe és átgyurja egész valóját... Oh, most látom önt olyannak, a milyennek hajdan álmodtam és aminek megvalósulásáról kétségbeesetten lemondtam... És ime, nem nekem nyilatkozik meg a szive, hanem neki; neki... Aztán felszisszent, mint valami megsebzett vadállat.

- Nem, ezt el nem birom; ez nagyon fáj, nagyon fáj, nagyon fáj!

És a fájdalom e lázas kinyilatkozása, a szerelem és a düh kitörésével párosulva, fakadt fel ajkain, amint szilaj kegyetlenséggel, vadul folytatta:

- Ha oly nagyon gyülölt, ha ilyen kegyetlen bosszut tudott állani, hogy engem ön miatt féltékenynyé tegyen barátomra; nos hát gyönyörködjék ebben a bosszuban, élvezze, duslakodjék benne... Elérte azt, amit akart!..

- Oh, Olivier, esedezve kérem, ne szóljon igy hozzám, - kiáltott fel Ely.

E váratlan és sajátságos érzelmek hirtelen és heves kifakadása mély lelki megrendülésének e pillanatában is megrázkódtató borzalommal reszketett át egész testén. Mély, szánakozó részvét és kinos megdöbbenés vegyes érzelmével uj, titokteljes rejtélyre akadt e szenvedélyes ember szivében, ki e halálos gyötrelemmel teli félóra alatt felváltva meggyalázta, lealázta, félreismerte, később megértette, megsajnálta és most elátkozza.

Ely már Péter bizalmas beszélgetései révén is sejtette, hogy volt szeretője szivében, lázas, haragottartó és bosszuvágyó érzékiségének hullámaiban, dagály állt be. És most világosan látta, hogy ezen érzékiség és gyülölet leple alatt, mindig igazi szerelem lüktetett és izzott benne. Ez a szerelem azért nem tudott megérlelődni, fejlődni, megnyilatkozni és virággá fesleni, mert ő sohse volt ennek a férfinek oly szeretője, a minőt az keresett, a minőt óhajtott, a minőt benne sejtett. És ime most ama eszményi nővé alakult át a szerelem csodás varázsereje alatt, mit más férfi keltett a lelkében. Minő uj vértanuság ez erre a szerencsétlen emberre nézve! És Ely saját aggodalmáról és bújáról megfeledkezve, mély részvéttől reszkető hangon válaszolt:

- Én, én örülnék az ön bánatának? Én, én gondolnék még most is bosszura? Hát nem érezte ön, hogy milyen őszintén szóltam az előbb; mennyire szégyenlem azt, hogy ilyen bünös gondolat fogamzott meg valamikor a lelkemben? Nem érezte, hogy minő szemrehányást teszek magamnak ledér kaczérkodásom miatt? Nem látja, nem érti ön azt, hogy majd meghasad a szivem, midőn önt szenvedni látom?

- Köszönöm a részvétét! szakitotta őt félbe Olivier.

Hangja egyszerre szárazzá és élessé vált ismét. Tán férfias büszkeségének és méltóságának tudatára ébredt ujra? Vagy megsértette őt e nő szánalma, mely oly megalázó a férfira nézve, mikor szerelmes abba a nőbe, a ki szánja őt. Vagy attól reszket, hogy kelleténél többet talál mondani és érezni, ha ez a beszélgetés még soká tart? Aztán hozzátette:

- Bocsánatot kérek, hogy nem birtam jobban uralkodni az idegeim fölött... Nincs több mondani valónk! Egyet igérek önnek: én meg fogok tenni mindent, a mi tőlem kitelik, hogy Péter soha se tudjon meg semmit. Ne köszönje meg! Én az ő kedvéért, az én kedvemért is hallgattam volna, hogy érintetlenül megóvjam ezt a barátságot, mely mindkettőnknek oly szent. Nem azért jöttem, hogy titka kiaknázásával fenyegessem. Arra akartam kérni, hogy hallgasson, hogy ne vigye messzebbre azt, a mit kegyetlen bosszu művének hittem... És most, midőn öntől örökre bucsut veszek, egyet kérek csupán öntől. Ön szereti Pétert, ő szereti önt! Igérje meg, hogy ezt a nagy szerelmet sohse fogja eszközül használni a mi barátságunk ellen, hogy szivében ezt az érzelmet tiszteletben fogja tartani!

Most Olivier hangjában rezgett az alázatosság könyörgő esedezése. Barátságának egész szent kultusza, melyet oly féltékenyen őrzött, reszketett e hangban, szomoru, szinte ünnepélyes komolysággal. És Ely ép ily ünnepélyesen válaszolt:

- Igérem.

- Köszönöm, felelt Olivier. Isten önnel!

- Isten önnel.

Olivier nehány lépést tett az ajtó felé. Ott aztán megállt és ujra feléje közeledett. Ely azt olvasta e vérben és könyben forgó szempárban, hogy a szerelem és az érzéki vágy őrült szédülése fogta el Oliviert. Olyan rémület vett erőt rajta, hogy lába gyökeret vert és nem tudott megmozdulni. Olivier pedig melléje érve, mindkét kezével fogta meg szép fejét és őrülten, szenvedélyesen magához ölelte, forró csókokkal árasztotta el a haját, a homlokát, a szemét és ajkai oly lángoló szenvedélyes őrjöngéssel keresték Ely ajkát, hogy a fiatal asszony visszanyerte erejét. Méltatlankodó felháborodásában tizszeresen fokozott erővel pattant fel ültéből és a terem legtávolabb zugába szökve, kétségbeesetten kiáltott föl háromszor, mintha segitségül akarná hivni azt az egyedüli lényt, kinek jogában van őt megvédeni:

Péter... Péter... Péter...!

Mihelyt e név elröppent ajkáról, Olivier visszatántorodott és két kézzel fogódzkodott meg a legközelebbi székben, mintha lábai megtagadnák a szolgálatot. Aztán gyors mozdulattal, egy pillantást se vetve többé Elyre, ki kezét a szivéhez nyomva, félájultan támaszkodott a falhoz, bucsuzás és bünbánó bocsánatkérés nélkül hirtelen elhagyta a kis termet.

Ely hallotta, mint halad sietve át a nagy termen, mint zárul be mögötte a második ajtó is. Futva, a rémület sietségével távozott, mint a ki majdnem rabja lett egy rettenetes kisértésnek, mint a ki önmaga elől, meg az asszonyi kisértés elől menekül. Rohanva sietett le a lépcsőn, észre se vette a lépcsőházban ácsorgó két inast, kik kénytelenek voltak őt visszahivni, hogy átszolgáltassák neki a botját és a kalapját és ép oly futó lépéssel rohant végig a kert fasorain, a nélkül, hogy látta volna, merre jár. Az a pillanatnyi önfeledt őrjöngés, mely őt barátja kedvesének, hajdani szeretőjének karjaiba taszitotta, most gyötrő lelkifurdalásra változott; de ugyanakkor egész lénye lángban égett azoktól a csókoktól, melyek után már napok óta titokban, szenvedélyesen sóvárgott; Ely lázasan reszkető forró ajkainak érintésétől, melyek az ő ajkainak csókjai alatt eltorzultak; a karjaiban tartott imádott test melegétől, mely oly undorral bontakozott ki ölelő karjaiból, hogy Olivier szinte beleőrült e tudatba.

Egyszerre aztán, a mint megnyomta a kert rácsajtajának kilincsét, észrevette, hogy valaki itt várakozik rá a kert előtt álló kocsiban. Oly megdöbbentő rémület fagyasztotta meg ereiben a vért, mintha egy rég meghalt és sirba temetett ember visszajáró árnyát pillantotta volna meg. A bosszuálló volt az, kit Ely segitségül hivott, Hautefeuille maga, ki csak ennyit mondott:

- Olivier!

És arcza holthalványságán, hangján, szemeinek tekintetében, melyekben szivszaggató gyötrelem kinja sötétlett, barátja észrevette, hogy Péter mindent tud.

X.

A legrendkivülibb eseményekben, valamint a legváratlanabb véletlenben mindig igen sok a logika. Egy kis józan és óvatos meggondolással rendszerint elejét vehettük volna az előbbieknek és jóeleve segithettünk volna az utóbbiakon.

Hanem a szenvedély jellemző sajátsága az, hogy egészen belemerül a maga tárgyába. Megfeledkezik arról, hogy kivüle léteznek még más szenvedélyek is, melyek ép oly féktelenek, ép oly izzók, mint ő maga és hogy előbb-utóbb ezekkel összeütközésbe kell jönnie. Olyan ez, mint valami teljes gőzerővel tovarobogó vasut, melynek semmi jel nem adja tudtára, hogy ugyanazon a vonalon, ellenkező irányban, ép oly gőzerővel neki rohan egy másik meginditott vonat. A szenvedés viharaitól elsodorva és belébódulva e kinos hét ezer gyötrelmébe, Olivier ügyet se vetett rá, hogy mellette is él, szenved és busul egy élő lény.

A rögeszmék rendesen ilyen önzésben és meggondolatlanságban leledzenek; ő nem vette észre, hogy neje lelkében is dul valami titkos fájdalom; nem sejtette azt a kézzel fogható, igen természetes lehetőséget, miként Bertha kétségbeesett gyanakodásában férje barátjához és meghittjéhez találhatna fordulni, hogy benne szövetségest keressen és őt segitségül hivja. A fiatal asszony megtette ezt a lépést, és ennek az volt a könnyen előre látható, közvetlen eredménye, hogy a fiatal asszony féltékenysége szétfoszlatta a Péter szemére boruló, éleslátását elvakitó, fátylat. Egy percz alatt Péter mindent tudott.

Erre a tragédiára - mert az ilyen kölcsönös leleplezés valóban tragédia számba megy, még pedig oly tragédia számba, mely valami rettenetes kifejléssel terhes - Olivier egy uj, dőre meggondolatlansága adott alkalmat. Carlsbergnénál tett látogatásának előestéjén még a rendesnél is lázasabb izgatottság jelét adta és neje éber szemét ez nem kerülte ki. Majdnem egész éjjel izgatottan járkált fel és alá hálószobájában; minduntalan leült az iróasztala elé és bele fogott ama levélke irásába, melyet reggel Elynek akart kézbesittetni. Bertha ébren hallgatódzott és a szállodai szobák vékony falán át tisztán hallotta, hogy férje leül, felkel, ujra leül, összegyür és széttép egy papirost, ujra felkel és széttép még egy papirost...

Oh, hogy szeretett volna fölkelni, hogy szerette volna kinyitni azt az ajtót, mely még kulcsra se volt zárva és belépni Olivier szobájába, hogy megtudja, vajjon nem csalódik-e aggodalmában; mely a lelkét egy hét óta marczangolja, vajjon tényleg római szerelmesével hozta itt össze Oliviert a sors; vajjon ez az asszony az okozója férje szemmellátható izgatottságának; végre vajjon férjének ez a hajdani, sokat emlegetett kedvese igazán Ely báróné-e, igen vagy nem, kivel ő Cannes valamelyik szalonjában találkozni óhajtott és remélt. Hanem férje ugy rendezte be, hogy minden nap más kirándulással telt el, ugy hogy egy látogatást se tettek; egyetlen egyszer se voltak ebédre hivatalosak az ő legénykorbeli ismerőseinél. Sokkal okosabb asszony volt, semhogy át ne látott volna a szitán és tisztában nem lett volna azzal, hogy Olivier nem akar a cannesi társaságban megfordulni, de a várost se akarja elhagyni. Miért?

Egyetlen egy biztos adat adhatta volna meg Bertának e talány nyitját, de ez az egy adat hiányzott... Hanem bár ez talány volt előtte, a szerető hitves ösztönszerű éles látása csalhatatlan biztossággal deritette fel előtte a titkot. Hosszas gondolkodás és megfigyelés utján arra a következtetésre jutott: »Ez az asszony itt van! Ő fél tőle és sóvárog utána... Szive visszavágyódik utána; azért maradunk itt és ő azért érzi magát ily boldogtalannak. Fél tőle, azért nem visz engem társaságba.«

Oh, hányszor volt a fiatal asszony e hosszu hét alatt, közel hozzá, hogy Oliviernek kijelentse, miként ez a helyzet nagyon megalázó rá nézve, hogy válasszon a felesége és hajdani szeretője közt és hogy ő el akar utazni, vissza akar térni Párisba, otthon akar lenni az övéinél... Csakhogy Hautefeuille mindig velük volt, ez a Hautefeuille, a ki kétségkivül mindent tudott. És ő napról-napra jobban meggyűlölte őt ugyanabban a mérvben, a mint saját sötétben való tapogatódzásának gyötrelme fokozódott.

És ha már egyszer egyedül volt is Olivier-vel, legyőzhetetlen félénkség szállotta meg; szégyelte és nem merte bevallani, miképen akadt rá Ely báróné nevére, meg arra az arczképre, melynek váratlan felfedezését férje valami aljas, ocsmány kémkedésnek betudhatta volna. Attól reszketett, hogy valami soha jóvá nem tehető szó találna esni e kölcsönös magyarázat folyamán. Félt Olivier előtte ismeretlen jellemének váratlan megnyilatkozásától. Mert nagyon sokszor hallott oly házasságokról, melyek mindjárt az első esztendőben örök válással végződtek. Ha Olivier a harag lázas felgerjedésében ott hagyná és visszatérne ahhoz a másikhoz! Erre a gondolatra majd megfagyott ereiben a vér és szive elszorult...

A szegény gyermek szerette Oliviert. És még ha nem is szerette volna, hogy barátkozhatott volna meg ez a higgadt, józan gondolkodásu, becsületes és nyárspolgárias felfogásu asszony azzal a gondolattal, hogy házassága a válás botrányára alkalmat adjon?

És még ma éjjel is, midőn tanuja volt férje nyugtalan virrasztásának, bármily nyomorultnak, és elhagyatottnak érezte is magát féltékenységének gyötrelme közepett, minden lépés neszénél, mely a szomszéd szobából fülébe hangzott, imára kulcsolta a kezét és arra kérte az Istent, adna neki erőt, hogy a szivében lázasan lüktető szenvedély hevének ellen tudjon állni.

Tizszer arra kényszeritette magát, hogy a vigasztaló imát elrebegje: »Miatyánk, ki vagy a mennyekben.« És mindannyiszor, ha eljutott ehhez a mondathoz, »mint ahogy mi bocsátunk meg azoknak, kik ellenünk vétettek« egész valója lázadt fel ellene.

- Megbocsátani ennek az asszonynak? soha soha, soha! Nem tudok neki megbocsátani, soha, soha!...

Egy szinte jelentéktelen részlet - ha ugyan lehet ily válságokban jelentéktelen részletekről beszélni - még jobban felcsigázta tulfeszitett idegeinek izgatottságát. Reggel kilencz óra tájban a férje sétára öltözötten jött be a szobájába. Kezében egy levelet tartott, mely keztyüje és kalapja közé volt csusztatva. Bertha nem olvashatta el a czimét, hanem látta, hogy nincs rajta bélyeg és dobogó szivvel várva az egyszerü kérdésre Olivier válaszát, igy szólt:

- Bélyeget akarsz. Ott az asztalon, az én irószereim között találsz egyet.

- Köszönöm, nem kell. Csak helybe szól a levél. Magam fogom kézbesiteni.

Ezzel elment, azzal a kijelentéssel, hogy reggelire hazajön. Ő persze nem sejtette, hogy felesége könyekre fakad, mihelyt az ajtó bezárul mögötte.

Most biztos volt már benne, hogy ez a levél Ely bárónőnek szól. Azt mondotta magában: »Olivier elmegy hozzá.« És ekkor, a tehetetlen szenvedély vad őrjöngése fékevesztetten tört ki belőle. Azután, mint valamennyi féltékeny asszony, ellenállhatatlan vad ösztöne sarkallásának engedett, mely lázas kutatásra és keresésre ösztönözte, bár e kutatás sem nem csillapit, sem nem oltja szomjunkat; mert ha találunk is rá bizonyitékot, hogy gyanunk nem volt alaptalan, kevésbé kinos lesz azért az a féltékenység, mely lelkünkben a gyanut keltette?

Bement férje szobájába és ott a papirkosárban száz apró széttépett levélpapirtöredékre akadt, melyeket a fiatal férj lázas ujjai szórtak szerte; ama levelek különféle fogalmazványai voltak ezek, melyeket mult éjjel összegyürt és darabokra tépett. Bertha reszkető kézzel, szorult szivvel, lázban égő orczákkal, elfojtott lélegzettel szedte össze és illesztette egymáshoz e töredékeket. Körülbelül husz bevezetést állitott igy össze, melyek semmitmondók lettek volna a közönyös olvasóra nézve, ki nem birt a mélyen sértett szerelem éleslátó divinácziójával, de melyek rettenetes világos értelmet nyertek Bertha kutató szeme előtt.

Mindannyian egy és ugyanazon nőnek szóltak és Bertha láthatta, mily változó és összefüggéstelen lehetett irás közben Olivier gondolatmenete, majd szertartásos: - Nagysád engedje meg, hogy valaki, a kinek nem jutott az a szerencse...; majd meg gúnyos: Ön nem fog csodálkozni azon, hogy nem akarok Cannesból távozni, a nélkül...; majd bizalmas: Valóban szemrehányást teszek magamnak, hogy még nem tettem önnél tiszteletemet...

Mennyire habozott Olivier tolla, hogy milyen alakba öltöztesse felette egyszerü üzenetét, mely csupán egy látogatási engedélyért folyamodik. Maga ez a habozás is valami ez alatt lappangó titoknak több mint biztos jele és az összeillesztett levéltöredékek egyike a titok mibenlétét is kideritette: »Vannak aljas bosszuállások, kedves Ely és ilyen az, a melyet ön kieszelt.«

Ezt a mondatot Olivier álmatlanságának legkinosabb pillanatában irta volt. Fájdalma enyhülést talált abban a durva tapintatlanságban, hogy keresztnevén szólitotta volt kedvesét, mintha ezzel örökre kitörölhetetlen bizalmasságukra emlékeztette volna. De alig, hogy leirta, vad dühvel tépte izekre a papirost, melyben haragos fellobbanása megnyilatkozott. Mihelyt ezt a végzetes mondatot kibetüzte volt, Bertha nem látott többé semmit, csak ezt az egyet. Tehát nem csalt az előérzete! Ez a Carlsbergné, kiről Corancez a kocsiban emlitést tett Hautefeuillenek, tényleg férjének hajdani kedvese volt. És a férje csak azért jött ide, mert tudta, hogy ő itt van, mert látni akarta őt végre. Azért volt olyan izgatott nyolcz nap óta; azért olyan, mint az őrült, az utolsó időben. Az a levél, a melyet az imént a kezében tartott, neki szólt.

Személyesen vitte el oda.

Ez elvitázhatlan és lesujtó bebizonyosodott tény felfedezésére görcsös reszketésben vonaglott meg a fiatal asszony egész teste és izgatottsága perczről-perczre nagyobb mérvet öltött, a mint közelgett a reggeli ideje.

Hiába ismételte magában: »Meg kell hogy tartsam a hidegvéremet.« Mert most már elszánta magát arra, hogy szólni fog végre, hogy tovább nem türi ezt a tarthatatlan helyzetet... De minő kinos érzés nyilalt át a lelkén, midőn dél felé levélkét kapott, melyben Olivier - ugyanazzal az irással, a melynek kusza vonásait Bertha most betüzgette - egy pár mentegető, czeruzával gyorsan lefirkált, szóban tudatta vele, hogy egy jó barátjával fog reggelizni, kivel a véletlen hozta össze és hogy Bertha csak reggelizzék meg nélküle.

- Nála van, ez az asszony visszahóditotta!

Midőn e gondolat a kézzelfogható biztosság ama lelkettépő, rettenetes világosságával, felvillant benne, mely ugy járta át a szivét, mint valami hideg, éles tőr, érezte, hogy fizikailag nem tudja elviselni ezt a kint és azzal az öntudatlan gépiességgel, mely hasonló pillanatokban megszállja az embert, feltette a kalapját, fátyolt kötött és keztyüt huzott. - De a midőn már fel volt öltözve, józan eszének egy kis megmaradt szikrája beláttatta vele, hogy minő tulzott és furcsa ez a terv, a melynek kivitelére készül, amennyiben el akart menni vetélytársához és ott akarta tetten kapni Oliviert, hogy örökre végezzen vele. Végezni vele! Egy pillantást vetett a tükörbe és látta holt-halavány arczát, remegő testét, vaczogó fogait. És megértette, hogy ily lelki állapotban oktalan, őrült lépés volna ez tőle, kivált olyan asszonnyal szemben, aminő Ely: Hanem ha más tenné meg azt a lépést, ha más mondhatná meg Oliviernek: »A feleséged mindent tud... Nagyon szenved. Jőjj vissza!...« És alig, hogy a szerencsétlen asszony lelke előtt feltámadt férje bizalmas barátjának képe, már is ugyanazzal a lázas gépiességgel csengette be a komornáját.

- Menjen le és kérje meg Hautefeuille urat, hogy jőjjön föl hozzám, ha otthon van - szólt Bertha, ő a ki soha életében még egyetlen egyszer se beszélgetett négyszemközt ezzel a fiatal emberrel.

Hanem mit is törődött ő most azzal, hogy mi illik, mi nem! Olyan izgatott volt, hogy midőn komornája hirül hozta neki, hogy Péter rögtön itt lesz, le kellett ülnie. Lábai megtagadták a szolgálatot. És midőn a fiatal ember öt perczczel később belépett, annyi időt se engedett neki, hogy köszönjön, hogy megkérdezze tőle, mivel lehet szolgálatára. Neki rohant, mint valami vadállat a zsákmánynak és görcsösen reszkető kezekkel karjába kapaszkodva, összefüggéstelenül, akár csak egy őrült, ki csupán a saját rögeszméjével foglalkozik és nem látja, kivel beszél, megszólalt:

- Ah, ön itt van!... Sejti, hogy a dolog nyitjára akadtam?... El kell, hogy menjen hozzá, mondja meg neki, hogy mindent tudok... érti... mindent... és vezesse vissza hozzám!... Menjen, menjen, hamar!... Mert ha nem jön vissza, megőrülök!... Hautefeuille ur, ön becsületes ember, önnek van szive, lelke!... Be fogja látni, hogy nagyon gyalázatos dolognak tartom, ha ő már most, két hónapi házasság után, oda tér vissza, a hova visszatért... Oh Hautefeuille ur, kérem, könyörgöm... menjen el hozzá... mondja meg neki, hogy jőjjön vissza, hogy megbocsátok neki, hogy nem teszek neki szemrehányást!... Nem tudom megmutatni, hogy szeretem!... Hanem szeretem, esküszöm önnek, hogy szeretem! Oh én édes istenem, elvesztem az eszemet!

- De kedves Nagysád, szólt Péter rémülten, mi történt? mi az, a mi igy felizgatja!... Hol keressem fel Oliviert? Mit tud ön?... Mit titkolt ön előtt?... Hova tért vissza? Esküszöm, hogy nem értem a szavait!

- Ah! ön még hazudik is, kiáltott föl Berta hevesen. Ön kimélni akar... De hisz mondom, hogy mindent tudok, mindent... Akar ön bizonyitékot?... Akarja ön, hogy megmondjam, miről beszélgettek mindjárt első nap, midőn magamra hagytak a szállodában? Megmondjam, miről beszélgetnek mindig, ha négyszemközt vannak? Arról az asszonyról, ki Rómában a kedvese volt és a kire még most sem szünt meg gondolni... Magánál hordta az arczképét, midőn velem nászutra ment! Láttam azt az arczképet, mondom, hogy láttam! ugy tudtam meg a nevét. A kép aljára az volt irva: Ely! Nos, meg van ön most győződve? Azt hiszi ön, hogy nem láttam, minő zavarba jöttek önök mindaketten, midőn aznap, mikor Monte-Carloba utaztunk, Corancez előttem emlitette a nevét... És ön azt gondolta, hogy nem vettem észre semmit, hogy nem gyanakodtam?... Tudom, hogy ő itt van, érti? Tudom biztosan, sőt meg is mondhatom a nyaralója nevét: Helmholtz nyaraló... Tudom, hogy Olivier csak azért jött ide Cannesba, hogy vele találkozzék! És ő ott van most, tudom, bizonyos vagyok benne... Nála van!... Ne tagadja!... Itt vannak nálam azoknak a levélkéknek széttépett bekezdései, melyekben légyottot kér ma tőle.

És remegő, kicsi ujjaival, melyeket alig tudott felemelni a papirról, hol lázas türelemmel összeillesztette volt az áruló töredékeket, megmutatta Péternek e levéltöredékeket, melyek közt az az elvitázhatlan sor is sötétlett, mely Péter szemében még egészen más jelentőséget nyert. Péter maga ugy reszketett és vonásai oly iszonyu lelki kinról tanuskodtak, hogy Berta ezt az arczán tükröződő zavarodottságot bünrészessége szégyenkező vallomásának vélte. És ez az ujabb bizonyiték, mely a helyesen értelmezett sok más bizonyitékot betetőzte, oly kinosan érintette a fiatal asszonyt, hogy Péter szemeláttára rettenetes idegroham vett erőt rajta.

Néma jellel adta tudtára, hogy a lélegzete eláll; mert szive ugy dobogott, hogy majd megfullasztotta. Szivéhez szoritotta a kezét és fulladozva, akadozva azt sóhajtotta: Istenem! - aztán lerogyott a szőnyegre, feje lehanyatlott, szeme kidülledt, fehér tajték habzott fel ajkán, mintha meghalna...

E halálos vonaglás rémülete, az az elodázhatlan kényszerüség, hogy itt rögtöni segélyről kellett gondoskodni, hogy be kellett hivni a komornát, meg hogy az orvosért kellett küldeni, és bevárni a diagnózisát, mindez megmentette tán a fiatal embert. Legalább erőt adott neki arra, hogy átélje ezt az első rettenetes félórát, melynek elmultával mindent tulél az ember, még a legrettenetesebb felfedezéseket is.

Csak akkor jutott saját boldogtalanságának tudatára, midőn az orvos távozta után a fiatal asszony állapota miatti aggodalma lecsillapult. Az orvos szivgörcs elleni szert rendelt és megigérte, hogy este felé ujra benéz. De ámbár nem tartotta ugyan aggasztónak a beteg állapotát, mindenesetre elég komoly volt a fiatal asszony rosszulléte, hogy a férj jelenléte okvetlenül szükséges legyen. Hautefeuille kijelentette hát; »Elmegyek és felkeresem Oliviert.« Aztán kocsiba szállt és a Helmholtz villa felé vette utját. Itt, midőn a kocsi azon az uton robogott végig, melyet ő annyiszor megtett, a kétségbeesés első rohama vett erőt rajta. Az a hir, melyet az imént hallott, váratlanságában, hihetlenségében oly megdöbbentő, oly kinos és oly észbontó volt, hogy első perczben ugy érezte, mintha valami rossz álmot álmodnék... Fel fog ébredni belőle, ez a lidércznyomás el fog tünni és ujra ugy lesz minden, ahogy még ma reggel volt!...

De Bertha szavai a következő perczben ujra átczikáztak az agyán. És ő ujra maga előtt látta azt a levélbekezdést, melynek husz év óta ösmert kézirásában azt olvasta: »Vannak ocsmány bosszuállások, kedves Ely és az az, a melyet ön kieszelt...«

E rettenetes mondat vakitó világosságánál egyszerre magyarázatot lelt az a sajátságos magaviselet, a mit Olivier cannesi tartózkodása alatt tanusitott irányában; és aztán zavaros összevisszaságban egymásután feltámadtak lelke előtt ama számtalan jelek, melyeket Péter eddig figyelembe se vett: barátjának fürkésző pillantásai és komor hallgatása, czélzásai és félig elejtett vallomásai; mig egyszerre csak, a napnál világosabb határozott meggyőződés vert gyökeret a lelkében. A fájdalom oly erős, mámoritó, átható, halálthozó gőze gomolygott fel szivéből agyába, hogy valósággal elkábitotta és megrészegitette, mint valami megmérgezett alkohol. Egy perczig, midőn az egyfogatu kocsi lassan baktatva haladt hegynek az Uria-parton, Chézy Yvonnet pillantotta meg, de rá nem ismert; a fiatal asszony megszólitotta és ő nem hallotta. Yvonne jelt adott a kocsisnak, hogy álljon meg és még szerencsétlenségében is mosolyderüs arczczal kérdé a boldogtalan ifjutól:

- Azt akarom csak kérdezni, hogy nem találkozott-e a férjemmel, ki megigérte, hogy elémbe jön... No, de ugy látszik, ha egy elefántcsorda ment volna el ön mellett, akkor se vette volna észre... Elyhez megy?... Ott fogja találni Du Prat urat; hisz ön különben tudja azt... végre kegyeskedett rám ismerni.

Most már Péter egy perczig sem kételkedett abban, hogy Olivier Carlsbergnénél van; ez uj bizonyiték, melyről véletlenül értesült, fokozta kinszenvedését. Néhány perczczel később szemébe tünt a nyaraló tetője és terrassza, később a kertje. És ama sövény megpillantása, melyen annyi bizalommal, annyi szerelemmel, annyi forró vágygyal szivében törtetett át még ma éjjel, teljesen megzavarta az eszét.

Érezte, hogy ez őrülettel határos lelki állapotban lehetetlen, hogy egymással szemben lássa barátját és kedvesét, a nélkül, hogy bele ne haljon fájdalmába.

Azért találta őt Olivier az ut egy kanyarulatánál, a mint ijesztő, halvány arczczal, kikelt vonásokkal, vérben forgó szemekkel várakozott rá hintajában. A két barát helyzete oly tragikus volt, oly összeütközést tételezett föl közöttük, hogy mind a ketten megértették, miként a kölcsönös magyarázatnak nem itt a helye. Olivier a kocsiba szállt, mintha semmi sem történt volna és leült az üres helyre. Midőn Péter érezte Olivier testének érintését, dermesztő hideg borzongott át rajta; de rögtön elfojtotta azt és odaszólt a kocsisnak:

- Hajtson gyorsan a szállodába.

Aztán Du Prathoz fordult:

- Azért jöttem érted, mert a feleséged nagyon rosszul van.

- Bertha! kiáltott fel Olivier, hisz mikor ma reggel elváltam tőle, nem volt semmi baja és egész vidám volt.

- Ő mondta meg, hogy hol vagy, szólt Hautefeuille kitérve a felelet elől. Ő véletlenül az irataid közt egy Rómából keltezett és egy keresztnévvel - ritka keresztnévvel - ellátott arczképet lelt. Hallotta, hogy valaki itt ugyanazt a keresztnevet emlegette. És kitalálta, hogy az a nő, ki azt a keresztnevet viseli és Cannesban tartózkodik, azonos a római arczkép eredetijével. Megtalálta a széttépett levéltöredékeket, melyekben ugyanaz a keresztnév ismétlődött és melyben légyottot kértél az illető hölgytől; szóval ő mindent tud.

- És te is? kérdé Olivier rövid szünet után.

- És én is! felelt Péter röviden.

A két barát egy szót se váltott többé azalatt a negyedóra alatt, mig kocsijuk a Pálma-szálloda kapujához ért. Mit is mondottak volna egymásnak e perczben, a mi növelhette vagy csökkenthette volna azt a halálos kint, a mely mindkettőjük torkát fojtogatta? Olivier egyenesen a felesége szobájába sietett fel és Péter azt se kérdezte tőle, hogy mikor találkoznak. Ilyen mély csend és hallgatás szokott beállni a halottas ágynál, midőn a lelket mintegy megfagyasztja a visszahozhatatlan veszteség és a változhatatlan katasztrófa érzete, midőn majd megfullaszt bennünket a »Soha többé« dermesztő tudata.

A tulfeszült idegek ellankadása, mely az ilyen lelki rázkódtatásokat követi, akkor állt be Du Prat lelkében, midőn Bertha szobájának küszöbét átlépte. A párnák közül, halotthalványan, a márványnál is fehérebben, sürü könyektől homályos szemekkel, bontakozott ki ennek a szegény gyermeknek kimerült, bágyadt arcza, ki benne bizott, ki neki adta egész életet, ifjusága virágát, minden reményét. Oh, minő keményen és ridegen bánhatott ő ezzel a szegény teremtéssel, hogy ez ily nagy szerelemmel a szivében, soha se merte azt neki mutatni. Itt se tudott szavakat találni; szótlanul ült le az ágya mellé és térdeire könyökölve, soká, soká nézett beteg felesége arczába.

Annak az orvosolhatlan nyomoruságnak a tudata, mely mindnyájukra, Berthára, Péterre, Elyre és ő rá magára sulyosodott, tépő gyötrelemmel marczangolta a szivét. Bertha szereti és tudja hogy ő nem szereti őt. Péter szereti Elyt és viszont szerettetik, hanem ezt a szerelmet mindörökre megmérgezte a legrettenetesebb fölfedezések egyike. És őt magát őrült szenvedélyes szerelem tölti el ujra sokat gyanusitott, sértegetett és elhagyott hajdani szeretője iránt, ki egészen és osztatlanul másé, legjobb, legbizalmasabb barátjáé. Mint egy tengeri utas ki nyilt tenger közepén a hajóról a hullámokba bukott és a körötte zúgó, habos ár közepett uszva, mindenünnen látja az óriási hullámok tornyosulását, melyek előbb-utóbb el fogják őt nyelni; ugy ő is érezte, mint nő, dagad és hullámzik benne és körötte a szerelem ellenállhatatlan forgatagja, melynek megösmerése után oly forrón vágyódott és mely őt most elsodorja, hányja-veti és megrémiti. Amint ott ült mozdulatlanul a fiatal asszony ágya mellett és hallgatta annak szakadozott lélegzetét; egy pillanatra az érzelem és gondolat ama észbontó szédülése fogta el, mely döntő, ünnepélyes pillanatokban, még a bölcselkedésre legkevésbé hajló lelkeknek is, villámsebességgel átczikkázó látománykép, mutatja a természet végzetes hatalmait, melyek sorsunk kérlelhetetlen intézői.

Aztán pedig, valamint a habokkal küzdő uszó, kit a tenger hatalmas hullámzása ringat és ki mégis erőlködik, hogy az óriási hullámokkal megküzdjön, mielőtt alámerülne, ő is iparkodott megküzdeni a sorssal. Szólni akart Berthának és a mennyire tőle telhetett, le akarta csillapitani az ő fájdalmát.

- Nagyon haragszol reám ugy-e? szólalt meg suttogva... De látod, mihelyt megtudtam, hogy rosszul vagy, rögtön eljöttem. Mihelyt jobban leszesz, meg fogom magyarázni a történteket. Aztán be fogod látni, hogy nem egészen ugy volt a dolog, ahogy te azt gondoltad. Oh Bertha, mennyi szenvedéstől kimélhetted volna tenmagadat és mindnyájunkat, ha előbb kitártad volna nekem a szivedet.

- Nem vádollak, suttogta a fiatal asszony és nem kivánom, hogy bármily magyarázatot is adj!... Én szeretlek és te nem szeretsz, ennyit tudok!... Ez nem a te hibád és ezt jóvátenni nem lehet. Te most jó voltál irányomban - köszönöm! De nagyon meg vagyok törve. Szeretnék egy kicsit pihenni.

- Ez kezdete a végnek, mondotta Olivier magában, midőn neje világosan kijelentett óhaját teljesitve, átment a szalonba. Mi lesz most a mi házaséletünkből?... Ha nem sikerül jóvátenni a hibámat; ha nem sikerül meggyógyitani az ő beteg szivét, akkor ez válásra fog vezetni és rám nézve ujra kezdődik a hányatott, gyökerevesztett élet... Hogy gyógyitsam meg a szivét, mikor az enyém is olyan nagyon beteg?... Szegény gyermek. Mire juttattam őt?

Érzelmeinek mind e bonyolódott zürzavara közepett a becsületes ember érzékeny lelkiösmeretét megőrizte, a ki sokkal világosabb eszü, semhogy a válasz, mit e kérdésre kellett adnia, bántó lelkifurdalással ne gyötörné.

Hanem - ki ne tudná azt tapasztalatból - a szerelmes szivben még a lelkifurdalás és a szánalom, az emberi lélek e magasztos két erénye, sem tud győztesen megküzdeni a szenvedély mindenek felett uralkodó őrjöngésével. És Olivier gondolatai is csakhamar eltértek a szegény szelid asszonyról, hogy egész más irányba vegyék csapzó szárnyalásukat. Ama csókok forró láza, melyekkel Ely reszkető, vonagló halovány szép arczát boritotta, ujra izzón lüktetett ereiben. És ezzel egyidejüleg feltámadt előtte barátjának, a szép asszony mostani szeretőjének, képe és ez a két belső lelki seb oly sajgó vérzésre fakadt, hogy a kiomló vérhullámok elárasztották egész lelkét és elfeledtettek vele mindent, a mi nem Elyre és Péterre, Péterre és Elyre vonatkozott. Uj metsző gyötrelem, az eddig átszenvedett kinoknál is égőbb tüz, gyuladt fel a lelkében. Vajjon mit csinál, mit gondol most ez a barát, ez a testvér, kinek egész énjének legjavát adta oda? Mi maradt meg e perczben hosszu évek barátságából? Mi fog belőle megmaradni holnap? A Hautefeuille-el való szakitás fenyegető lehetőségével szemben Olivier érezte, hogy ez volna a szerencsétlenség netovábbja, az utolsó legkinosabb csapás, melyet nem tudna elviselni.

Házasságának rombadőlése oly csapás, melyre el volt készülve. Carlsberg Ely iránti szenvedélyének ujbóli fellángolása rettenetes megpróbáltatás, melyet végig kell szenvednie. Jól van, el fogja hát viselni! Hanem ha le kellene mondania e szent barátságról, e maga nemében páratlan testvériességről, melyben az élet minden körülményei között menedéket, vigaszt, támaszt keresett, mely neki némi okot és alapot adott arra, hogy önmagát becsülje és higyjen a jóban; ez oly végső kudarcz volna, mely után tényleg nincs az életben több semmi, a mihez ragaszkodjék, senki, a kivel és a kiért éljen, ez volna a teljes, fagyos, sötét magány... E percztől függ tán egész barátságuk jövője, és ő itt ül és elmulasztja az időt, mely tán pótolhatlan és soha jóvá nem tehető veszteséggel fenyeget.

Az elébb utközben egy szót se tudott Péternek mondani; de most érezte, hogy minden áron beszélnie kell, hogy védelmezze e szent és nemes jó ügyet; részt kell vennie abban a benső, kinos vergődő küzdelemben, melynek szinhelye barátjának szive... Hogy fogja őt fogadni? Mit fognak egymásnak mondani? Olivier nem kérdezte ezt magától. Az az ellenállhatatlan ösztön, mely őt arra birta, hogy elhagyja a szobáját és felkeresse Hautefeuillet, ép oly öntudatlan és dőre volt, mint nejének Hautefeuillehez való folyamodása, mely mindent örökre romba döntött.

Vajjon Oliviernak e lépése kevésbé végzetes, lesz-e?

Midőn átlépte Péter szobájának küszöbét, látta hogy Péter kezébe mélyesztett fővel ül az asztalánál; egy előtte odakészitett fehér papirlap arról tanuskodott, hogy valószinüleg mihelyt hazajött, levélirásra készült. De nem tudott irni. A toll kihullott kezéből és ott maradt a fehér lapon. Az ablakon át, a kétségbeesés ez élő szobrával szemben, a csudaszép esti alkony gyönyörű ege kéklett, mely Isteni szép halvány árnyalatokban ragyogott és melynek azurboltja lassankint mályvaszinüvé fakult. Hatalmas mimozabokréták töltötték meg a virágtartókat és bóditó, egyaránt üditő és lankasztó illatukkal árasztották el a szerelmes kis otthont, hol a fiatal ember e boldogságtól sugaras tél enyhe napjaiban oly regényes ábrándozás édes óráit élte és hol most a keserüség nehéz kelyhét üriti, melyet az örökkévaló szerelem nemes lelkü áldozatainak rendesen nyujt...

Olivier a mai, tragikus eseményekben gazdag, délután folyamán sok metsző kint szenvedett; de egyetlen egy se volt égőbb ez egyszerü, néma, de gyógyithatlan fájdalom hallgatag látványánál. Egész férfias, baráti szeretete mélyen megilletődött és saját szenvedése végtelen gyöngédségbe olvadt gyermekkorának és ifjuságának e szeretett barátja és pajtása megpillantására, ki itt szeme láttára halálos kinok közt vergődött.

Gyöngéden, félénken érintette meg a vállát, mintha sejtette volna, hogy a féltékeny szerelmes undorral, szinte iszonyattal hökkent vissza ez érintéstől és halkan szólalt meg:

- Én vagyok az, Péter; én, Olivier! Hisz magad is kell, hogy belássad, miként nem fojthatjuk vissza szivünkbe azt a terhet, mely rajta van; különben megfulladunk mindaketten. Olyan teher az, mely lesujt téged is, engem is... Te boldogtalan vagy, én is az vagyok!... De tán kevésbé boldogtalanok leszünk, ha együtt, egymást támogatva szenvedünk. Én magyarázattal tartozom neked. Eljöttem, hogy megadjam... Meghallgathatsz és felelhetsz rá. Köztünk nincs többé titok. Carlsbergné mindent elmondott.

Hautefeuille meg se hallotta Olivier beszédének első szavait. Ely nevének emlitésére fölvetette a fejét. Rettenetesen dult vonásai a könyeket nem lelő fájdalom rideg, fonnyadt szárazságára vallottak. Szaggatott, tompa hangon, melyen egész benső forrongása átreszketett, igy válaszolt:

- Magyarázat? Köztünk? Micsoda magyarázat? Mit bizonyitson az nekem? Mit bizonyitson az neked? Hogy azelőtt te voltál annak az asszonynak a szeretője és hogy most én vagyok az?

Aztán mintha saját szavainak nyers durvasága kétségbeejtené, folytatta:

- Ha ismételni akarod azt, a mit mondtál, mikor még nem tudtam, kiről van szó, felesleges; nem felejtettem el belőle semmit: sem az első szeretője történetét, sem a másikét, a ki miatt elhagytad őt... Hazugságból és képmutatásból gyurt szörnyeteg ez az asszony! Tudom! Bebizonyitottad... Ne kezdd előlről; nagyon fájna a lelkemnek és aztán fölösleges is. Rám nézve ő meghalt a mai naptól fogva!... Nem ismerem többé!

- Te tulságosan kemény vagy iránta, felelt Olivier és neked nincs arra jogod.

Olivier nem tudta elviselni ama meggyalázó sértések czinizmusát, melyekkel Péter Elyt elhalmozta. Oh, mert hisz ezek a keserű sértések határtalan fájdalomra vallottak ez ifju szivében, ki még tegnap bálványozott kedvesét igy meggyalázza. Olivier fülében csengett a szerelmét bevalló asszony szenvedélyes, őszinte hangja és leküzdhetetlen nagylelküségének fellobbanása arra kényszeritette, hogy e szerelem mellett tanuskodjék, midőn meggyőződésteljes hangon ismételte:

- Nem, neked nincs jogod arra! Nem, veled szemben nem volt képmutató, neked nem hazudott soha! Ő szeretett téged és most is szeret, mélyen, szenvedélyesen, önfeledten... Légy igazságos iránta; bevallhatta ő neked azt, amit most tudsz? És ha hazudott is, azért tette csak, hogy el ne veszitsen téged, mert te voltál életének egyetlen, első szerelme!

- Nem igaz! - szakitotta őt félbe Hautefeuille keserűen. Teljes őszinteség nélkül nincsen szerelem... Hisz én mindent, egész multját megbocsátottam volna neki, ha saját ajkairól hallottam volna! És aztán volt egy első nap, egy első óra... Én emlékszem arra a napra... én nem felejtettem el azt az órát... Rólad beszéltünk, mindjárt az nap. Mintha még most is hallanám, hogy ő emlegette a te nevedet... Nem titkoltam előtte, hogy mennyire szeretlek. Tudta azt is, hogy te mennyire szeretsz engem... Hisz oly egyszerű dolog lett volna, hogy engem ezek után soha se lásson viszont, magához ne vonzzon, el ne csábitson, hatalmába ne keritse a lelkemet. Van széles e világon annyi ezer más férfi, kikre nézve ez a mult egyszerűen csak mult lett volna... De nem... a mit ő óhajtott, ami után epedett, az a bosszú volt, az ocsmány, aljas bosszú. Te elhagytad őt... Megnősültél. És ő hozzám folyamodott, mint ahogy a gyilkos a kés után nyul, hogy ezzel téged sziven találjon. Merd ezt tagadni!... Én olvastam azt, hogy te is igy okoskodol, olvastam saját kezed vonásaiban. Igen vagy nem? Irtad ezt?

- Irtam, felelt Olivier és tévedtem! Hittem és csalódtam! Ah! - szisszent föl a kétségbeesés hangján, - nekem kell őt védenem, nekem, veled szemben... Péter, ha nem volnék bizonyos benne, hogy ő szeret, mondd, nem én volnék-e az első, ki azt mondaná most: »Feledd el őt, ő aljas, gyalázatos teremtés!« Igen, bevallom, azt hittem megérkezésem napján, midőn együtt sétálgattunk a fenyvesben és te az ő nevét emlegetted, mikép téged azért hálózott be, hogy ezzel megbosszulja magát rajtam... Hisz láttam, láttam, hogy szereted őt és oh, mennyit szenvedtem e tudattól!

- Tehát bevallod? - kiáltott fel Péter. - Ültéből felpattanva, vállon ragadta barátját, és durván megrázta őt, mialatt kitörő dühvel ismételte:

- Bevallod? Bevallod? Kitaláltad, hogy szeretem és nem szóltál nekem? Egy egész álló hétig velem, mellettem voltál, láttad, hogy egész szivemet, mind, ami bennem jóság, gyöngédség és odaadás lakozik, osztatlanul a te szeretődnek szentelem és hallgattál? És ha nem tudtam volna meg a valót a te feleségedtől, nyugodtan nézted és megengedted volna, hogy napról-napra mind jobban belelovalljam magamat ebbe a szenvedélybe, oly nő iránt, akit te megvetettél? Nem most, hanem mindjárt az első órában, az első perczben meg kellett volna, hogy mondjad: Ez egy alávaló teremtés!

- Tehettem én ezt? kérdé Olivier. Hisz tudod te azt jól, hogy a becsület tiltja ezt.

- Hanem azt nem tiltotta a becsület, hogy irj neki, mikor tudtad, hogy én szeretem őt? A becsület nem tiltotta, hogy tudtom nélkül légyottot kérj tőle... és elmenj hozzá, mikor én nem voltam ott?

És oly pillantásokat lövellve Olivierre, melyekben valóságos gyülölet villáma lángolt, folytatta:

- De most már tisztán látok. Mindketten csuf játékot üztetek velem... Te fel akartad használni azt a véletlen felfedezést, hogy ujra beférkőzhessél az ő életébe. Judás, te is elárultál, te is! Oh áruló, áruló, áruló!

És fájdalmában felüvöltve, mint valami halálosan megsebzett vadállat, megsemmisülten rogyott le a karosszékbe és testét megrenditő görcsös zokogásra fakadt, miközben szakadozottan rebegte:

- Barátság, szerelem! Barátság, szerelem! Minden meghalt ma, mindent elvesztettem... minden megcsalt... minden hazudott!... Oh, milyen boldogtalan vagyok!...

Ez őrjöngő kifakadás hallatára Olivier sápadtan tántorgott vissza. Barátjának sértő gyanusitása mély fájdalommal járta át a lelkét; de sem haragos méltatlankodás, se mélyen sértett önérzet nem vegyült bele. E természeténél fogva oly jó, oly gyöngéd, oly finom érzésü lény rettenetes igazságtalansága csak növelte mély szánalmát. Egyuttal pedig az a tudat, hogy kölcsönös barátságuk visszahozhatlanul véget ér, ha ez a beszélgetés igy találna végződni, visszaadta neki azt a hidegvért és azt a higgadtságot, melyet barátja teljesen elvesztett és meghatottságát elfojtva, komoly hangon válaszolt:

- Igaz, Péter, nagyon boldogtalannak kell lenned, hogy igy beszélj velem, ifjukori pajtásoddal, barátoddal, testvéreddel. Én volnék Judás? Én volnék áruló? Nézz csak a szemembe! Te meggyaláztál, szidalmaztál, majdnem arczul ütöttél és lám, nem gyult fel szivemben ellenséges indulat szikrája, csak ugyanaz a változhatlan, gyöngéd, lángoló barátság, melyet tegnap, tegnapelőtt, tiz év előtt, husz év előtt éreztem irántad... Én üztem volna játékot belőled? Én csaltalak volna meg? Nem, nem, te nem hiheted ezt, te nem hiszed!... A mi barátságunk... tudod, hogy az nem halt meg, nem dőlt romba, nem halhat meg soha!... És mindez - most az ő hangjában reszketett a szenvedélyes keserüség - mindez egy asszony miatt. Egy asszony lépett közénk... És te mindent elfelejtettél, mindent megtagadtál... Az istenért, könyörgöm, Péter, térj magadhoz!... Mondd, hogy csak fájdalmad pillanatnyi elmezavarában beszéltél igy hozzám, hogy nem szüntél meg engem szeretni és hinni azt, hogy én is szeretlek. Gyermekkorunk szent nevében kérlek, ama szent órák nevében, midőn először ragaszkodtunk egymáshoz és kétségbeeséssel fájlaltuk, hogy nem vagyunk testvérek!... Mondd, van-e azon időből egyetlen egy szép emléked, melyhez az én nevem ne füződnék?... Téged az életemből kitörülni annyi volna, mintha egyszerre lerombolnám egész multamat, mindent, amire büszke vagyok, amihez szent áhitattal térek vissza, valahányszor a jelen nyomoruságaitól tisztázni akarom magamat... Térj magadhoz, kérlek, ifjuságunk nevében, mindannak nevében, a mi legszentebb, legnemesebb, legtisztább!

Emlékszel-e, hetvenben, a szedani szerencsétlen napot követő reggelen, midőn önkéntesnek akartál beállani, előbb hozzám siettél és ép akkor jöttél, mikor én is hozzád készültem... Emlékszel-e? Minő forrón öleltük át akkor egymást?... Oh, ha akkor valaki azt mondotta volna nekünk, hogy jő majd nap, midőn te árulónak és Judásnak fogsz nevezni engem, engem, akinek oldalánál meg akartál halni! Minő büszke bizalommal válaszoltunk volna erre: Az lehetetlen. És ama éjjelre, melyet zimankós hózivatar között töltöttünk a Chagey-erdőben, midőn tudtunkra esett, hogy minden elveszett, hogy a sereg átmegy Svájczba és hogy másnap le kell, hogy tegyük a fegyvert, emlékszel-e még? És emlékszel még szent fogadalmunkra, hogy ha bármikor ujra háborura kerül a dolog, ott leszünk ujra egymás oldalánál és egy sorban fogunk küzdeni? Ha valamikor megjő a harcz órája, mit fogsz csinálni nélkülem?... Ah, rám nézesz! megértesz, visszatérsz hozzám? Az enyém vagy ujra! Oh, öleljük meg egymást, édes barátom, mint akkor, szeptember harmadikán; több, mint tiz év mult el azóta, és ugy érzem, mintha tegnap lett volna... Mindenben csalatkoztunk ebben az életben, de ebben nem; hidd meg, ebben a barátságban nem... ez több, mint puszta szenvedély, érzékiség, őrjöngés; ez - ez maga a mi szivünk, a mi életünk!..

Olivier mélyhatásu szavai alatt Péter magatartása valóban lassan-lassan megváltozott. Zokogása megszünt és könyfátyolos szemében felvillant egy sugár. Barátja hangjában oly esdeklő könyörgés reszketett; ama képek, melyeket testvéri szózata Péter lelke elé idézett, annyi szent és nagy megilletődésnek, az érzelmek oly megható közösségének emlékét ébresztették benne, melyek majd gyöngédek és finomak, majd meg hősiesek és elszántak valának, hogy a felzajló emlékek felvillanyozták.

És a rettenetes gyötrelem lelket duló rázkódtatása után hajdani fegyvertársa hivó szózatára egyszerre felébredt benne a férfias erély. Felkelt, habozott, aztán Olivier karjaiba borult és azzal a forró, szoros, férfias öleléssel ölelték át egymást, melynek heve felszántja az arczról lepergő könyeket, felujitja a szivben a nagylelkű, nemes elhatározásokra megkövetelt erőt és megakadályozza az akarat csüggedt lelohadását.

Aztán röviden, egyszerűen igy szólt:

- Bocsáss meg Olivier, te jobb vagy, mint én! Hanem a csapás oly hirtelen, oly váratlan, oly kinos volt. És én oly szent, oly teljes, oly mély bizalommal hittem abban az asszonyban... És aztán öt percz alatt tudtam meg az egész valót... és hogyan!... Én nem gyanitottam, nem sejtettem semmit... Aztán hozzájárult az a két sor irás, mindazok után, amiket a feleséged elmondott és amit te magad elbeszéltél... Olyan volt az, mint midőn sötét éjjel valaki ketté hasitja a nyilt tengeren lebegő hajót, a mely rögtön alámerül... Ilyen pillanatban meg lehet őrülni... Igazad van! Ebben a rettenetes hajótörésben meg kell, hogy mentsük a barátságunkat.

Aztán kezével eltakarta a szemét, mint aki elhesseget egy másik képet, mely nagyon kinosan érinti.

- Hallgass ide, Olivier - folytatta - nagyon gyengelelkű embernek fogsz tartani, de meg kell, hogy mondjad az igazat!... Római tartózkodásod óta nem láttad Carlsbergnét?

- Nem láttam, - felelt Olivier.

- Te reggel irtál neki egy levelet; nem azt, amelynek a bevezetését láttam, hanem egy másikat. Mit kértél abban?

- Engedelmet kértem arra, hogy meglátogathassam, mást semmit.

- És ő válaszolt?

- Nem irásban. Azt üzente, hogy elvár.

- És mért kérted tőle ezt a találkát? Mit mondtál neki?

- Azt mondtam neki, amit akkor még hittem. Az a gondolat, hogy téged használt fel eszközül és rajtam akart ezzel bosszut állani, undorral és haragos méltatlankodással töltött el és szükségét éreztem annak, hogy ezt a fülébe harsogjam, hogy megszégyenitsem, meggyalázzam! Ő felelt e vádra és bebizonyitotta, hogy téged szeret.

Aztán hozzá tette:

- Ne kérdezz többet.

Péter ránézett. Szivében ujra izzott az a lázas sóvárgás, hogy tovább faggassa kérdésekkel. Egy kérdés lebegett ajkain, azt akarta hozzátenni: Beszéltél vele a multról, szerelmetekről? Hanem a vele született lelki nemesség undorodva riadt vissza ily ocsmány inkviziczió aljasságától. Elhallgatott hát, mert rémitő benső küzdelem dult lelkében, melynek lefolyását barátja rettegéssel figyelte meg. Azok a kérdések, melyeket most egymásután intézett barátjához, ujra felébresztették Ely képét és azokat az érzelmeket, melyeket Olivier fájdalmas és férfias interpellácziója elnémitott. A szerelem, a kegyetlenül kiábrándult, lealjasult, megcsalt, megvetéssel párosult szerelem, de a mely mégis csak szerelem maradt, e dult kedélyben harczra kelt a barátsággal.

Egyszerre csak megállt. Izgatottan toppantott a lábával és ökölbe szoritva a kezét, dühösen rázta meg a karját. Aztán mélyen fellélegzett és merőn szembe nézve a barátjával, igy szólt:

- Olivier, add nekem a becsületszavadat arra, hogy sohse fogod többé viszontlátni azt az asszonyt; hogy nem fogadod a látogatását, ha el találna jönni hozzád; hogy nem válaszolsz neki, ha ir; hogy soha, soha se fogsz utána tudakozódni, bármi történjék is, soha, soha...

- Becsületszavamat adom rá! felelt Olivier.

- Nos és én - folytatta Péter mély sóhajjal, melybe ép annyi kétségbeesés, mint megenyhülés vegyült - én meg becsületszavamat kötöm le, hogy én is igy fogok cselekedni; nem fogom őt viszontlátni soha; nem fogok neki irni soha... E perczben éreztem, hogy nincs szivemben hely kettőtök számára. Téged tartalak meg hát.

- Köszönöm - felelt Olivier, barátja jobbját megszoritva.

Sajátságos, kimondhatatlan érzés fogta el őt, melybe öröm, hála és megdöbbenés vegyült: megmentett barátságuk feletti öröme; forró hála azért a gyöngédségért, melylyel Péter a legkinosabb féltékenység kimaradhatatlan gyötrelmeitől kimélte meg és ijedt megdöbbenés ama vad, szilaj szenvedély láttára, mely e fogadalom perczeiben barátja arczán tükröződött.

De Hautefeuille, mintha alig várná, hogy menekülhessen e szobából, hol életének ez a rettenetes jelenete lefolyt, már is kinyitotta az ajtót.

- Neked egy beteged van odafenn. Mellette kell lenned. Gyorsan kell meggyógyulnia, hogy elutazhassunk, ha lehet, már holnap, legkésőbb holnapután. Felkisérlek. Megvárlak a szalonban.

A két barát alig lépett ki a folyosóra, midőn látták, hogy a szálloda egyik inasa feléjük tart. Ezüst tálczán hozott egy levelet, melyet Péternek adott át e szavakkal:

- Hautefeuille ur, lenn várnak a válaszra.

Hautefeuille a levél után nyult, megnézte a czimet és a helyet, és a nélkül, hogy felbontotta volna, odaadta Oliviernek. Ez ráismert Ely szép, egyenes, magas vonásaira, visszaadta a levelet és azt kérdezte:

- Mit fogsz tenni?

- Amit megfogadtam.

Aztán visszafordult a szobájába és a lezárt levelet, ugy ahogy volt, beletette egy másik boritékba. Ő maga irta fel Carlsbergné nevét és a nyaraló czimét. Aztán kijött a folyosóra és átadva a levelet az inasnak, igy szólt:

- Itt a válasz.

És midőn ujra karonfogta Oliviert, érezte, hogy barátja teste ép ugy reszket, mint az övé.

XI.

Ely rosszat nem sejtve, várta Péter levelét. Rögtön Olivier távozása után irt neki; ösztönszerű, ellenállhatatlan benső kényszer vitte arra, hogy kedvese egyszerü, odaadó gyöngédsége hevében fölmelegedjék és megtisztuljon e kegyetlenül kinos jelenet után, melyből ily megtörten, ily megalázottan, ily meggyalázottan került ki. Egy perczig sem sértette meg Oliviert azzal a gyanusitással, miként ő még legmegvetendőbb szerelme szenvedélyes dühében is képes volna arra, hogy szentségtelen ujjal megérintse azt a képet, amit Péter magának róla alkotott, azt a képet, mely oly elütő a multjától, de amely teljesen megfelel a jelenlegi valónak. Nem mondott e levélben semmi mást, csak azt, a mit már ezerszer ismételt, hogy szereti, meg hogy szereti, meg ujra, hogy szereti. És ő biztos volt abban, hogy Péter is édes szerelmi ömlengésekkel fog rá válaszolni, a melyeket már huszszor ujra meg ujra átolvasott, de melyeknek minden szava azért ép oly uj, ép oly kéjes gyönyör varázsával fogja elbüvölni a lelkét, mint valami váratlan, nem remélt szerencse.

Midőn kezébe jutott az a boriték, melyre Péter ráirta a czimét, gyermeteg örömmel a kezében mérlegelte és azt mondogatta magában: »Milyen jó, édes ember, nagyon hosszu levelet irt« és aztán lázas örömmel, mely a következő perczben vérfagyasztó megdöbbenéssé vált, bontotta fel a levelet. Merőn bámult saját, fölbontatlan levelére, a saját nevére czimzett boritékra. Lehetséges-e, hogy az ő »édes babája« valóban ilyen sértéssel illetheti őt, mert igy nevezte a kedvesét a dédelgető kicsinyités iránti előszeretettel, mely minden gyöngéd szeretetet jellemez. Ez volna ugyanaz a Péter, kinek bálványozásába még ma éjjel, midőn őt karjaiba zárta, annyi mély tisztelet, kinek szerelmes szenvedélyébe annyi kegyelet vegyült? De, sajnos, a kétely ki volt zárva. Az ő kezeirását félre nem ismerhette. Ő maga volt az, ki olvasatlanul, felbontatlanul küldte vissza szeretője levélkéjét.

Az iménti rettenetes kölcsönös magyarázat után, levelének ily körülmények közti tiltakozó visszaküldése szakitást jelentett és ennek oka rettenetes világossággal jegeczedett ki Ely lelkében. Ő persze nem tudhatta, hogy mi volt mindennek az előzménye és nem sejthette a valót; nem sejthette Du Prat Bertának annyi áruló jel révén felkeltett féltékenységét, meg azt a hosszu lefolyásu családi drámát, mely Bertát önkénytelenül arra birta, hogy férje meghitt barátjához forduljon, a valót kideritő, kétségbeesett segélykiáltásával.

Ez a véletlen oly sajátságos lánczolata volt, hogy az események szinhelyén kivül álló azt nem sejthette. Hanem annál valószinübbnek, a mélyen sértett férfihiuság rendes, ocsmány aljasságára vallónak találta azt, hogy Olivier szántszándékkal követett el oly indiskrécziót, mely barátjának mindent elárult.

Ely nem is keresett, nem is képzelhetett más okot, melyre visszavezethette volna azt a lesujtó lelki forrongást, mely Péterben véghez ment és melynek minden szónál ékesenszólóbb és elvitázhatlanabb bizonyitékát kezében tartotta. És lelke előtt egész egyszerüen és logikai összefüggésben jegeczegtek ki a katasztrófa részletei: Olivier félig őrülten rohant el a harag és a sóvár vágy, a féltékenység és a megszégyenülés lázas dühöngésében és őrjöngési rohamában, megszegte adott becsületszavát. Szólt!... Vajjon mit mondott? Mindent?...

Hanem a rendkivüli szenvedések közös vonása az, hogy szivünket elkorcsositják, kivetkőztetik rendes jellegéből. A legbizodalmasabb, legodaadóbb sziv gyöngédsége durvasággá fajul, elveszti a bizalom magasztos erényét; a legszeretetteljesebb sziv embergyülölővé válik és nincs a világon alaptalanabb, indokolatlanabb előitélet, mint az, melynek visszhangját egy hires költő e verssorában találjuk:

»Az ember csak tanuló; fájdalom a mestere.«

A mestere? Legyen! De oly mester, a ki az önzést, az erkölcsi elfajulást tanitja. Hogy az ember a szenvedés folytán el ne fajuljon, ahhoz okvetlen szükséges az, hogy a szenvedést ugy tekintse, mint bünhödést és vezeklést. Csakhogy ez esetben már nem a fájdalom az, mely bennünket a salaktól megtisztit, hanem a hit. Kétségkivül, ha a szegény Ely nem lett volna az a kiábrándult nihilista, aki, mint a hogy ő maga erélyesen hangoztatta, csak a földi életben hisz és semmi másban, akkor minden rázúduló végzetes csapást, mely őt sujtotta, egy szent vigasz sugara világitotta volna meg. Titokzatos megtorlást, földöntuli igazságszolgáltatást, mely erősebb földi szándékainknál, csalhatatlanabb minden számitásunknál, látott volna ebben a sorsparancsolta találkozásban, mely ime ugy hozta magával, hogy kettős házasságtörése ép azoknak barátsága révén bünhődik, kik házasságtörésének bünrészesei valának és hogy e bünrészesek is egymásra mérik a büntetést. De ő a rázuduló csapásban csak hajdani kedvese aljas boszuját vélte látni és az ilyen fajtáju szenvedés csak lealjasit. A nagylelkü elnézés, a gyöngéd szivjóság, az érzékeny, nemeslelkü aggodalom szép erényei, melyeket szerelmének lelkesedett, rajongó heve életre hivott benne, mind szétoszlottak; érezte, hogy elillannak és hogy a legocsmányabb, legaljasabb ösztöneinek undok förtelmei lépnek helyébe, arra a puszta gondolatra, hogy az a két férfi, akik őt egymásután birták és akik közül ő az egyiket az őrülésig szereti, megveti őt. És ő maga elé idézte lelki látományaiban azt a Pétert, aki még huszonnégy órával ezelőtt oly boldogan, oly odaadással, oly rajongó szerelmi önkivülettel simult hozzá, az ő Péterét.

E vizió hatása alatt egész keserüsége könyek árjában olvadt fel, és zokogva kiáltotta egyre az imádott nevet. De hát minek? Az, akinek mind e szenvedélyes sóhajtás, e könyes fohászkodás szólt, nem is akarta volna azokat meghallgatni.

Oh, minő estét és minő éjszakát töltött a szerencsétlen asszony, szobájának hangtalan magányába zárkózva! És mennyi önmegtagadásba került, hogy a rávirradó napot ne igy töltse zárt ablakok, leeresztett függönyök mellett, hogy ne kerülje a napot, az életet, hogy ne a sötétbe begubózva, hangtalan csendbe elmerülve, abba a sötét némaságba meneküljön, amely legjobban hasonlit a halálra...

Hanem mint tábornok leánya és főherczeg felesége, megvolt a jellemében a katonai nevelés egy kiszögellő vonása: az, hogy igéreteit abszolut pontossággal be szokta váltani. Ez a jellemvonás arra kényszeriti az embert, hogy szigoruan fegyelmezett akarata, bármily esemény daczára, az előirt teendőket meghatározott órában teljesitse. Ely az előző nap szavát adta arra, hogy Marsh Dickievel a szép Yvonne férje érdekében beszél és délutánra igérte a választ.

Reggel oly kimerült volt, hogy Chézynéhez intézett egynéhány sorban el akarta halasztani a választ és igy az amerikai nábob yachtján teendő látogatását is. Hanem aztán hősiesen feltette magában: Nem, ezt nem teszem, ez gyávaság!

És reggeli tizenegy óra felé, sürü, fehér selyem fátyol alá rejtve kisirt piros szemeit és kikelt vonásait, a tengerpart ama félreeső része felé hajtatott, hol a Jenny kikötött. Midőn a nap hevétől fakóvá tompult ég hátterén a sötét körvonalakban kidomborodó hajó-csarnokzatot és a yacht hófehér kagylóját megpillantotta, eszébe jutott a két hét előtti verőfényes reggel, midőn ugyanebben a hintóban, majdnem ugyanebben az órában robogott, tova a rakpart aranyözönben uszó kövezetén és repeső örömmel ismerte fel Péter alakját, ki a hajó fedélzetén aggódva leste érkezését. Ez a két hét elegendő volt arra, hogy regényes szerelmi idylljét komor tragédiává változtassa. Hol van most a genuai kirándulás szerelmes kedvese? Hol rejtegeti tépő kinjait, melyeket miatta szenved és melyekre ő még enyhitő vigasz balzsamát se csepegtetheti? Tán el is hagyta már Cannest?

Tegnap este óta az a gondolat, hogy Péter tán örökre elfordult tőle, égő fullánkként marta a szivét. És mialatt ezek a szomoru képek felrajzottak előtte, szeme majd elnyelte azt a hajót, melyen oly boldog volt.

A kocsi elég közel ért a parthoz, hogy megszámlálhatta a kabinablakokat, melyeknek hosszu sora kifehérlett a Jenny mellett horgonyt vetett, kis hadi gyorshajó mögül. E sorban a hetedik ablak volt az, melytől ama kabin, az ő kabinjuk, nyerte a világosságot; ama édes nászfészek, hol az első szerelem mámorától megittasodtak. Egy matróz ült az ablak melletti mozgó széken, mely a kötélzetre volt alkalmazva, és a hajó külső falát mázolta be nagy mázoló ecsete segitségével, mit időről-időre be-bemártogatott festékkel teli vödrébe.

E közönséges foglalkozás trivialitása e helyen és e perczben, hozzájárult ahhoz, hogy mai látogatását még élénkebb ellentétbe helyezze az akkorival és a fiatal asszonynak ez nagyon rosszul esett. A visszafojtott izgatottság majd megfullasztotta, midőn remegő léptekkel fordult be a kis hajóhidon, mely a rakparttól a yachtig vezetett, ugy, hogy Dickie Marsh se állhatta meg, hogy meg ne kérdezze, mi lelte. Ez egyszer hütlenné lett az ő angol-szász elvéhez, mely a személyes megjegyzések teljes kerülésére kényszeritette.

- Nekem nincs semmi bajom, - felelt Ely, legalább semmi olyan, ami engem illet.

És e kérdést alkalmas kiindulópontnak felhasználva, hogy rögtön a tárgyra térhessen, igy folytatta:

- Ön azért lát olyan izgatottnak, mert Yvonnetól megtudtam...

- Kérem, méltóságos asszonyom, tán átmennénk a szivarozó-terembe, - szólt az amerikai, ki Chézyné nevének emlitésére megrezzent, ott jobban lehet beszélgetni.

Ely a hajótulajdonost ugyanis, irodájában kereste fel, hol a fáradhatatlan üzletember rendesen tartózkodott. Az irógép szakadatlan zakatolása, melyet Marsh titkárainak egyike kezelt, egy perczre se állt meg, se meg nem lassult a fiatal asszony beléptével; mig a másik titkár ép oly nyugodtan adta fel a távbeszélőn a táviratokat és a harmadik zavartalanul osztályozta tovább a leveleket.

Ez a lázas szorgalom bizonyitotta, mily sürgős és fontos a munka, amit itt végeznek. Hanem az üzletember abba hagyta a mondatolást, meg a számolást, mint a hogy a gyermek eldobja a labdáját, vagy a karikáját és lázas izgatottsággal faggatta Elyt kérdéseinek özönével.

- Tehát megtörtént? Tönkre mentek?... kérdé, mihelyt egyedül voltak; aztán Ely igenlő válaszára folytatta:

- Nos, ugy-e hogy igazam volt? Én azóta nem láttam Chézynét és nem is kerestem fel. Helyesen sejtettem, hogy ez Brionnak a keze. És biztos voltam benne, hogy ön majd értesit az adott pillanatban, hacsak nem... de nem, itt nincs hacsak nem... Tudtam, hogy ez a derék asszonyka rögtön tisztában lesz azzal az emberrel; be fogja látni, hogy ő egy gyalázatos semmirekellő; tudtam, hogy ajtót mutat neki, mihelyt az első meggyalázó szót megengedi magának.

- Szegény Yvonne, szólt Ely, egész lénye reszketett a gazember ocsmány ajánlata feletti méltatlankodó felháborodástól, mikor nekem elpanaszolta.

- Oh, hogy megérdemelne az a Brion egy alapos fenyitést, szakitotta őt félbe Marsh izgatottan, nagyobb nyomaték kedvéért ökölbe szoritott kezének egy félremagyarázhatatlan mozdulatával illusztrálva, erélyes boxolást sóvárgó kifakadását. - És ön megmondta neki, hogy forduljon hozzám? Ráfanyalodik a férje most arra, hogy dolgozzék?

- Ő nálam volt, arra kért, hogy szerezzek Gontrannak jószág-igazgatói állást a főherczegnél.

- De hisz van nekem egy pompás foglalkozásom az ő számára, pattant fel Marsh élénken. Mert az én elvem az, hogy minden szolgálat, amit az ember tesz valakinek, első sorban váljék hasznára annak, aki teszi... Igy aztán, ha az ember háládatlanokkal tesz jót, legalább előre kivette magának a jutalmát... A dolog igy áll... A genuai kirándulás óta szorgalmasan dolgoztunk. Marionvilleben négyen - a »négy kövér«, mint ahogy bennünket elneveztek, - egy társulatot alapitottunk, húsz teljesen tönkrement ranch kiaknázására, melyeket Éjszak-Dakota államban összevásároltunk. Ott van ezer meg ezer óriási legelőnk, melyeken nem szarvasmarhát, hanem lovat akarunk tenyészteni... Hogy miért lovakat?... Azt is megmagyarázom... Az Egyesült Államokban a lónak már nincs értéke. Az én földieim ezt a fényüzést: a hintót, teljesen törülték szükségleteik lajstromából. Beérik a vasutakkal, a villanyos vasutakkal és a villanyos kocsikkal. Önöknél Európában, akiknek állandó hadseregük van, egészen máskép áll a dolog. Öt év mulva nem fogják tudni, hogy honnan szerezzenek lovakat a lovasság számára... No most ügyeljen rám! Mi a lovakat ott lenn potom áron vásároljuk össze ezrivel. A dus legelőn erőre kapnak... Aztán syriai tenyészcsődörökkel keresztezzük; épp most vettem sürgönyileg ötszázat a szultán méneséből.

Most már nem beszélt többes számban, hanem vállalatának nagyszabásu arányaitól elragadtatva, egyes számban beszélve folytatta:

- Én egy uj lófajt teremtettem, mely pompás szolgálatokat fog tenni a könnyü lovasságnak. Európa összes ulánus, huszár és vadászezredeit paripákkal fogom felszerelni... Kiszámitottam a dolgot... Én Párisba, Berlinbe, Rómába, Bécsbe huszonöt százalékkal olcsóbban szállithatom a lovakat, mint ahogy az állam fizeti Francziaországban, Németországban, Olaszországban és az ön hazájában... Hanem kell nekem egy szakavatott, megbizható ember, aki felügyeljen a ménesemre... Ezt az állást szántam én Chézynek. - Adok neki évenként tizenötezer dollár fix fizetést, megfizetem az utazási költségeit és azonkivül a nyereség egy százalékát kapja... Ön erre azt fogja mondani, hogy ha az ember meg akar gazdagodni az ekén, hát meg kell fogni a szarvát. Az igaz, de hát a kábel révén ott leszek én mindig; a fő az, hogy legyen valakim, aki meg nem lop. Chézy becsületes ember... A lovakhoz ugy ért, mint egy lókupecz. És ő meg fogja nekem takaritani azt, a mit egy zsivány elsikkasztott volna, vagy a mit egy tudatlan, nem szakértő ember elpocsékolt volna. Tiz év mulva visszatérhet Európába, mint sokkal gazdagabb ember, amilyen volt, mielőtt Brion tanácsára hallgatott és nem lesz adósom semmivel. Csak az a kérdés, hogy elfogadja-e?

- Elfogadja, felelt Ely. Ma délután légyottom van Yvonneal, ő fogja önt irásban tudósitani.

- Jól van, - folytatta Marsh, - ugy hát rögtön menesztek Amerikába egy kábelsürgönyt, hogy siettessék marionvillei és silvercityi lakásuk berendezését. Két házuk lesz ugyanis a társulat költségén. Magam megyek az Egyesült-Államokba és be fogom őket vezetni uj otthonukba... Juniusban már ott lehetünk... És kérem, ha Chézy elfogadja, legyen oly szives, tudassa a vicomtessel, hogy holnapután indulunk Beyrut felé és hogy szeretném őket magammal vinni; Chézy rögtön megkezdhetné a működését. Legalább ügyelni fog arra, hogy a sok csődör között kancza ne legyen.

Aztán rövid hallgatás után hozzátette:

- De van ám még valaki, akit magammal szeretnék vinni.

- És ki az? - kérdé Ely.

Saját lelki nyomorusága, kétségbeesett csüggedése és a világ dolgainak hiábavalóságáról való meggyőződése oly élénk ellentétben állott e yankee üzletember mérhetetlen erélyéhez, hogy lelki kinjaiba csodálkozó meglepetés is vegyült és teljesen megfeledkezett arról, micsoda szándékai vannak Marshnak Florence házasságával.

- Hát Verdier, ki lehetne más? felelt Marsh szokatlan élénkséggel, mig egész lényén irigységgel párosult bámulat nyilatkozott meg, a mint a herczeg vegyészének és az ő nagyszabásu felfedezéseinek dicséretét kezdte zengeni... Tudom, hogy megoldotta a problemáját... Nem mondták el önnek?... Oh, az valami bámulatos felfedezés!... Ön rögtön meg fogja érteni! Ön valószinüleg tudja, hogy az aluminium valamennyi fém között a legkönnyebb, páratlan könnyüségű... Csak egy hibája van, nagyon drága. Verdier fedezte föl, hogyan kell ezt a fémet minden vegyi eszköz nélkül, közvetlen electrolysis utján, végtelenül olcsó áron gyárilag előállítani, és ebből az aluminiumból készült uj villanyos accumulatort talált ki, mely egyforma suly mellett tizenötször annyi erőt fejt ki, mint a jelenleg használatban levő accumulatorok... Megvan a villanyos vasut!... Megtalálta... Én magammal viszem Verdiert az Egyesült Államokba. Mi ott az ő találmánya révén a marionvillei, clevelandi, buffalói összes városi vasuttársaságokat egy csapással tönkre tesszük... Hahaha, ez Davis Jim halála, végső bukása, tönkrejutása lesz! Ön nem ismeri Davist? Az az én ellenségem! Hisz csak kell, hogy az embernek széles e világon legyen egy ellensége, akivel tiz-tizenöt év óta, amióta öntudatos életet él, mindig elkeseredetten küzdött... Ez a valaki rám nézve Jim... Most minden vállalata csütörtököt mond... Verdier találmánya segitségével tönkre teszem, lesujtom és egy csapással az ohioi köztársasági pártot is kiirtom...

- No, de én csak nem mehetek be a laboratoriumba, hogy megmutassam önnek a gépeit, szakitotta őt félbe Carlsbergné.

Daczára mély levertségének, önkénytelen elmosolyodott e félig politikai, félig kereskedelmi vallomások, e bizalmas ömlengések rázuduló áradatán, mely összefüggéstelen összevisszaságban ömlött Marsh ajkairól. Ez a nyugodt hidegvérből és könnyen felizgatható lelkesedésből gyúrt üzletember soha egy perczig nem tévesztette szem elől a saját érdekét. Ő Ely bárónőnek egy szolgálatot tett és a midőn ezt megtette, cserében egy másikat kért tőle.

- Nem, de ön megtudhatná, hogy mért haragszik Verdier az én kis Flossiemra? felelt Marsh gyorsan. Ön tudja, hogy én már rég hányom-vetem ennek a házasságnak a tervét... Nem mondta meg önnek Florence? No hát megmondom én!... Hisz ez nagyszerű egy házasság volna: Verdierre nézve valóságos szerencse, Flossienak szerelmi boldogság és nekem megbecsülhetetlen eszköz... Oh, és minő eszköz egy ilyen lángeszű ember ilyen kezek között...

E szavaknál ökölbe szoritott kezével oly mozdulatot tett, mint mikor egy gépész meg akarja ragadni azt a gépet, melyet kezelni fog...

- És ime most, midőn minden olyan pompásan indult, egyszerre csak minden összeomlik; öt-hat nap óta az én kis komoly hugocskám szomoruan jár-kél. Azt kérdeztem tőle: »Nos, eljegyezted magadat?« »Nem, bácsikám, feleli és nem is fogom magamat eljegyezni soha.« Persze rögtön vallattam őt. Nem tudtam sokat kicsikarni belőle; de annyit tudok, hogy valami szerelmes összekoczczanás rejlik alatta... Tán ha ön megpenditené e dolgot, többet tudhatna meg és aztán szólhatna Verdiernek... Kérdem magától, hogy van-e ezeknek a gyerekeknek józan eszük, ha szeretik egymást és aztán igy huzzák-halasztják a dolgot... Mert tudom, hogy szeretik egymást. Én Marshnéval, akarom mondani Poth kisasszonynyal, drága boldogult nőmmel, egy csütörtökön valami jótékony bazár alkalmával találkoztam és szombaton jegyesek voltunk. Az idő, kérem, drága, nagyon drága... Egy napot, egy órát, egy perczet se szabad abból vesziteni... Majd a koporsóban vesztegelünk elég soká.

- Ön tehát azt kivánja, hogy tudjam meg Florencetől szomoruságának és e szakitásnak okát? Jó, megyek és meg fogom tudni. És iparkodjam őket kibékiteni? Igyekezni fogok.

- Ugy van, bárónő, ön elértett, felelt Marsh, aztán naiv lelkesedéssel tette hozzá: Oh, ha a hugom olyan erélyes volna, mint ön, bárónő, önt minden vállalatomban partnernek venném... Ön oly intelligens, oly élénk, oly matter of fact, oly tettre kész, amikor kell... Flossiet a szobájában fogja találni... Ami pedig Chézyéket illeti, hát a dolog rendben van... Rögtön megyek és sürgönyileg adom a szükséges utasitásokat.

- Tegye meg, felelt Ely és egyedül vette utját Flossie kabinja felé.

Utba kellett ejtenie annak a kabinnak ajtaját, hol azt az örökké felejthetetlen éjszakát töltötte. Rettenetes buskomorság nehezedett a lelkére, midőn halkan benyitott és bepillantott. Ennek a kis hálószobának, mely e perczben lakatlanul állt, semmi gyanus jellege sem volt és most készen várt más vendégekre, hogy más boldogság vagy szenvedés, más álom vagy más megbánás szemtanuja legyen. Lehetséges volna-e, hogy az a mély megilletődés, mely e helyen mindkettőjük valóját eltöltötte, teljesen, örökre eltünt volna?

Ely nemmel felelt e kérdésre. Lehet, hogy Marsh erélytől és élettől lüktető beszélgetései életerejük egy parányát oltották beléje suggesztió utján; lehet, hogy a lélekben a teljes csüggedés és bátorságvesztés egy bizonyos végső fokán beáll a visszahatás, mint ahogy a hullámokba alámerülő vizbefuló test is egy perczig ösztönszerűen küzd az árral.

E szük czella küszöbén, mely rövid néhány órai boldogságának paradicsoma volt, szent fogadást tett, hogy nem fogja magát megadni, hogy küzdeni fog a boldogságáért és vissza fogja hóditani.

Ez csak rövid, muló fölgerjedés volt, de elég volt arra, hogy Florence kutató kiváncsiságának, mely élesebben látott, mint Marsh gyanutlan tekintete, ne mutasson oly dult arczot, melyre a szomoruság bélyege rá volt nyomva.

A fiatal amerikai nő ép a festőállványnál ült. Gyönyörű rózsákból és szegfükből álló bokrétát festett: sáfránszinü, szinte kénsárga, aranyárnyalatu szegfüket és vérpiros, biborkelyhü, majdnem fekete rózsákat. A sárga és piros szin harmóniája élénk szinek iránt fogékony és értük rajongó szemét csábitotta. Gyakorlatlan ecsete rikitó szinárnyalatokat vetett a vászonra; de ő makacs igyekvéssel adta rá magát a munkára, oly ingatlan türelemmel és erélylyel, mint amilyent nagybátyja fejtett ki üzleti vállalataiban.

Hanem daczára határozott, szilárd magatartásának, mégis gyenge asszony volt szive mélyében; ezt bizonyitotta az a szembeszökő izgatottság, melyet arcza elárult, midőn Ely belépett. Sejtette, hogy a báróné, kinek házát ő már néhány nap óta kerülte, Verdierről akar vele beszélni. Különben nem is játszott érzelmeivel bujósdit a barátnője előtt és az erre vonatkozó első czélzásra nyiltan szólt:

- A nagybátyám küldte önt ide hozzám, ugy-e? Jól tette. A mit neki meg nem akartam mondani, azt megmondhatom önnek. Igaz, hogy haragban vagyok Verdier urral, mert engem valaki gyalázatosan elrágalmazott és ő bünösnek hitt. Ennyi az egész.

- Elrágalmazták? Kicsoda, a főherczeg ugy-e? kérdé Carlsbergné rövid hallgatás után.

- A látszat ellenem volt, folytatta Florence, válasz nélkül hagyva a báróné kérdését. Hanem ha az ember valakiben bizik, a látszatra nem ad semmit... Mondja, hát ön hogy vélekedik?

- Én csak azt gondolom, hogy Verdier önt szereti és minden szerelmes férfiben megvan a féltékenység. De hát hogy történt a dolog?

- Akit az ember nem becsül, azt nem is lehet szeretni és ha egy férfi elhiheti egy nőről, hogy képes lehetne bizonyos bünrészességekre, akkor azt a nőt nem becsüli. Ön tudja - folytatta növekvő haraggal, mely arról tanuskodott, mennyire fájt neki az a sértő gyanusitás - hogy Andriana és férje a Juan-öbölben béreltek ki egy nyaralót. Én oda kisértem néha Andrianát. Verdier ur megtudta. Hogyan tudta meg? Ezt könnyen meg tudom magyarázni. Mert egyszer-kétszer, mikor uzsonna idején arra hajtattunk, ugy rémlett előttem, mintha láttam volna Lambach ur szeretetreméltó arczát, ki ott settenkedett. És tudja ön, hogy Verdier ur mivel merészkedett engem vádolni, engem, egy amerikai lányt? Hogy én az Andriana és Corancez közt szövődő intrikában segédkezet nyujtok és meghittjük vagyok ama ocsmány dolgok egyikében, a mit önök itt Európában viszonynak neveznek.

- De hisz oly egyszerű dolog lett volna magát igazolni, szakitotta félbe Carlsbergné.

- Én nem árulhattam el Andrianát, felelt Florence, teljes titoktartást igértem neki és nem akartam őt felkérni, hogy oldjon fel az igéretem alól; először is, mert nem tartom magamat feljogositva ily kérelemre és aztán - vonásain a sértett becsület büszkesége villant fel - mert ily gyanuval szemben nem igazolom magamat... Megmondtam Verdier urnak, hogy csalódott... ő nem hitte el... köztünk mindennek vége van.

- Tehát ön csupa hiuságból, büszkeségből inkább belenyugszik abba a gondolatba, hogy nem lesz a felesége soha, semmint ilyen egyszerű magyarázattal felvilágositsa... Hátha ő személyesen eljön ide, a nagybátyja hajójára és esedezve könyörög, hogy bocsássa meg neki azt, a mit önről hitt, avagy hinni vélt? És ha még ennél is többet tesz; ha a kezét megkéri és arra fogja kérni, hogy legyen a felesége és fogadja őt férjéül, akkor is nemmel fog neki felelni és azt fogja neki mondani, hogy önök közt mindennek vége?

- De ő nem fog jönni, felelt Florence, nyolcz nap óta már irhatott volna, tehetett volna valami lépést. Mért gyötör? Ön lelohasztja az egész bátorságomat, pedig most szükségem van rá.

- Édes Flossie, maga még tapasztalatlan gyermek, szólt Carlsbergné, őt keblére ölelve. Majd jő egyszer idő, mikor tudni fogja, hogy azzal a férfiuval szemben, akit szeretünk és a ki bennünket szeret, nincs se büszkeségünk, se bátorságunk. Bizza rám a dolgot! Mire alkonyodik, ön Verdier menyasszonya lesz.

Carlsberg bárónő e reménytszító és vigasztaló szavakat szokatlan keserűség hangján mondta, melyet Florence nála eddig nem tapasztalt. Mert midőn a fiatal leány elmondta azt a csekély félreértést, mely őt és Verdiert egymással összezörditette, Ely még élénkebben érezte saját nyomorúságát.

A két szerelmes összekoczczanása egy gyermek összekoczczanása volt egy másik gyermekkel - mint ahogy az imént Miss Marshot nevezte volt, és Ely összehasonlitás révén visszagondolt Péterrel való szakitására, meg mindama sok keserűségre, szennyre és jóvá nem tehető bünre, ami őket most elválasztja egymástól. Az ártatlanul rágalmazott amerikai leány fellázadó női büszkesége éreztette vele, minő kinos az, ha az embert jogosan vádolják és ha vagy hazudnia kell, vagy pedig szánalomért könyörögve, be kell vallania mindent.

Egyuttal pedig mély, felháborodó méltatlankodás lobbant fel szivében ama aljas kémkedési rendszer miatt, melyhez a főherczeg folyamodni nem restelt, csakhogy Verdiert magának megtarthassa.

Férje ez érzésében ujra azt tapasztalta, ami tegnap óta mély gyülölettel töltötte el Olivier ellen: a férfi ragaszkodását más férfi iránt, azt a barátságot, mely féltékeny a szerelemre, mely ellenséges indulattal viseltetik az asszony iránt és minden, még a legocsmányabb eszköz segitségével is üldözi és rágalmazza a nőt, hogy megtarthassa a barátját.

Igaz ugyan, hogy a herczegnek munkatársa iránti szeretete nem volt teljesen azonos azzal a barátsággal, melyet Olivier Péter iránt és Péter Olivier iránt érez. Ez inkább a tudós lelkesedett vonzalma a tudóshoz, a tanár szeretete a növendékhez, sőt majdnem azt lehetne mondani, az apa szeretete egyetlen fia iránt.

Hanem mindamellett, hogy e barátság tisztán szellemi vonzalom volt, a maga módján mégis szenvedélyes indulatként nyilatkozott meg. És Carlsbergné mintegy személyes bosszu jóleső megkönnyebbülésével rögtön a Jennyről való távozása után neki látott, hogy e barátságot örökre romba döntse. Nyomorult visszatorlás, mely nem akadályozhatta meg, hogy mind e lépések tartama alatt, melyeket megtett, hogy egy más nő boldogságát biztositsa, a saját szivét elvesztett boldogsága fölötti, tépő kétségbeesés ne dulja.

Első dolga az volt, hogy abba a nyaralóba hajtatott, melyet Bonaccorsi márkiné Cannes másik végében lakott. A nagylelkű olasz nőt fel se kellett kérni e baráti szolgálatra. Amint első szavaiból arról a félreértésről értesült, mely Verdier és Miss Marsh közt majdnem szakitást eredményezett volna, ijedten felkiáltott:

- Az Istenért, hát mért nem szólt az a leány? Szegény, kedves gyermekem!... Láttam az utóbbi időben, hogy valami nyomja a lelkét, hát ez volt a baja?... De kérem, rögtön elmegyek Verdierhez, elmegyek a herczeghez, megmondom nekik, hogy áll a dolog... Majd csak belátják, hogy Florencze nem tett semmi rosszat... Különben már megsokalltam amugy is a folytonos bujósdit és a folytonos hazudozást. Még ma közzéteszem a férjhezmenetelemet. Csak a kellő alkalomra vártam, hogy Corancezt rábirjam. Az az alkalom most megvan.

- És a fivére? kérdé Ely bárónő.

- A fivérem? a fivérem? ismétlé a velenczei nő.

Szép arcza, melynek rózsaszirom üdeségű bőre alatt a vér életteljes hullámokban lüktetett, ez emlék felidézésénél sötét pirra gyult, aztán elhalványodott.

Meglátszott az arczán, hogy e soká rabszolgaságban sinylődött, fiatal asszonyban végső nagy tusa folyik; a régi rettegés utolsó megmaradt borongása küzködött a visszahóditott erkölcsi erővel. Hanem két hatalmas, erős tényező járult hozzá a gyenge nő hősies felbuzdulásához: szerelme, melyet a kéjes boldogság lángra szitott, meg az a nem rég biztossággá vált remény, hogy anyai örömökben lesz része. Ő maga vallotta be ezt Elynek, az igazán szerelmes asszonynak bámulatos szemérmetlenségével, mely szinte büszkeségnek illett be.

- Különben, szólt, soká nem halaszthatom a dolgom, mert ugy hiszem, anya vagyok. Hanem most rögtön elküldök Corancezért. Ő azt fogja tenni, amit ön majd tanácsol neki. Beszéljen a lelkére... Ne tágitson. Nem tudom, mért habozik? Ha nem volna oly szent bizodalmam benne, hát azt kellene hinnem, hogy már megbánta ezt a házasságot.

De az érzelgős Andriana félelme hiábavalónak bizonyult; mert Marius a legcsekélyebb ellenvetést se tette, midőn Carlsbergné arra kérte, hogy fedezze fel a főherczegnek és vegyészének a matrimonio secreto, a titkos házasság egész történetét, vagy inkább komédiáját. Ha öreg atyja látta volna, minő szivélyes, mintegy lekötelező nyájassággal adta meg ezt az engedélyt, mely a sima, mosolygó arczu intrikus vágyainak netovábbja volt, régi kedvencz szójárását ismételte volna:

- Ez a Marius rókával béllelt egy ficzkó!

A Marseille környékén lakó délvidékiek jellemébe belevegyül egy csepp toszkánai és görög vér is és mindegyiküknek mintegy szive mélyében be van vésve az az elv, mely az egész olasz és keleti bölcsészet összefoglalása »Chi ha pacienza, ha gloria«. Marius ugyanis számitott arra, hogy világgá fogja kürtölni a házasságát, mihelyt apai örömökre lesz kilátása. Hanem minő pompás alkalma nyilik praktikus eszének és nagylelkű szivének fitogtatására, ha most Ely bárónő kérésére és egy rágalmazott fiatal leány iránti lovagiasságból beleegyezését adja házasságának e nyilvános bevallására. Élénk képzelemmel megáldott, szeleburdi és komplikált egyéniségének összes jellemző lelki sajátságai kifejezést nyertek abban a rövid beszédben, amit őszinte, vagy legalább félig őszinte meggyőződéssel intézett a két nőhöz:

- Andriana, a szerencsét üstökénél kell ragadni! Tudod, hogy ez az én jelszavam. Ez az eset Verdierrel és Miss Marshsal isteni ujjmutatás akar lenni... Ki kell, hogy nyilvánitsuk, ki kell, hogy hirdessük a mi házasságunkat, bármi történjék is... Részemről nagyon szerettem volna tovább megőrizni a titkot. A mi szerelmi kalandunk olyan isteni egy élvezet volt. Én mindenekelőtt és elsősorban idealista vagyok, a régi iskola hive, troubadour. Őt látni, őt imádni - e szavakkal Andrianára mutatott, ki e nyilt szerelmi vallomások hallatára örömében biborra gyult - tudva azt, hogy édes titkunk meghittje csupán néhány jó barát, milyen ön méltóságos asszonyom, meg Péter és Florence, oh ez a szerelem megtestesült eszménye... Ismét más, de azért mégis csak eszményi boldogság lesz az, ha majd büszkén hirdethetem az egész világnak: »Én vagyok az, akit ő választott.«

- Hanem, folytatta rövid szünet után, mintegy ezzel fokozva és hangsulyozva tanácsának fontosságát - habár Corancez troubadour is, olyan troubadour ő, ki azzal hizeleg magának, hogy van gyakorlati esze is. És az ellenkező tanácsok daczára nem tartom nagyon helyesnek, hogy Andriana és én tudassuk házasságunkat a főherczeggel... Megengedi, hogy őszintén beszéljek, báróné... különben soha se tudtam hizelegni... A főherczeg... hogy is mondjam... szóval a főherczeg minden izében főherczeg és nem szereti, ha vele ellenkeznek és akaratát keresztezik; az az érzelem, mely Verdier szivét eltölti miss Marsh iránt, egy cseppet sincs inyére... Ő bizonyára tud az összezördülésükről, sőt valószinüleg ő maga is keményen itélte el a fiatal leányt, vegyésze hallatára. Ő szeretné azt a fiatal embert magának megtartani. Mi sem természetesebb! Hisz Verdier kiváló tehetség a szakmájában. Röviden kimondva, nem hiszem, hogy kellemesen érintené a főherczeget, ha most jönne két derék, jó ember és azt mondaná: »Kérem, Marsh kisasszonyt rútul rágalmazták, ő a legbecsületesebb, a legderekabb asszonyok egyikének meghittje, a legbecsületesebb, legtörvényesebb frigy elősegitője...« Meg aztán nem kellemes ám idegen szemtanuk előtt ilyetén tévedést bevallani... Szóval a végleges kibékülés czéljából helyesebbnek és egyszerűbbnek tartanám, ha a főherczeg mindent öntől tudna meg, kedves bárónő, egyedül az ön ajkairól... Andriana fog önnek irni egy levelet, a mit én majd tollba mondok neki és amelyben önt arra kéri, hogy legyen a mi szószólónk ő fenségénél és tudassa vele házasságunkat; a többi majd magától jön, mialatt mi majd valahogy rendezzük a dolgot az én derék sógorommal, a jó Alviseal.

Ily módon járultak hozzá a legkülömbözőbb befolyások ahhoz, hogy ujabb összeütközést teremtsenek Carlsbergné és férje között, abban a perczben, midőn a bárónő oly kinos válságon ment keresztül, mely őt képtelenné tette az óvatosságra, a védelemre, sőt még a puszta megfigyelésre is. Később vajmi gyakran jutott eszébe ez a délelőtt, meg a legkülönbözőbb külső körülmények viharos forgataga, melyekről soha nem hitte volna, hogy ő maga, vagy Péter, vagy Olivier valamikor azokba belekeverődhetnek és amelyek ma mégis magukkal sodorták őt is, hogy aztán közvetve a két fiatal ember vesztét okozzák. Hogy Chézy dőrén tette tönkre önnönmagát a tőzsdén és hogy az a gaz Brion fel akarta használni ezt a bukást a szép Yvonne elcsábitására; hogy a fiatal asszony vonásról-vonásra hasonlitott Marsh elhunyt leányára és hogy ez a meglepő hasonlatosság annyira érdekelte a marionvillei nábobot, miként őt a legregényesebb és egyszersmind legpraktikusabb könyörületesség müvére birta; - hogy Verdiernek sikerült, megmérhetetlen becsű találmányt kieszelni és hogy ugyanaz a fentebb emlitett Marsh e találmány gyakorlati hasznát és horderejét a legbiztosabb módon iparkodott magának megszerezni, midőn unokahugát nőül adta a fiatal természettudósnak - hogy Andriana és Corancez lesték az alkalmat titkos, valószinütlennek tetsző házasságuk kihirdetésére; mindez csupa oly körülmény volt, mely az ő történetétől teljesen különvált és Ely sohase hitte volna, hogy mindez máskép mint közvetve, érdekelhetné őt. Pedig hát mind e felsorolt tények, akárcsak egy előre kieszelt összehatás, egyenként némikép belejátszottak abba a lépésbe, melyre ő most Corancez tanácsára elhatározta magát. És ép ez a lépés készitette elő ama erkölcsi tragédia váratlan és rettenetes kifejtését, melybe ő belesodortatott a nélkül, hogy előre látta volna a bonyodalomból vezető kiutat. Az egymástól oly teljesen elütő események e különös összejátszása, mely a hivő léleknek a legbensőbb igazságszolgáltatás megnyugtató bizonyságát adja, kábitó szédülés benyomását teszi arra, aki nem hisz és csupán a véletlen találkozás megdöbbentő, előre nem látható voltát konstatálja.

Oh hányszor kérdezte Ely magától, vajjon hogyan fejlődött volna az ő szerelmi szenvedélyének jövője, még Péternek Olivierrel való beszélgetése után is, ha ő aznap nem ment volna el a hajóra, hogy Yvonnenak az igért szolgálatot tegye, ha Andriana és Corancez házasságát nem tudatta volna a főherczeggel oly körülmények közt, melyek azt daczos kihivás szinében tüntették fel és lángra lobbantották ellene táplált haragját. Hiábavaló hypothesisek ezek, melyek mindazokkal, kik elég gyerekesek arra, hogy gondolatban ujra átélik életüket és azt ujra meg ujra elülről kezdik, kétszerte kinosan és keményen éreztetik a sors ellenállhatatlan utját.

Midőn Ely báróné Andriana levelét keztyűjébe göngyölgetve, a Helmholtz-villa felé vette utját, nem sejtette a közvetlen-közeli rettenetes jövőt. Igaz, hogy nem volt derűs kedvű; mert hisz öröm nem létezett többé rá nézve az életben, miután Pétertől el kellett válnia, még pedig ilyen kegyetlenül; hanem a bosszu keserű gyönyörében kéjelgett, melyet vajmi drágán meg kellett fizetnie.

Alig hogy hazatért, rögtön beüzent a herczeghez, ki soha sem reggelizett vele, vajjon szentelhet-e neki néhány perczet. Válaszul bevezették őt a vegymühelybe, a hova életében alig tette be háromszor a lábát. A tudományos mühely környezete közepett ott állt a Habsburg-család örököse nagy bőrköténybe burkolva, kis sapkával a fején, egy kovácskemencze előtt, melynek lángjainál saját megkérgesedett, összeégetett kezeivel készitett ki egy vasrudat.

Valamivel távolabb Verdier hasonló öltözetben villamos oszlopokkal babrált és a nagy termet, mely fölülről kapta a világosságot, csupa komplikált gép, titokzatos szerszám, laikusra nézve rejtélyes alakú eszköz töltötte meg. A két természettudós vonásain, kiket Ely mesterségük gyakorlásában lepett meg, az a figyelmes és higgadt arczkifejezés tükröződött, amelyet a kisérleti természettudomány kölcsönöz hiveinek. Megismerhető rajtuk a tárgyuknak való feltétlen meghódolás, a türelem, mit a természeti tünemények hosszu folyamata megkövetel, a várakozáshoz füződő teljes biztosság és mindama magasztos szellemi tulajdonság, melyeket az örök törvények folytonos szemlélése szül. De még a munka derüs nyugalmában is látszott, hogy valami lelki gyötrelem bántja a fiatal tudóst. Maga a herczeg pedig mintegy megifjodni látszott valami szokatlan vidámságban; de valami gonosz és rosszakaratu vidámságban, mit feleségének jelenléte még kegyetlenebbé fokozott. Gyülöletteljes czélzások rejlettek ama szavak leple alatt, melyekkel Elyt fogadta:

- Minek köszönhetjük az ön látogatását a mi pandämoniumunkban, kedves barátnőm? Első pillanatra valóban nem valami jóleső látványt nyujt ez. És mégis boldogabb az ember itt, mint másutt. A természettudomány egy jóleső tudatot kelt az emberben, az abszolut igazság tudatát. Egy jól megalapozott vegyi kisérletben nincs és nem lehet se hazugság, se csalódás. Ugy-e Verdier?

- Végtelenül örvendek, hogy fönséged igy gondolkodik, felelt a fiatal asszony, gunynyal viszonozva férje iróniáját. Minthogy ön annyira lelkesül az abszolut igazságért, remélem, kezemre fog járni, hogy igazságot szolgáltassak valakinek, akit kegyetlenül rágalmaztak, talán ön előtt is, fenséges uram, de mindenesetre Verdier ur előtt.

- Nem értem önt, felelt a főherczeg, kinek vonásai hirtelen elsötétedtek. Mi nem vagyunk világfiak és mi ketten, Verdier ur meg én, nem hiszünk semmiféle rágalomnak... Ha valakiről valamit elhiszünk, ugy mindenesetre vannak rá bizonyitékaink. Ugy-e Verdier?

E szavakkal a fiatal emberhez fordult, ki egy szót sem válaszolt. Ely báróné szavainak értelme a két férfi előtt ép oly tiszta és világos volt, mintha ő kimondotta volna Marsh kisasszony nevét és Verdier búskomor tekintete elárulta, mennyire szereti az amerikai leányt és mennyire fáj neki az a tudat, hogy többé nem becsülheti. E gyülölt érzelem ujbóli tapasztalása oly dühbe hozta a főherczeget, hogy parancsoló, durva hangon folytatta:

- Különben is, asszonyom, a mi perczeink meg vannak számlálva! A vegytani kisérletek nem várnak, azért nagyon lekötelezne, ha nem beszélne rejtélyekben.

- Engedelmeskedni fogok, felelt Carlsbergné és rövid leszek. Barátnőmtől, Marsh kisasszonytól megtudtam...

- Ah, ha ön azért jött ide, hogy arról az intrikus fehérszemélyről beszéljen, szakitotta őt félbe a főherczeg, ugy felesleges minden további beszélgetés.

- Fenséges Uram!... Verdier közelebb lépett... Az a gyalázó kifejezés, melylyel a főherczeg a fiatal leányt illette, egész valójában megremegtette.

- Nos? folytatta a főherczeg, Verdierhez fordulva, igen vagy nem? Van rá bizonyitékunk vagy nincs, hogy Bonaccorsinénak titkos légyottjai vannak a Juan-öböl egy kis nyaralójában? Igen vagy nem? Tudjuk-e, hogy ki a szeretője, kivel ott találkozik?... Igaz vagy nem, hogy miss Marsh oda szokta őt kisérni? Igen vagy nem? Ha önnek volna barátja, testvére, megengedné ön azt, hogy elvegyen egy olyan leányt, ki ilyen fajtáju kalandok meghittje és bünrészese?

- Ő semmiféle szerelmes kalandnak a bünrészese, szakitotta félbe Ely a herczeget leplezetlen felháborodással. Bonaccorsinénak nincs szeretője...

Aztán erélyes hangon hozzátette: Nem, Bonaccorsinénak nincs szeretője... Minthogy felhatalmazott rá, fenséges uram, hogy az igazat mondjam, hát hadd mondjam el részletesen a dolgot... E hó 14-én - érti uram - én magam, én, a ki itt ülök, tanuja voltam Rómában, a Fregoso palota kápolnájában Corancez Marius urral való egybekelésének és miss Marsh szintén tanuja volt az esküvőnek. Ők azt akarták - helyesen cselekedtek-e vagy nem, azt megitélni nem tartozik rám - hogy ez az esküvő titokban történjék... volt rá okuk. Most már nincs okuk rá és ime itt ez a levél, melyben Andriana arra kér, hogy tudassam fenségeddel hivatalosan az ő házasságát... Ebből láthatja Verdier ur - folytatta a fiatal emberhez fordulva - hogy Florence a legőszintébb, legbecsületesebb, legtisztább lelkü fiatal leányok egyike és hogy igazam volt, midőn azt mondottam, hogy gyalázatosan, kegyetlenül rágalmazták...

A főherczeg Andriana levele után nyult és elolvasta, aztán szó nélkül adta vissza nejének. Merőn nézett az arczába, azzal a büszke és átható tekintettel, mely a fejedelmek sajátsága és melynek parancsoló, fürkésző éle a lelkek mélyébe tud hatolni. És látta, hogy Ely nem hazudik; aztán Verdierre szegezte tekintetét, de most már a szemeiben villogó haragra mély szomoruság fátyla borult. Rá se hederitve többé Elyre, mintha már itt se volna, kérdőre vonta a fiatal embert, kit rendesen tegezett, amire a kor és a társadalmi állás különbsége feljogositotta; bár tanuk előtt kiméletből nem használta ezt a bizalmas megszólitást.

- Barátom, szólalt meg és rendesen oly érczes csengésü nyers hangja ellágyult, valld be az igazat, megbánod az elhatározásodat?

- Megbánom, hogy igaztalan voltam, felelt Verdier, kinek hangján szintén mély megilletődés rezgett át... az igaz, fenséges uram és boldog volnék, ha bocsánatot kérhetnék a fiatal hölgytől, kit annyira félre tudtam ismerni.

- Lesz rá alkalmad, hogy kinyerjed a bocsánatát, felelt a főherczeg. Biztos lehetsz benne... Mert az ő megbizásából jöttek ide... Ugy-e hogy igy van, asszonyom? kérdé Elyhez fordulva.

- Ugy van, felelt Ely.

- No látod... Nos hát, tette hozzá a részvét és durvaság sajátságos vegyitékével, most vizsgáld meg alaposan a szivedet; nyolcz napi meggondolási időd volt és világosan olvashattál bensődben. Szereted őt még?

- Szeretem őt, felelt Verdier egy kis szünet után...

- Tessék, még egy ember a csapdában, szólt a főherczeg vállát vonogatva; de a triviális durva kifejezést oly szomoru mosoly és oly mély sóhaj kisérte, mely jóvátette a szavaiban megnyilatkozó cynismust. Tehát boldogtalan ifju, ez az élet, melyet eddig együtt éltünk, e magasztos eszmékkel teli, tartalmas, szabad életmód nem elégit ki; meguntad ezt a férfias örömet: a felfedezések büszke lelkesedését, melyet itt hosszasan, gyönyörittasan, teljes tüdővel magunkba szivtunk?... Vissza akarsz térni abba a nyomorult társadalomba, melynek kellő értéke szerinti megbecsülésére tanitottalak; meg akarsz nősülni; el akarod hagyni ezt a csendes rejteket; hütlenül el akarsz pártolni a tudománytól; el akarod hagyni az uradat, barátodat.

- De fenséges uram, szakitotta őt félbe Verdier, dolgozhatok én itt tovább is mint nős ember.

- Ezzel az asszonynyal, soha, felelt a főherczeg szenvedélyes felindulás hangján, aztán vad haragra lobbanva folytatta:

- Soha... Ha már el kell válnunk, hát váljunk el hazugság és kétszinüség nélkül, hogy válásunk méltó legyen ahhoz, amit mi egymásban veszitünk... Te tudod azt jól, hogy ezzel a lánynyal való házasságod első feltétele az lesz, hogy az ő haramia nagybátyjának felfedezzed ezt a titkot, - e szavaknál az asztalon sorakozó villanyos gyüjtők egyikére csapott az öklével. Ne mondd, hogy meg fogod tagadni ezt a kivánságát, mert a találmány kettőnké; neked ajándékozom a részemet, hallod, neked adom!

Mert később az a nagy, gyáva szerelem, amit a szivedben tapasztalok, ugyis arra birna, hogy csupa gyengeségből is elárulnál... Meg akarlak óvni ettől a lelkifurdalástól... Vedd el azt az asszonyt, add el a mi találmányunkat annak az üzletgyártónak... Add el neki a tudományt!... Felhatalmazlak rá... De látni nem akarlak többé! Mert azt fogod neki eladni: a tudományt... Tedd meg, de tudd meg legalább, hogy mit tettél és tudd meg azt is, hogy midőn ezt teszed, te is ennek a korszaknak aljasságába sülyedsz, ebbe az óriási nagy egyetemes bünbe, melyet a dőrék czivilizácziónak neveznek... A te találmányaidból - mert te tovább is fogsz dolgozni és ezentul sem szünsz meg lángész lenni - a te uj urad milliókat fog kovácsolni, uj meg uj milliókat, ami a társadalom magasabb rétegeiben aljas fényüzést és buja vétkeket, az alsóbb osztályokban a nyomor szemétdombjait és az emberi rabszolgaság fokozódását jelenti... Oh ez a lány! milyen helyesen itéltem meg őt mindjárt első naptól fogva! Ez az ő müve... Ő megjelent és te nem tudtál ellentállni.

Ellentállni? Minek? Az ő mosolyának és tekintetének, melyeket másnak juttatott volna, ha te nem kerültél volna véletlenül utjába, - másnak, a legelső szép bajuszu és izmos testű hülyének... Nem tudtál ellentállni szép ruháinak és kápráztató fényűzésének. De minek is folytassam?... Egy óra mulva nála leszesz és vele együtt kedved szerint nevetni fogsz aztán öreg uradon, barátodon... Te nem tudod, hogy mi az, egy barát, egy barát, ki ugy szeret, mint a hogy én téged szeretlek... Majd meg fogod érteni egy nap, midőn be fogod látni, minő nagy különbség a között, amiről most lemondasz, az eszmék férfias közössége, a gondolatok fenséges meghittsége, meg ama élet, ama lealjasitó, megmérgezett élet között, amelybe most belépsz.

- Isten veled Verdier! A sajátságos férfi hangja végtelen keserűséggel és szomorusággal hangsulyozta e szót: Isten veled... - Te nőül fogod venni ezt a lányt, a szemedből olvasom;... tehát, ha igy áll a dolog, jobb lesz, ha többé nem látlak... Alapitsd meg a jövendő boldogságodat és szerezzél vagyont azzal, amit tőlem tanultál. Másutt is megtanultad volna; tehát kvittek vagyunk, mert neked köszönöm évek óta életem legszebb napjait. Azért megbocsátok!... Hanem ismétlem, nem akarlak többé látni; köztünk mindennek vége... A mi pedig önt illeti, asszonyom, - folytatta Elyhez fordulva, mig szemében engesztelhetetlen gyülölet sugara villant fel, önnek megigérem, hogy találkozni fogunk még!

XII.

Ezen fenyegetésre, bármily határozott szándékra valló, erélyes hangon ejtette is ki a főherczeg, a fiatal asszony nem sütötte le a szemeit. Ebből az imént lefolyt jelenetből, mely rá nézve oly félelmetes és végzetes volt, mivel a legigaztalanabb és legbosszuállóbb emberek egyikének gyülöletét vonta magára, csupán egy benyomás vésődött a lelkébe, mely nem állt semmi összefüggésben az ő személyes biztonságával.

Midőn hallotta a halálosan megsebesült barátság sóhaját elröppenni a főherczeg ajkairól, nagyon is világosan varázsolta lelke elé, hogy milyen párbeszéd folyhatott le a másik két jó barát, Péter és Olivier között.

Az imént elevenen érezte annak az érzelemnek a lüktetését, mely őket ellene való szoros szövetségben egyesitette: a boldogtalan férfi haragos fellázadását a nő és a szerelem iránt, meg azt az önkénytelen fellobbanó indulatot, mely őket arra ösztökéli, hogy a férfias barátság érzelmében menedéket keressenek, mint abban az egyetlen, erős várban, hol az a végzetes nő nem érheti őket utól.

Most látta a szerelem küzdelmét a barátsággal. Verdier szivében a szerelem maradt a győztes; ő a főherczegen csupán a tanitványnak mestere iránti, szeretetteljes ragaszkodásával, a lekötelezettnek pártfogója iránti odaadással csüggött, melyben a tisztelet és a hála érzelme összeolvadt; és aztán Verdier tisztelte azt a nőt, akit szeretett.

Minő más lett volna a magatartása, ha ő urának barátságát barátsággal viszonozta volna, mint Péter és Olivier esetében; különösen, ha ő is ugy itélte volna meg most Florencet, mint a hogy Péter itélt a kedveséről. Ez a hasonlatosság és ez az ellentét oly nyomasztó sulylyal nehezedett Ely lelkére, midőn elhagyta a vegymühelyt, hogy csekélyke megmaradt fizikai erejét teljesen felemésztette. Most már a másokért való cselekvés kényszeritő szüksége többé nem tartotta fenn benne a lelki erőt. Egyedül maradva önnönmagával, testileg és lelkileg rogyott össze, mint a hogy ez rendesen meg szokott történni tulheves indulatok után, melyeket a nagyon is felajzott lelki rázkódtatás visszahatása követ.

Alig hogy visszavonult a saját lakosztályába, oly rettenetes migraine verte le lábáról, mely a haldokló görcsös vonaglására hasonlitott; az ilyen fizikai válság tényleges haldoklás is, az idegrendszer haldoklása, melyet az akarat tulságos erőkifejtésre kényszeritett és mely aztán kimerülten kegyelemért könyörög.

Ely meg se kisérletté a küzdést; egy órakor lefeküdt, mint valami nagy beteg, miután táviratot menesztett ahhoz az egyetlen lényhez, kinek jelenlétét elviselhette e perczben, az egyetlenhez, kitől segitséget, támaszt remélt, az ő gyöngéd Brion Luizájához, az ő meghitt barátnőjéhez, kit az utolsó hetekben annyira mellőzött.

- Ez még az én barátnőm, mondogatta magában és az ő áldozatkész barátsága többet ér, mint az övék, mely csupán gyülöletből van összeszürve.

A kétségbeesett gyötrelem e végső válságában ő is a barátsághoz folyamodott hát. Csalódott ugyan, midőn azt hitte, hogy Brion Luizának hozzá való ragaszkodása áldozatrakészebb, mint Olivier Péter iránti, vagy a főherczegnek Verdier iránti szeretete. Hanem abban nem csalódott, midőn azt mondotta magában, hogy ez a ragaszkodás más természetű. Mert valóban a nők és a férfiak barátsága először is abban különbözik egymástól, hogy az utóbbiak majdnem mindig a szerelem halálos ellenségei, mig az előbbiek rendesen annak szolgálatkész szövetségesei. Ritka eset az, hogy egy barát jó szemmel nézze barátja kedvesét; holott a nő, még a legbecsületesebb is, ösztönszerű rokonszenvet érez barátnőjének kedvese iránt, föltéve, hogy az a szerető boldoggá teszi a barátnőjét.

Az onnan van, mert a nők nagyobbrészt szerelmesek magába a szerelembe, minden szerelembe, ép ugy a másokéba, mint a sajátéba. A férfi pedig egy sajátságos ösztönnek engedve, melyben az ős férfitermészet vad, szilaj zsarnoksága nyilatkozik meg, vagy csupán egyetlen szerelemmel tud megbarátkozni, azzal amit ő maga érez, vagy amit ő ébreszt egy nőben. Láttuk, hogy Brionné Hautefeuille irányában ugy viselkedett, mint a megtestesült jóindulat, még ama perczben is, midőn nyaralója kertjében Ely vallomását meghallgatva, könyörögve esedezett, hogy mondjon le erről az érzelemről. Amaz emlékezetes montecarlói est óta élénken érdeklődött a fiatal ember és annak gyengédsége, meg lelki indulatai iránt; még akkor is, midőn az aggódó szeretet lángoló ékesszólásával arra kérte barátnéját, hogy soha ne lássa viszont.

Később aztán, midőn Ely egész erejével átengedte magát szerelmének, Luiza visszavonult, eltünt; részint mert lelkifurdalás kinozta és nem akart szemtanuja lenni oly szerelmi kalandnak, melyben lelkiismerete nagy bünt látott; részint tapintatos diskréczióból, mert nem akart a szerelmeseknek utjokban lenni alkalmatlan bizalmasságával; részint szeméremből, a becsületes, erényes asszony elfogódott megrőkönyösödésével, melylyel az visszaretten a tiltott kéjek mámorától.

De e visszavonultságban, ez önkéntes elrejtőzésben Péter elleni ellenséges indulat legparányibb szikrája se pattant fel szivében. Gyengéd nőies képzelme egy perczig se szünt meg őt összeköttetésbe hozni barátnője szenvedélyes szerelmi regényével. Énjének sajátságos háttérbe szorulása és lélekcseréje, melynek következtében gondolatban Ely életét mindig ugy élte át, mint a saját magáét, tovább működött benne. - Különösen Olivier visszatérte óta még tökéletesebbé vált szivének azonositása kedves barátnője szivével. Az a montecarlói ebéd, midőn közvetlen közelében tudta Du Pratékat, oly izgatottságot keltett benne, mely szinte lázzá fokozódott és azóta egyre várta a testvéri szózatot, azt a könyörgő meghivást, hogy jöjjön el és ossza meg vele e szerelem küzdelmeit, szenvedéseit és kinjait, melynek boldogságáról mitsem akart tudni.

Azért Ely távirata, mely csak egy kis rosszullétet emlegetett, se meg nem lepte, se el nem ámitotta őt. Rögtön sejtette a végzetes katasztrófa bekövetkezését és még ugyanazon délelőtt folyamán ott volt a szerencsétlen asszony ágyánál és meghallgatta, leste, kicsikarta a szerencsétlen asszony vallomását. És hogy felszántsa azokat a nehéz könyeket, melyek a szeretett asszony arczáról leperegtek, hogy a kezében lázasan égő kis kéz forróságát enyhithesse, késznek nyilatkozott volna minden gyöngeségre; minden elnézésre, minden bünrészességre.

E bünrészesség első és legártatlanabb megnyilatkozását Ely a rettenetes csapás harmadnapján kivánta tőle; mert harminczhat óra hosszat a legrettenetesebb migraine gyötörte. Mint minden erős testszervezetű ember, Ely sem volt soha se félbeteg, sohasem gyengélkedett. Midőn végre elaludt és az a mély tompa álom nehezedett pilláira, mely az ilyen lelki rázkódtatásokat követni szokta, egészsége teljesen helyreállott. Másnap visszanyerte egész erélyét, egész akaraterejét; olyan volt ujra, mint ama nap előestéjén, mely boldogsága teljében rámérte az iszonyu csapást; csakhogy nem tudta, hogy mire forditsa az ismét visszanyert életerőt és egyre azon a kérdésen tünődött, melynek megválaszolásától egész további magaviselete függött. - Vajjon Péter Cannesban van-e még? Azt remélte, hogy a délután folyamán hozzá ellátogató vendégek közül egyik vagy másik révén megtud valamit. Hanem azok közül, kik ellátogattak hozzá, egyik se hozta szóba a fiatal embert és Ely nem érzett magában annyi lelki erőt, hogy ő maga ejtse ki a nevét.

Ugy érezte, mintha ajkairól e név szótagjai el nem röppenhetnének a nélkül, hogy egész arcza lángba ne boruljon és hogy benső felindulása rögtön ne tükröződjék vonásain. Pedig a délután folyamán csupa őszinte, jó barátnő kereste fel őt. Először is Marsh Florence, kinek szemeiből nyugodt, de mélyen átérzett öröm sugárzott és kinek szép gyöngyfogsorral ékes, duzzadó ajkain üde mosoly lebegett, midőn ezzel köszöntött be hozzá:

- Köszönetét jöttem mondani, kedves bárónő! Eljegyeztem magamat Verdier urral. Tudom, mennyivel tartozunk önnek és nem fogom felejteni soha. Nagybátyám arra kért, hogy mentsem ki őt önnél. Nagyon sok a dolga, hogy holnap a »Jennyn« utnak indulhassunk. A jegyesem velünk jön.

Megzavarhatta-e volna ezt a gyermeteg örömet, melynek ártatlan tisztasága fájdalmasan érintette, ama nehéz sóhajok egyikével, melyek szegény beteg szivét szétpattanásig dagasztották. Vagy sejtethette-e szenvedéseit a jó Andrianával, kinek arczán mosolyderüs verőfény ragyogott, mert az inas ma jelentette be először így: Corancez vicomtesse ő méltósága.

- Hát kérem - mesélte a velenczei nő - Alvise nagyon szépen viselte magát. Milyen gyerekes volt a mi aggódó rettegésünk. Ha mindjárt első nap szóltam volna neki, hát sok kellemetlenségtől és hercze-hurczától kiméltem volna meg magamat... Hanem - tette hozzá - én nem bánom meg azt a mi dőre regényünket. Szép emlék marad örökre. Én meg szegény Mariusnak ugy telebeszéltem a fejét, hogy most sincs még megnyugtatva... Pedig hát mit tehet most nekünk, kérdem én öntől?

Aztán Chézyékre került a sor; a fiatal asszony egész teste-lelke repesett a visszanyert vidámság életörömében; a férfi meglepő arisztokrata nagyképüséggel adta a jövendőbeli keleti lótenyésztő szerepét.

Amikor lovakról van szó, ennek a szegény Marshnak gyerekes fogalmai vannak; hanem ő olyan egy szerencsés ember. Ugyanabban a perczben, midőn abba a lótenyésztési vállalatba belefog, hát én vetődöm az utjába.

- Végre alkalmam lesz az amerikai nőket otthonukban megfigyelni, szólt Yvonne. Nagyon örvendek, hogy a valódi chicre fogom őket oktathatni.

Ely csak hallgatta e kedves, csicsergő madarakra emlékeztető párisi házaspárnak minden ellenséges indulatot lefegyverző csacsogását és örült annak, hogy beszélgetésük nem érintette azt a tárgyat, melyet ő annyira a szivén viselt... Hallgatta, mint beszélnek közel jövőbeni amerikai utjukról, oly könnyedséggel, mely ujra azt a benyomást tette rá, hogy ők ketten játéknak tekintik az életet; pedig hát mindketten rettenetes megpróbáltatáson mentek keresztül és egy cseppet se okultak rajta.

Ely megirigyelte tőlük ezt a szerencsés véralkatot, mely oly könnyen tud felejteni, uj életet kezdeni, uj illuziókat szőni.

De hát nem éppen ilyen a többinek sorsa, Marsh Verdier, Corancez jövője is? Mindnyájuknak csábitva int a tér, az idő, a jövő végtelensége; mint szabadjára eresztett bárkák siklanak tova az élet hatalmas folyamán, mely őket viszi lefelé a szabad oczeánba. Az ő sorsa pedig egy kis csónak, mely szűk folyamágba szorult bele és mely most egyszerre megállt, mert oly gát állja utját, melyen tul vizesések, örvény és viharok várnak rá.

Yvonnenak egy elejtett szava, mennyire örül annak, hogy végre lesz alkalma a Niagara zuhatagot láthatni, vitte Elyt e hasonlatra. - Ő ebben a képben, mint érzelmei magányos elszigeteltségének hű és igaz képében tetszelgett és az egymást követő látogatások ideje alatt tekintete minduntalan Luizát kereste; mintha ujra meg ujra meg akart volna győződni arról, hogy igen is van lelki felindultságának egy szemtanuja; van egy nő, aki képes őt megérteni, megszánni és érte cselekedni. Különösen pedig érte cselekedni. Mert a fülébe csengő és ajkáról elröppenő, többé-kevésbbé közömbös társalgás folyamán, egyre csak azon törte a fejét, vajjon Péter elutazott-e már, vagy nem. És mihelyt egyedül maradt Brionnéval, az volt az első kérdése, amely ajkairól elröppent:

- Hallottad, hogy mit meséltek? Most sem tudok többet, mint azelőtt. Vajjon itt van-e még Péter?... És ha itt van, mikor utazik el?... Oh Luiza...

Szava elakadt. Az a baráti szolgálat, melyre Luizát fel akarta kérni, olyan kényes természetű volt, hogy önmaga előtt restelte kimondani. Hanem a gyöngéd, finom lelkű asszony, akihez aggályaival fordult, elértette őt és érdeműl rótta fel neki ezt a habozást.

- Miért nem vallod be teljes bizalommal azt, amit gondolsz? Azt szeretnéd ugy-e, ha én megtudakolhatnám helyetted?

- De hogy fogsz majd hozzá? felelt Ely, meg se lepődve azon, hogy nagylelkű barátnője oly könnyen vállal magára oly megbizatást, mely jellemével, elveivel és józan gondolkozásával homlokegyenest ellenkezik.

Micsoda eredményre vezethet az, ha meg is tudja, vajjon Péter itt van-e még és vajjon hosszabb vagy rövidebb ideig fog-e itt tartózkodni? Nem volna ez a legjobb alkalom arra nézve, hogy Luiza az első vallomás perczeiben hangoztatott jó tanácsokat még erélyesebben ismételje? Carlsbergné és Hautefeuille között ezentul csupán feledés és örök hallgatás lehetséges; a viszontlátás annyi volna most, mintha egymást a legkinosabb és leghiábavalóbb kölcsönös magyarázatokra kárhoztatnák; és a kibékülés a pokol. Luiza mindezt nagyon jól tudta; hanem ugyanakkor tudta azt is, hogy ha Ely kivánságát teljesiti, akkor ezekben a szomoru, bágyadt, szeretett szemekben az öröm halvány sugara fog felgyulni és Ely kérdéseire csak annyit válaszolt:

- Hogyan? Nagyon egyszerüen. Egy félóra mulva tudni fogod, amit tudni akarsz. Nálad van az idegenek névjegyzéke?

- A hirlapok negyedik oldalán megleled. Minek az neked?

- Keresek valami ismerőst a Pálma szálloda vendégei közt. Pompás... Megvan... Nieulné. No és most csillapodjál le és várd meg a lehető legnyugodtabban az én visszatértemet.

Egy fél órával később, adott igéretéhez hiven, ujra betoppant a kis szalonba.

- Itt vannak még mindaketten és néhány nap mulva fognak csak elutazni. Du Pratné beteg. Kissé nehezemre esett, tette hozzá mosolyogva... Odaérkeztem. Kérdeztem, hogy ott van-e Nieulné és felküldtem hozzá a névjegyemet. Aztán megnéztem a vendégek névjegyzékét és a legközömbösebb hangon kérdezősködtem a titkárnál.

Azt mondtam:

- Azt hittem, hogy Du Prat a nejével már elutazott. Soká maradnak még itt? Ezzel a pár szóval mindent megtudtam.

- És te értem tetted ezt meg - szólt Ely, szeretetteljesen simogatva meg Luiza kezét. Oh, hogy szeretlek! Lám... ujra éledek. Viszont látom őt majd. Segédkezet fogsz nyujtani. Ugy-e igéred? Oh, kell, hogy vele még egyszer beszéljek, csak egyetlenegyszer, utoljára. Meg akarom neki mondani a valót; hadd tudja meg legalább, hogy szerettem, őszintén, szenvedélyesen, mélyen, igazán. Oh mert oly kinos az, hogy nem is tudom, mit gondol felőlem. Hogy mit gondol Hautefeuille Péter az ő kedveséről, kit néhány nappal ezelőtt még bálványozott, ki oly elérhetetlen magasan állott az ő becsülésében és ki egyszerre ily gyalázatba sülyedt...

Oh, tudta is a boldogtalan ifju, hogy mit gondol? Tudott is ő tisztán látni a lelkében egymást üző, hajszoló és követő ellenkező gondolatok és benyomások lázas forgatagában!

Tán lecsillapulhatott volna lelki vihara, ha rögtön távozhatott volna Cannesből. Ez volt az egyetlen lehetséges menekvés; mást nem is tehetett az után a szent fogadalom után, mit ő és Olivier esküvel erősitettek meg; el kellett volna mennie, a tér, az idő, az események válaszfalát kellett volna emelni köztük és e nő között, kit mindketten szerettek és kit barátságuk oltárán áldozatul akartak hozni.

Hanem hiábavaló a legerősebb akarat is; mit tehet felizgatott képzelmünkkel, szivünkkel, érzékeink zavaros örvényével szemben? Mi csak tetteink urai vagyunk. De nem vagyunk álmaink, vágyaink és megbánásunk urai. Ezek felébrednek bennünk, átmennek lelkünkbe, nagygyá nőnek.

Makacs rögeszmévé váló kisértés erejével elénk varázsolnak egy tekintetet, egy arczot, egy váll hattyubőrét, egy kebel idomait és ime a régi láz ujra lüktet izzó ereinkben... Az elhagyott kedves ime itt van ujra, magához csábit, vissza kiván és magához hódit. És ha ugyanabban a városban lakunk, ahol ő él; ha csupán egy negyedóra járás kivántatik meg ahhoz, hogy viszontlássuk: hát akkor bizony nagy hősiesség kell ahhoz, hogy a kisértésnek ellentálljunk.

Péter és Olivier érezték a mentő távozás szükségét és eltökélt szándékuk volt, hogy rögtön elutaznak. De egy előre nem látott akadály meggátolta ebbeli szándékuk kivitelében. Mert, mint a hogy a szálloda titkára mondotta volt Brion Luizának, Du Pratné valóban nagy beteg volt. Tulfeszitett idegei oly mély megrázkódtatást szenvedtek hogy alig tudott magához térni. Ideges szivbaja maradt hátra a lelki gyötrelem után, ugy, hogy mihelyt leszállt az ágyáról és talpra állt, a legkisebb mozdulatnál oly heves szivdobogást kapott, miként azt hitte, hogy meg kell fulnia és hogy halva rogy össze. Az orvos megfigyelés alá vette és megtiltotta, hogy néhány napon belül útnak induljon. Ilyen körülmények közt az ész azt parancsolta volna, hogy Hautefeuille maga utazzék el legalább. De ő nem tette. Nem tudta magát elhatározni, hogy Du Pratot egyedül hagyja Cannesban. Ürügyül azzal hozakodott elő, miként kötelessége megkivánja, hogy el ne hagyja barátját ily nehéz megpróbáltatás pillanatában. Hanem ha lelke mélyébe pillantott volna és őszintén vizsgálta volna ama kis rejteket, hová azok a gondolatok meghuzódnak, amelyeket önmagunk előtt restelünk: a be nem vallott számitások és az aljas önzések - cannesi tartózkodásának egészen más és sokkal kevésbé nemes indokaira akadt volna. Ámbár feltétlenül megbizott Olivier adott szavában, irtózott attól a puszta gondolattól is, hogy barátja egyedül maradjon abban a városban, hol Carlsberg Ely tartózkodik.

Mert noha hősiesen erőlködtek, hogy érintetlenül megóvják ezt a barátságot, mely oly kedves előttük; noha kölcsönös becsülésükben, gyöngéd ragaszkodásukban és szánalmukban menedéket kerestek; noha annyi szent és szép emlékben kerestek gyógyirt, noha férfias becsületük szolgált nekik pajzsúl: mégis közéjük furakodott az asszony és az asszonynyal együtt mindaz, amit annak végzetes befolyása belénk olt: az ösztönszerű féltékenység, a rettegő gyanakodás, a hallgatag lelki gyötrelem. Rövid időbe került csak, hogy mindketten megérezzék, mily mélyen hatolt testükbe ez az öldöklő méreg. És ők csakhamar meggyőződtek arról a sajátságos tényről, mely látszólag oly szörnyű, de valójában igen természetes, miként ez a szerelem, melynek barátságuk nevében halált esküdtek, most a legszorosabb kötelékekkel hozzá van füzve ehhez a barátságukhoz. Sem az egyik, sem a másik nem tudott ezentul a barátjára gondolni, rá se nézhetett, szavát se hallgathatta anélkül, hogy Ely képe rögtön fel ne támadjon előtte: a volt szerető képe, kit mindketten birtak.

Most ők voltak egy közös rögeszme révén annak az asszonynak rabjai, olyannyira, hogy ez a néhány napi négyszemközti együttlét a kettesben való dühöngő őrjöngés valóságos rohamává, kinos lelki válsággá fejlődött, mely még annál is kinosabb volt, mert igéretükhöz hiven mindaketten kerülték a szeretett nő nevének puszta kiejtését is.

De kellett is róla beszélniök, hogy tudják, miként mindketten rágondolnak!

Oh minő kinosak voltak azok a napok és e néhány rövid nap minő hosszú, minő véget nem érő örökkévalóságnak tünt fel előttök... Reggeli tíz óra felé találkoztak először az emlékezetes est óta Olivier szalonjában.

A ki hallotta volna, mint köszöntek egymásnak, mint tudakozódott Péter Berta hogyléte felől, mint tudósitja őt Olivier neje egészségi állapotáról és mint beszélgettek aztán mind a ketten a lapban olvasott ujdonságokról, az időről, meg arról, hogy miként töltsék a mai napot, az nem sejtette volna, hogy e mai viszontlátásuk mindkettejükre nézve nagy lelki rázkódtatással járt. Péter érezte, hogy barátja vizsga szemmel nézi, mig ő maga is fürkésző pillantásokkal igyekezett Olivier lelkében olvasni.

Mindegyikük szomju vágygyal óhajtotta rögtön kiolvasni a másiknak arczából, vajjon a másik is ugyanarra gondolt-e a válás rövid ideje alatt, a mi az ő lelkét eltöltötte. Ezt a kisértő, kinzó gondolatot egymás szeméből olvasták ki oly világosan, akárcsak öreg betükkel ott feketéllett volna egy papirlapon, mint az a rettenetes sor, mely Pétert egyszersmindenkorra mindenről felvilágositotta. A láthatatlan árny ott lebegett közöttük és ők hallgattak.

A nyitott ablakon pedig láthatták, hogy a sugaras, verőfényes, délszaki tavasz az eget most is azurkékbe vonja, az ösvényeket virágokkal boritja és a levegőt illatárral tölti meg. Egyikük azt inditványozta, hogy menjenek sétálni, abban a hiábavaló reményben, hogy a gyönyörű természet derűje lelkük sötétségébe is egy sugarat fog vetni. Hajdanában ugy szerettek együtt sétálgatni, hangosan szőve gondolataik fonalát, szellemileg és testileg lépést tartva egymással. El is indultak és tiz percz mulva megszakadt a beszélgetés fonala. Előleges megállapodás nélkül, ösztönszerüleg kerülték Cannes ama utczáit, hol ki voltak téve annak, hogy Elyvel, vagy körének valamelyik tagjával találkozhatnak; gondosan kerülték a Croisettet, az Antibes-utczát, meg a yachtok rakpartját. Sőt a Vallaris melletti kis fenyvest is kerülték, ahol Olivier megérkezésének napján beszélgettek róla. Nem mertek az Uria part közelébe kerülni, nehogy a Helmholtz-villa körvonalait kifehérleni lássák a pálmasor zöldjéből. Ama dombok hátán, melyek a California magaslat nyulványait képezik, egy elhagyatott ösvényre bukkantak, hová senki se járt ki, mert az éjszaki szél átzúg rajta; olyan vad rengeteg az, mely évek óta parczellánként eladó. És ide, e végtelen, látóhatár nélküli, sűrű vadonba vették utjukat, mint két megsebzett vadállat, mely egy és ugyanazon barlangban összebuvik.

Az ösvények oly keskenyekké szorultak itt össze, hogy nem haladhattak egymás mellett és ez örömmel üdvözölt ürügy volt arra nézve, hogy félbeszakitsák a beszélgetést.

A fák lehajló ágai meg-megcsapdosták az arczukat; tüskebokor tépte véresre a kezüket, mig végre eljutottak a hegyszakadék végén kibuggyanó forráshoz. Ott aztán leültek egy sziklatömbre, a magas páfránybokrok között. És a nagyvilág e kicsiny zugának regényes vadonsága, mely az előkelő város kapuinak szomszédságában, hangtalan magányban terűlt el, néhány perczre lecsillapitotta közös szenvedésüket.

A sűrű árnyékban felsarjadzott dús növényzet illatos hűs nedvessége a chámeanei erdőkre emlékeztette őket és ajkukon ujra megeredt a szó; felidézték a régvolt gyermekkort és a legködösebb multba vesző, bizalmas közös emlékeket. Szinte azt lehetett volna hinni, hogy érezve, miként barátságuk lassanként elapad és hervad, kétségbeesetten turkálják föl azt a pontot, a honnan felfakadt, hogy forrását ujra megnyissák.

Gyermekkorukról áttértek első ifjuságukra; az iskolai évekre, a háboru benyomásaira. Hanem a multba való elkalandozás közben is valami erőltetett mesterkéltség akasztotta meg érzelmeik őszinte megnyilatkozását. Mindketten nagyon is tisztában voltak azzal, hogy mostani társalgásukból, összehasonlitva ily fajtáju, azelőtti beszélgetéseikkel, hiányzik az a teljes lelki együttérzés, az a minden utógondolat nélküli érzelmi ömlengés, az a szivből fakadó fesztelen mesterkéletlenség, mely hajdan legjelentéktelenebb beszélgetésüknek is kimondhatlan bűbájt kölcsönzött.

Vajjon kevésbbé szeretik-e egymást most, mint akkor? Vajjon soha se lesz többé kölcsönös ragaszkodásuk ama régi boldogitó érzelemmé? Vajjon soha se fognak megszabadulni többé a keserűség e rettenetes, nyomasztó sulya alól.

Hanem a reggeli és délutáni séták alkalmával legalább nem volt lelki felindulásuknak más tanuja, mint ők maguk. És ha nem is közölték egymással minden gondolatukat; de legalább nem kellett egymás tekintetét kerülniök és nem voltak kénytelenek szinlelni.

De máskép állt a dolog az étkezések ideje alatt. A szalonban étkeztek, hogy Bertha is részt vehessen az ebédben. Eleintén lehetetlennek látszott, hogy mindazok után, ami a két barát és a fiatal asszony közt lefolyt, egész nyugodtan és közvetlenül fel lehessen venni a mindennapi bizalmasság fonalát. De a valóságban ez egész egyszerű és természetes.

Társnőjük iránti gyengéd tapintatból Olivier és Péter vidám beszélgetésekre kényszeritették magukat. Maga ez a kényszer is nehezükre esett. - Aztán még a leggondosabban fegyelmezett és ellenőrzött beszélgetés folyamán is esett egy-egy véletlen szó. Ez az elejtett szó vagy mondat elegendő volt arra, hogy mindegyiküknek eszébe jusson a másiknak Elyvel átélt szerelmi viszonya. Ha Olivier valami olaszországi dolgot emlegetett, Péter képzelme Rómába vette szárnyalását. Maga előtt látta Elyt, az ő szerelmes Elyjét, a tengeren töltött éjszaka kéjei közepett. Csakhogy most nem elébe, hanem Olivier elébe sietett. - Nem az ő karjaiba borult, hanem Oliviert ölelte szivéhez, Oliviert csókolta meg, Oliviernek engedte át magát és e visszapillantó féltékenység égő kinnal gyötörte.

Ha ő maga beszélgetés közben a legártatlanabbul czélzott a cannesi séták isteni szépségeire, rögtön észrevette, hogy barátja szemcsillaga oly lelki kin fellegétől homályosul, melyben saját szenvedésének képmására ismert. Olivier maga elé képzelte, mint siet Péter Ely elébe, mint zárja őt keblére, mint tapad ajka az ő ajkához. És a közös fájdalomban való együvé olvadás, a mily nagy gyötrelmet keltett a szivükben, egyszersmind beteges varázs vonzó erejét gyakorolta rájuk. Oh, hogy szerettek volna ilyenkor kölcsönös szerelmi regényük legtitkosabb részletei után tudakozódni; hogy szerettek volna mindent tudni, mindent hallani, hogy a legkisebb jelenet ujbóli felelevenitésének martyriumában kéjeleghessenek. Midőn négyszemközt beszélgettek, férfias méltóságuk egy utolsó fellobbanó szikrája meggátolta őket abban, hogy ily aljas vallomásokra vetemedjenek és ebéd idején, midőn Berta velük volt, rögtön másfelé terelték a beszélgetést, nehogy a fiatal asszonyt felizgassák. Hallották a szegény asszonyka szabálytalan, ziháló lélegzetét, mely felváltva igen rövid, szaggatott, néha igen mély és hosszu lélekzetvételekben nyilvánult, a mi a szivbaj könyörtelen jele és a közvetlen közelükben tapasztalt testi szenvedés tudata tetőpontra emelte izgatottságukat, Olivierben kinos megbánást, Péterben pedig mély szánalmat keltve, mely még inkább csökkentette ellenállási képességüket.

Igy multak a reggelek, igy a délutánok, igy az esték és ugy az egyik, mint a másik részint türelmetlen sóvárgással, részint aggódó rettegéssel várta azt a perczet, hogy visszavonulhasson, - türelmetlenül, mert a magány végre alkalmat adott nekik, hogy korlátlanul átengedjék magukat érzelmüknek, - rettegéssel, mert mihelyt maguk maradtak, rögtön érezték, hogy kölcsönös fogadalmuk nem csititotta le barátságuk és szerelmük tusáját. »Ne légy házasságtörő« azt parancsolja a biblia és a szentirás hozzá teszi azt is:

- Az, aki másnak a nejére sóvár szemmel néz, már házasságtörést követ el...

Csodálatos, mély értelmű mondat, mely egy rövid szóban kijelenti a gondolat és a tett, a sóvárgás és a birás erkölcsi azonosságát. A két barát sokkal gyengédebb és finomabb lelkülettel és sokkal érzékenyebb lelkiismerettel birt, sem hogy szégyenkezve be nem vallották volna, hogy mihelyt magukra maradtak, minden gondolatuk esküjük szenvedélyes megszegése volt.

Alig, hogy Péter távozott, Olivier ki-be járt a saját szobájából a felesége hálószobájába, beszélgetett vele, igyekezett neki szeretetteljes, gyengéd szavakkal hizelegni és küzdött a kisértés ellen, melyről tudta, hogy rögtön áldozatul fog neki esni. Aztán mihelyt visszavonult a szobájába, azonnal erőt vett rajta az, amit ő maga »kisértés«-nek nevezett és befonta, behálózta, hatalmába keritette őt. Valamennyi római emléke felelevenedett lelkében. Maga előtt látta Elyt, de nem azt a kaczér, gőgös Elyt, akivel ő még akkor is durváskodott, mikor megkivánta, kit még akkor is gyülölt, midőn szerette, mert kétségbeesetten tapasztalta, hogy soha se fogja birni a szivét; hanem ezt a mostani Elyt, ezt, akit oly gyöngédnek, oly őszintének, oly szenvedélyesnek tapasztalt, kinek lelke épp oly csodaszép, mint a teste, és aki a szerelem, a rajongó őrjöngés, észbontó lázában szárnyalt feléje.

Hangosan szólt hozzá, esedezett, könyörgött előtte mint valami őrült. Saját hangjának csengésére felocsúdott lidércznyomáshoz hasonlitó álmából. Rettegve érezte e gyerekesség dőreségét, e gyáva sóvárgás bünös voltát. Barátjára gondolt és azt mondogatta magában: - Ha ő tudná!

Szeretett volna bocsánatot kérni tőle, amiért nem tudja kitépni szivéből Ely iránti szerelmét, bocsánatot azért, hogy tőle becsületszavát vette, a mit nem lett volna szabad elfogadnia. Ő tudta, hogy ugyane perczben Péter is ugyane szenvedés alatt roskadozik és ez már több, mint igazságtalanság. Vértanuságának ilyen pillanataiban Olivier szivét és lelkét egyetlen gondolat bántotta: vajjon ne menjen-e Péterhez és ne mondja-e meg neki:

- Te szereted őt, ő szeret téged!... Maradj nála és felejts el engem!

Hanem e magasztos nagylelküség sugallatával szemben ép oly elvitázhatatlan bizonyossággal érezte azt, hogy Péter nemet fog mondani; meg azt is, hogy az ő nagylelkűsége nem őszinte; és megdöbbenéssel párosult szégyenérzettel győződött meg arról, hogy mindennek daczára öröme telik abban; vad, gyalázatos, förtelmes egy öröm, de mégiscsak öröm - hogy Ely, ha már nem is az ő kedvese, barátjának szeretője se lehet soha.

Kegyetlen órák! Hanem azok az órák, miket Péter átélt, ugyanily gyötrelemmel voltak terhesek. Ő is, mihelyt egyedül maradt, küzködött az ellen, hogy Elyre gondoljon; de a küzködés közepett már is hozzá kalandozott a lelke. Azzal akarta elkergetni azt a képet, hogy vele szembesitette barátja alakját és ezzel aztán kezdetét vette a válság. Azt mondotta magában, hogy Olivier volt ennek az asszonynak a szeretője és ez a tény, melyről tudta, hogy igaz, hogy a legelvitázhatatlanabb, a legteljesebb valóság, befészkelődött agyába és ránehezedett mint valami erős kéz, mely koponyáját összeszoritotta és többé el nem bocsátotta karmai közül.

Mig Olivier római kedvesét átszellemülten, megnemesitve, átalakulva látta maga előtt, ama szerelem dicsfényében, melyet Péter keltett benne, addig Péter az ő szerelmének gyengéd, szelid Elyjét ezentul olyannak látta csak, a minőnek Olivier leirta, anélkül, hogy megnevezte volna. Kaczér, bünbe sülyedt nőnek képzelte ki ugyanazon szép vonások álarcza alá rejtőzködik, melyekben ő eddig oly szentül bizott.

Azt mondotta magának, hogy volt neki már előbb is két szeretője; az egyik abban az időben, midőn Olivier kedvese volt, a másik meg annak előtte. Olivier, Péter, meg az a kettő, ez már négy és kétségkivül voltak még mások is, akikről ő nem tudott. Ama gondolat, hogy az az asszony, kinek lelki szűziességét ő vélte birni, házasságtörésről házasságtörésre sülyedt, hogy annyi galád kaland mocskától szennyezetten jutott hozzá, majd megőrjitette.

Üde szerelmi idylljének, mámoritó édességű regényének minden jelenete bemocskolódott, lealjasodott, förtelembe sülyedt. Ely szerelmében nem látott többé semmi mást, mint a hiuságában sértett nagyuri delnő aljas számitását, ki őt tőrbe csalta. Olyankor kinyitotta azt a fiókot, hol eltünt édes boldogságának ereklyéit őrizte és kivette azt a szivarkadobozt, a mit Monte-Carlóban oly édes izgatottsággal magához váltott. E szláv eredetü drágaság megpillantása égő kinnal marczangolta a lelkét, eszébe juttatva barátjának egy megjegyzését, mely a vallaresi fenyvesben röppent el ajkairól.

- Voltak szeretői már előttem is; legalább egy, akiről tudok, egy orosz, aki Plevnánál esett el.

Bizonyára e szeretője adta neki ezt a kis csecsebecsét, melyet ő, szegény, oly kegyeletteljes imádattal, oly mély megilletődéssel őrzött. Ez a gondolat oly megalázó volt, hogy Péter reszketett méltatlankodó felháborodásában. Aztán a fiók egy másik sarkában kedvesének leveleire akadt, melyeknek megsemmisitésére nem volt elég lelki ereje. És akkor aztán eszébe jutott Olivier egyik-másik szava, midőn azt állitotta, sőt esküvel is erősitette, hogy Ely vele, Péterrel, szemben őszinte volt, hogy őt igazán szerette. Nem-e bizonyitotta édes, mámoritó bizalmasságuk minden részlete azt, hogy Oliviernek igaza volt? Lehetséges-e, hogy hazugság lett volna egész magaviselete a hajón, Genuában és szerelmük sok-sok édes óráiban?

A viszontlátás utáni égő sóvárgás ébredt föl Péter lelkében. Ugy érezte, mintha lelki gyötrelme lecsillapulna, ha beszélhetne vele, ha kérdőre vonhatná, ha megérthetné cselekvését. Elgondolta, hogy minő kérdéseket intézne hozzá, hogy Ely mit felelne azokra és hallani vélte a hangját... Egész ereje ellankadt, szertefoszlott; a szomjas epedés fullasztó szenvedélye elaljasodott érzéki sóvárgássá vált, melynek érzékiségét a megvetés még élesebbre szitotta.

Ilyenkor aztán Péter önmaga ellen lázadt fel. Visszahozta emlékébe fogadalmát, meg hogy mivel tartozik saját becsületének és barátja szeretetének. Mert szent igaz volt mindaz, a mit nagylelkű önfeláldozása perczében mondott... Érezte, hogy igaz. Ha viszontlátja a kedvesét, Oliviert nem láthatja viszont. Már-már az a zavaros benyomás kezdett lelkében derengeni, hogy mindkettőjüket gyülöli. Mert annyit szenved barátjától kedvese miatt és kedvesétől barátja miatt! De végre győzött a becsület; a lemondás határozott szándéka meggyökeredzett benne és erőszakosan magára parancsolva a hidegvért, azt mondta magában:

- Nagy a megpróbáltatás. De csak egy ideig fog tartani... Távol innen meg fogok gyógyulni.

Öt nap óta tartott már ez a furcsa kedélyállapot, midőn egyszerre két egymást nyomban követő és egymásból folyó esemény döntő befolyása siettette a tragikus helyzet még tragikusabb kifejtését.

E két esemény egyike a ravasz és kedélyes Corancez látogatása volt, mit Péter különben jogosan elvárhatott. Hogy a közeledés megkisértésének elejét vegye, a fiatal ember egyszer s mindenkorra eltagadtatta magát bárki elől, a ki őt netán keresné. Hanem Corancez ama emberek egyike volt, kik azzal a ritka tehetséggel vannak megáldva, hogy a legszigorubb tilalmakat is kijátsszák és a hatodik nap reggelén, ugyanoly sugaras, verőfényes reggelen, mint amilyen az volt, midőn először indultak a »Jenny« meglátogatására, megjelent Hautefeuille szobájának küszöbén, szokott szegfűcsokrával a gomblyukában, mosolylyal ajkán, az egészség biborával arczán, szemeiben az életöröm sugaras ragyogásával. Halántékán egy kis fekete tapasz arra vallott, hogy tegnap vagy tegnapelőtt erős sérülést szenvedhetett, melynek kékes daganata még most is meglátszott. Hanem e kellemetlen eset hátramaradt jele egy cseppet se homályositotta el arczának szokott vidám derüségét.

- Ez a kis bibi, szólt Corancez, miután kedélyesen mentegetődzött makacs alkalmatlankodása miatt, szeretnéd tudni, hogy mi ez a kis bibi? Hát tudd meg, ez sok ezer más között Corancez jó szerencséjének ujabb bizonyitéka. Pro primo azt mutatja, hogy Lagumina abbé kenetteljes szónoklata daczára ez egyszer a franczia lefőzte az olaszt... Pro secundo egy kis orgyilkossági kisérlet bizonyitéka ez, melyet az én derék, kedves sógoruram szerény személyemen megkisérlett, semmi egyéb.

- Remélem, nem beszélsz komolyan, szólt Hautefeuille.

- De igen, barátom, nagyon is komolyan; csakhogy a csillagokban meg vagyon irva, hogy az én meggyilkoltatásom vigjáték lesz. Ugy látszik én nem vagyok drámára teremtve... Hát először is meg kell mondanom, hogy házasságunk öt nap óta ki van hirdetve... Ez szolgáljon egyszersmind magyarázatául annak, hogy ennyi ideig nem láttál. Köteles bemutatási látogatásokat kellett tennem az összes fenségeknél és lordoknál, kik Cannest ez idő szerint lakják. Mindenütt persze nagy meglepetés és rokonszenves fogadtatás... »Titkos házasság?« »De hát mért?« Andriana az én tanácsomra valami régi fogadalmat adott ürügyül. »De ez igazán eredeti, ez érdekes, ez kedves!« Sőt kelleténél is fényesebb sikert arattunk, különösen Alvisenél. Ő egyetlenegyet vetett csak szemünkre; azt, hogy mért titkoltuk előtte szerelmünket és hogy tehettük fel róla, miként ő képes lenne nővére boldogságának utját állani. És »kedves öcsém« ide, »kedves öcsém« oda, nem is lehetett más szót hallani az ajkáról. Csakhogy mi, provencebeli emberek, nagyon jártasak vagyunk az ilyen boszuművekben, ha olaszokról, corsikaiakról vagy sardiniaiakról van szó és én folyton azt kérdeztem magamtól: Mikor kapom meg a késszurást? - Különben meggondolatlanság volt tőle, hogy ilyen gyorsan neki látott... Nem ismered, kérlek, azt a hires adomát arról az egyszeri emberről, ki mikor mellette elhurczoltak egy szegény ördögöt az akasztófára, azt mondotta:

- Ime, itt van egy ember, aki rosszul számitott. Igy járnak a gyilkosok mind és különben Alvise nem is számitott oly rosszul. Mert ki az ördögbe gyanusitotta volna valaha Navagero Alvise grófot azzal, hogy ő tette el láb alól az ő bizalmas barátját, nővére férjét... Különben mondtam már neked, hogy Machiavelli idejéből való, de modern mezbe öltözött, uri ember... Itélj magad... Elég az hozzá, én éber figyelemmel kisértem őt és vigyáztam magamra... Körülbelül két napja, ilyen időtájban, az én emberem egy biczikli-kirándulást proponál... Látod-e már Borgiát, aki jövendőbeli áldozatával az országuton végig kerékpározik? Ez az érdekes látvány nekem tartatott fönn. Megyünk hát gyorsan, mint a szélvész, a vallaresi fennsík mentén emelkedő sziklazátonyon, mely egyik oldalán hirtelen alámeredekül, midőn egyszerre érzem, hogy a gép megroppan alattam és engem 20 méternyi távolságra tovalódit; de szerencsére a jó oldalra, nem az árok oldalára... Onnan ez a kis bibi... Nem haltam meg! Oly kevéssé voltam halott, hogy utitársam arczán valami sajátságos kifejezést vettem észre, mely gondolkodóba ejtett és azt a véleményt keltette bennem, hogy az esemény prózai volta daczára ennek az én balesetemnek tán tizenhatodik századbeli mellékize lehet... Navagero kocsiért fut, hogy hazavitessen... Mihelyt egyedül maradtam, odavonszoltam magamat az én bicziklim földön heverő romjaihoz és meggyőződtem róla, hogy egy ügyes, szakavatott kéz vékonyra fűrészelt és ráspolt két aczéllemezt - majd megmutatom, hol. - Pompásan volt kieszelve, ugy hogy félórai gyors kerékpározás után az egésznek tönkre kellett mennie - velem együtt.

- És te nem csukattad el azt a haramiát? kérdé Hautefeuille.

- Nem vagyok barátja a családi botránynak, folytatta Corancez, ki szép lassan, kiszámitott halogatással akarta növelni a csattanós kifejlés érdekességét. - És aztán az én emberem azzal állt volna elő, hogy ő neki ebben abszolute nincsen semmi része. És mivel bizonyitottam volna? Csakhogy most már kinyitottam a másik szememet is; mert sejtettem, hogy nemsokára ujabb kisérletet fog tenni. Tegnap este, amint ebédnek idején hazamegyek a feleségemhez, ott láttam az én derék sógoromat, olyan ragyogó szemekkel és oly benső megelégedettségtől sugárzó arczczal, hogy rögtön mondtam magamban:

- Ma estére tehát?

- Hogy miért villant az eszembe rögtön VI. Sándor pápa és az a megmérgezett bor, amit ivott? Azt nem magyarázom meg neked, azt meg kellett szimatolnom, mint a vadászkutyáknak a vad nyomát... Tudnod kell ugyanis, hogy Andriana csak vizet iszik, Alvise sógorom pedig csak whiskyt és szódát... Mikor az asztalnál ülünk, azt mondom, amidőn meg akarja tölteni a poharamat, »ma veled tartok, Alvise... Adj egy kortyot a te whiskydből«. »All right« feleli ő. Egy velenczei ember kezétől angol módra megmérgeztetni, az sem mindennapi dolog... Látva azt, hogy őt a borivás elleni tiltakozás egész hidegen hagyja, azt hittem már, hogy csalódtam... Hanem mikor nagyon kezdett dicsérni egy portert, a mit Lord Herberttől kapott, rögtön alapos gyanum támadt, hogy ez lesz bizonyára ama folyadék, a melyhez nem szabad hozzányulni... Nem akartam belőle inni... Navagero unszol... Odanyujtom a poharamat, hogy töltse meg hát és megszagolom...

- Minő furcsa szaga van, mondom nyugodtan. Ennek a bornak valami baja van!

- Tán megromlott ez az egy palaczk, felel Navagero, ki kell önteni... Hangján, arczkifejezésén, tekintetén észrevettem, hogy megfogtam...

Nem szóltam egy szót se. De abban a perczben, midőn a felszolgáló maître d’hôtel el akarja előlem venni a poharat, ráteszem a kezemet és kérek egy kis palaczkot. »Vegyileg meg akarom vizsgáltatni ezt a portert, mondom a legtermészetesebb egykedvüséggel. Azt állitják, hogy az angolok számára készült porterben egy csepp szőlőnedv sincs. Kiváncsi vagyok rá, vajjon igaz-e? Hozzanak nekem egy kis palaczkot. A legnagyobb hidegvérrel betöltöm a bort, bedugaszolom a kis parányi palaczkocskát és zsebrevágom... Láttad volna az én tisztelt sógorom fizimiskáját... Aznap este kölcsönös, hosszabb értekezésünk volt, melynek folyamán négyszemközt egész barátságos és békés uton elhatároztuk, hogy nem fogom őt feljelenteni, hanem hogy ő még ma este elutazik Velenczébe, kap egy tisztességes évjáradékot, lakhatja az ősi palotáját és biztositlak, hogy nem fog harmadszor az életem ellen törni... Minden eshetőségre számitva azonban, értésére adtam, hogy megvizsgáltattam a bort - mellesleg emlitve, egy jó adag strychnint kevert bele - és hogy a vegyelemzésről szóló okiratot, melyet két példányban állittattam ki, biztos helyen őriztetem... Az egyiket Carlsbergné szives őrizetére biztam... itt a másik; akarod magadra vállalni?

- Szivesen, felelt Péter, a papir után nyulva, mit Corancez odanyujtott.

Ilyen nagy a szenvedély hatalma! Ebben az egész érdekes elbeszélésben, melynek titkát Corancez rá bizta, Ely báróné futólag kiejtett neve jobban inditotta meg és izgatta föl Pétert, mint az egész, a mit hallott. Ugy érezte, mintha Corancez Carlsbergné nevének emlitésénél vizsga tekintetet vetett volna rá. És azt mondotta magában: »Vajjon üzenetet hoz ő tőle?« Üzenetet? Nem. Ely nem az az asszony, aki egy Corancezt szemelne ki postillon d’amournak. De Péter Corancezt olyan embernek ismerte, ki a maga jószántából is vállalkozik a kibékitő szerepére. Ő az előtte való nap estéjén Elynél volt, hogy azon melegen feltálalja neki ugyanezt a titkot és hogy ugyanerre a szolgálatra felkérje. Ott természetesen szóba hozta Hautefeuillet és megszimatolta az összezördülést. Az a furcsa ember kegyelettel páros igaz ragaszkodással viseltetett Péter iránt, Ely bárónénak pedig hálás, gyöngéd köszönettel tartozott és megfeledkezve saját históriájáról, melyre pedig nem kevéssé volt büszke, azonnal a fejébe vette, hogy kibékiti a szerelmeseket. Persze furfangossága mellett se sejthette meg azt a drámát, mely a két lény között játszódik le. Hisz ő oly boldogoknak, oly szerelmeseknek látta őket. Azt hitte, miként ha Péter megtudja, hogy Ely búsúl, az elegendő lesz arra, hogy bűnbánva térjen vissza lábaihoz.

- Régóta nem voltál már Carlsbergnénél? kérdezte Pétertől, miután az iménti történetet a hozzá füzött szerény széljegyzetekkel együtt szerencsésen befejezte.

- Néhány nap óta, felelt Hautefeuille, kinek szivét ez az egyszerű kérdés megremegtette.

Ha szigoruan hű akart volna maradni adott szavához, elejét kellett volna venni annak, hogy barátja ezt a tárgyat tovább feszegesse, hanem ő épp ellenkezőleg cselekedett, amennyiben meg nem állhatta, hogy hozzá ne tegye:

- Miért kérded?

- Csak úgy; tőled akartam kérdezni, hogy mit tartasz róla, mert engem aggaszt az egészségi állapota. Bájos volt tegnap is, mint mindig; de ideges, izgatott és szomorú. Attól félek, hogy házas élete mindig rosszabbra fordul és hogy most az a szörnyeteg, az a főherczeg, még rosszabbul bánik vele, annyival is inkább, mert a báróné birta rá Verdiert, hogy vegye el miss Marshot! Micsoda, te erről mit se tudsz? Marsh Dickie barátunk, a »Jenny« tulajdonosa keletre utazott el és magával vitte Chézyéket, unokahugát és az imént emlegetett Verdiert. Képzelheted, milyen dühös a főherczeg!

- Azt hiszed hát, hogy most ujra rosszul bánik a szegény asszonynyal? kérdé Péter.

- Nem hiszem! Biztos vagyok benne! Menj el hozzá, örülni fog a látogatásodnak. Biztositlak, hogy téged nagyon megkedvelt és fogadni mernék, hogy rád gondolt, midőn azt mondta, hogy jó barátjai mind elhagyják.

Ely tehát boldogtalan. Corancez szavain keresztül hallani vélte ama sóhaj visszhangját, mely a hőn szeretett ajkakról feltört és látni vélte az elhagyott szerető bánatos és epedő tekintetét... És még az imádott nővel való futólagos szellemi érintkezés is oly mélyen izgatta fel a lelkét, hogy Olivier is, ki őt Corancez távozása után nem sokára felkereste, észrevette barátja fokozott lelki küzködését és rosszat gyanitva kérdezte:

- Corancezzel találkoztam; épp a szálloda kapuján jött ki. Itt volt nálad? Fogadtad?

- Hosszabb ideig időzött nálam, felelt Péter.

És aztán részletesen, apróra elmondta azt a két gyilkossági kisérletet, melynek Andriana férje nagyon könnyen eshetett volna áldozatul.

- Azt kapta meg, a mit megérdemelt, felelt Olivier. Hisz tudod, mi az én véleményem róla és a házasságáról... És másról nem esett szó?

Aztán rövid hallgatás után ujból kérdezte:

- Nem szólt semmit róla, már tudod kiről?

- De igen szólt.

- És az rosszul esett neked?

- Rosszul esett.

A két barát egymással szembe nézett. Hat nap óta ma czéloztak először hangosan közös töprenkedésük és gondolataik folyton előttük lebegő tárgyára. Olivier habozni látszott, mintha az, amit mondani készül, tulhaladná az erejét. Aztán tompa hangon szólalt meg:

- Hallgass meg, kedves Péter, te nagyon boldogtalan vagy! Ez igy nem mehet tovább. Én holnapután utazom. Berta majdnem teljesen felgyógyult már, az orvos megengedte, sőt tanácsolta is, hogy térjen vissza Párisba... Várj még negyvennyolcz óra hosszat... Ha majd nem leszek itt, térj vissza hozzá. Visszaadom a lekötött szavadat. Nem fogom látni, nem fogom tudni. A mi elmult, az elmult... Te jobban szereted őt, mint engem. Élvezd végig azt a szerelmet az utolsó cseppig.

- Csalódol Olivier! Igaz, hogy szenvedek! Nem tagadom. De nem ez az elhatározásom okozza a szenvedésemet. Ezt egy perczig sem bántam meg. Nem. Az fáj nekem, amit most tudok. De most már tudom, még pedig örökre... Ilyen körülmények közt vissza térni hozzá, rosszabb volna a pokolnál. Nem! Becsületszavamat adtam, meg is tartom. És ha azt mondod, hogy jobban szeretem őt, mint téged, ugy nézz a szemembe!

Fényes könyek homályositották el nyilt tekintetű szemét, midőn igy szólt és nehéz cseppekben peregtek végig orczáin. És ép oly keserű könyek fakadtak fel Olivier szivéből és tolultak az ő szemébe is, midőn látta, hogy barátja mennyit szenved. Néhány perczig igy álltak mozdulatlanul és a hosszu hallgatás után fájdalmuk kölcsönös kitörése ismét közelebb hozta lelkeiket egymáshoz és még szorosabbra füzte a lelki rokonságot. Egy és ugyanazon szeretetteljes szánalom nemes felgerjedése vitte rá Oliviert arra, hogy feloldja Pétert adott szava alól és Pétert, hogy vonakodjék a tett eskü alóli feloldástól. Mindegyikük régen megszánta a másikát és érezte, hogy az a másik is mély részvétet érez iránta.

A hajdani testi-lelki barátság ujra fellángolt bennük egész erejével és ez az érzelem oly mély megilletődéssel töltötte el egész valójukat, hogy ismét győzedelmeskedett a szerelem felett. Péter törölte le először a könyeit és ugyanazon a szilárd hangon, melylyel annak idején kijelentette szent fogadalmát, most is megszólalt:

- Holnapután veled utazom és nem fog nagy áldozatomba kerülni. Lehetetlen volna a maradásom. Azt nem teszem meg neked, nem teszem meg nekünk.

- Oh, barátom, uj életre keltesz. Itt hagytalak volna zokszó, szemrehányás nélkül. Mert az iménti ajánlatom őszinte volt. Hanem nagyon kemény lett volna a megpróbáltatás. Ugy hiszem, belehaltam volna.

E beszélgetés kifolyásaképen sajátságos nyugodt és édes, sőt mondhatni boldog délutánt és estét töltöttek együtt. A lelki betegségeknél, valamint a testi bajoknál is tapasztalhatók ilyen lábbadozási órák: a bágyadt megenyhülés órái, a midőn ugy érezzük, mintha uj életre ébrednénk, ámbár még igen gyengék vagyunk és ugy tűnik föl előttünk, mintha csupa seb boritaná a testünket.

Az ujjászületés - bár szenvedéssel teli és lehelletszerü megujhodás, de mégis csak megujhodás - érzetét növelte meg egy másik mellettük végbemenő, tisztán testi lábbadozás, Berta felgyógyulása. Vajjon micsoda könyörületes hazugság ámitotta és gyógyitotta őt meg? Elég az hozzá, hogy a fiatal asszony járt-kelt és oly szemmellátható boldogság kifejezésével arczán tette meg közeli elutazásuk apró-cseprő előkészületeit, hogy szokott merevsége teljesen felolvadt a közeli elutazás fölötti örömében. Azonkivül maga is szenvedett volt és az a néhány napi gyötrelem elég volt arra, hogy asszonyi lelke, mely oly soká szunnyadt benne, végre felébredjen. Feltette magában, hogy meg fogja nyerni férje szerelmét, hogy ki fogja azt érdemelni... Az ilyen törekvés mélyen hatja meg azt a férfit, ki méltányolni tudja ennek értékét; mert oh hisz e törekvés a nő részéről annyi megalázkodást, annyi odaadó gyöngédséget tételez fel... Oly kemény, nehéz feladat ez egy fiatal asszonyra nézve; olyannyira ellenkezik ösztönszerű büszkeségével az, hogy kolduljon a férfi szerelméért, hogy küzdjön érte, hogy kicsikarja és meghóditsa; oly fájó tudat az, hogy csak azért szeretik, mert szeret és nem, mert szerettetik.

Olivier sokkal finomabb lelkű férfi volt, semhogy ne érezte volna e szeretet finom árnyalatát. Egészen átengedte magát annak a sajátságos benyomásnak, amit a férfi érez, midőn egy asszony miatt szenvedve, egy más asszonynál akad ama gyengédségre és dédelgető szeretetre, amelynek becsét megismerni saját boldogtalan szerelme révén tanulta. Oly gyengéd mosolylyal tekintett nejére, mint ahogy egybekelésük óta még soha és vidámsága is félig-meddig visszatért. Nem-e Péter műve ez, nem-e annak a nagy áldozatnak a váltságdija, melynek fogadalmát ujra megerősitette. Szóval ama röpke pillanatok egyike volt ez, amelyek hatalmas rendkivüli lelki válságok küszöbén mindig beállanak és a melyeknek hazug, derűs verőfénye később ujra eszünkbe jut, hogy meglepődve megremegjünk. Mi sem bizonyitja ennél világosabban, hogy egész életünk álom, egy felsőbb hatalom bennünk megnyilatkozó játéka, mely oda vezérel bennünket, a hová mennünk kell, a nélkül, hogy a ma valaha előre láthatná a holnapot. A veszély közelg, itt van.

Sorsunk kovácsai mellettünk vannak; ők is élnek; ők is lélegzenek és nem is sejtik, minő munkára vannak hivatva. Véletlen, végzet, gondviselés? Mi a te megoldásod, kikerülhetetlen rejtélye a sorsnak?

Corancez látogatása egy pénteki napra esett. A Cannesből való elutazás vasárnapra volt kitüzve. Szombaton reggel tizenegy óra felé, midőn Hautefeuille a ruháit rakosgatta, ajtaján kopogtatás hallatszott és ő összerezzent. Ámbár elhatározása mélyen gyökerezett lelkében, önkéntelenül még se tilthatta el a szivének, hogy ne várjon. Várjon? Ugyan mire? Ő maga se tudta volna megmondani. Hanem egy öntudatlan és ellenállhatatlan benső hang azt sugallta neki, hogy Ely nem hagyja őt távozni, a nélkül, hogy megkisérlette volna a viszontlátást. Pedig a mióta levelét felbontatlanul küldte vissza, a fiatal asszony nem adott semmi életjelt. Corancezt sem ő küldte, az saját jószántából jött. És a fiatal embert mégis az ideges látnoki látóképesség aggódó nyugtalansága fogta el, mely előre sejti, előre látja, kitalálja a közelgő eseményt és midőn a kopogtatásra az ismeretlen látogatónak azt válaszolta, »szabad«, hangja reszketett. Tudta, hogy ez a látogató, bárki legyen az, Ely részéről jön. A szálloda egy bérszolgája volt csupán, ki bélyegnélküli levelet hozott; választ nem vártak. Hautefeuille szeme a boritékra tapadt, de nem bontotta fel. Vajjon elolvassa-e ezt a levelet, a melyről tudta, hogy Carlsbergné küldi, pedig a czim nem az ő kezeirására vallott?

Péter váltig azon tünődött, vajjon honnan ismeri ezt az ideges, szabálytalan, egyenetlen, szinte reszkető irást? Aztán eszébe jutott az a névtelen levél, mit a montecarlói jelenet után kapott. Ő azt a levelet megmutatta akkor Elynek s ez azt mondta neki: Luiza irta. Ez a levél tehát Brionnétól jön.

Ez a fölfedezés minden kételyt kizárt; ha ezt a boritékot fölbontja, az annyi, mintha Elyvel érintkezésbe lépne, mintha utána tudakozódnék; ezzel megszegi adott szavát; áruló lesz barátjával szemben. Péter mindezt érezte és ellökve magától a csábitó, kisértő levelet, egy pár perczig mozdulatlanul támasztotta tenyerébe égő homlokát. Hanem - ha igazságosak akarunk lenni - be kell vallanunk hogy legalább nem igyekezett önmaga előtt sophismákkal mentegetődzni. Azt mondotta: »Nem szabad elolvasnom ezt a levelet, nem szabad...« És egy pillanattal később, midőn magára zárta volt az ajtót, akárcsak valami tolvaj, ki ocsmány gazságra készül, szégyenpirban égő orczákkal, remegő kezekkel szaggatta föl a boritékot. Egy levél hullott ki belőle, aztán még egy másik tiszta fehér, czimnélküli, lezárt boriték... Ha Péter egy perczig is kételkedett volna a második boriték tartalmát illetőleg, ugy Brionné levele eloszlatta volna minden kételyét, mert az a levél igy hangzott:

Uram!

Néhány héttel ezelőtt ön kapott egy levelet, melyben valaki esedezve könyörgött, hogy hagyja el Cannest és kiméljen meg iszonyu szerencsétlenségtől egy nőt, ki sokat szenvedett már és ki megérdemelte volna a könyörületet. Ön nem hallgatott arra a jó tanácsra, mit ösmeretlen barátnője adott önnek. Ma a szerencsétlenség megtörtént már és ugyanez a jó barátnő arra kéri, hogy meg ne tagadja ezt a második kérését, mint ahogy elutasitotta az elsőt. Az a nő, kinek életébe ön belecseppent, hogy oly nagy helyet foglaljon el benne, nem reméli többé, hogy ujra megtalálja azt a boldogságot, melytől a sors őt megfosztotta. Csak arra kéri - és ha ön lelkiismeretének mélyét vizsgálni fogja, be fogja látni, miként joga van e kérelemre - hogy el ne itélje őt, mielőtt meghallgatta volna. Ő irt önnek egy levelet, melyet ide mellékelve talál. Ne küldje vissza olvasatlanul, mint ahogy tette azt első levelével, mert ez a durvaság nem önre vall. Ha nem találná elolvasni, hát semmisitse meg. De ez esetben tudja meg és vallja be magának, hogy nagyon, de nagyon kegyetlen volt egy szegény, szerető nő iránt, aki önnek mindazt szentelte, a mi legőszintébb, legnemesebb, leggyöngédebb, legigazabb érzelem lakott benne.

Péter ujra meg ujra elolvasta e némileg esetlen, de szemében mégis oly ékesenszóló szavakat. A sorok közül kiolvasta Luizának Ely iránti szenvedélyes szeretetét és ez mélyen meghatotta őt, mint a hogy minden boldogtalan szerelmes mély megilletődéssel tapasztalja másoknak kedvesük iránti ragaszkodását.

Mert még abban a perczben is, midőn a legengesztelhetetlenebb haraggal átkozzák, midőn indulatos dühösségük őrjöngésével készek őt durván megsérteni, önkénytelenül jól esik nekik, ha tudják, hogy a szeretett nőt mások szeretik, dédelgetik, pártfogolják. Minő igaz odaadás bizonyitékát adta a becsületes, szigoru erkölcsü, istenfélő Luiza, midőn arra vetemedett, hogy Elynek Hautefeuillehez intézett levelét ő juttassa rendeltetése helyére. Ő maga akart ellátogatni a Pálma szállodába; le akarta hivatni Pétert; személyesen akarta saját kezébe juttatni a levelet; de nem merte. Tán ő maga kudarczot is vallott volna, holott ezen a kerülő uton legyőzte a fiatal ember lelkifurdalásait. Ez egyszerü levélke elolvasása közben oly mély megilletődés fogta el, hogy teljesen vértezetlen maradt a rázuduló sok gyengéd emlék árjával szemben. Felbontotta a második boritékot is és elolvasta.

Péter!

Nem tudom ugyan, vajjon el fogja-e valaha olvasni e sorokat és vajjon nem-e irom azokat hiába, mint ahogy hiába ontottam azt a tengersok könyet, a mit elsirtam ama szörnyü nap óta, midőn ön elhagyott. Nem tudom ugyan, bele fog-e egyezni abba, hogy elmondhassam önnek még egyszer azt, hogy szeretem, hogy soha életemben ezen a világon senki mást nem szerettem, hogy - érzem és tudom - soha mást nem fogok szeretni, csak önt egyedül.

De el kell mégis, hogy mondjam, abban a reményben, hogy bus panaszom el fog jutni a fülébe; egy fájó szivnek alázatos panasza, melynek kevésbé fáj a saját szenvedése, mint az a fájdalom, a mit önnek okozott. Midőn kezembe jutott az a másik levél, az, a melyiket ön nem akart fölbontani, szivem majd megszakadt ama gondolat kinjában: »Oh, mennyit szenvedhetett ő, hogy ily kegyetlen tudott lenni irányodban.« És e percztől fogva csak az ön gyötrelmét éreztem...

Nem, én drága szerelmem, nem tudok máskép szólani hozzád, mint ahogy veled ama boldog óra óta beszéltem, midőn magamhoz hivattalak, hogy távozásra kérjelek és a helyett karjaimba zártalak. Az elébb igyekeztem magamon uralkodni. De nem birok. Nagyon rosszul esik, hogy nyiltan fel ne tárjam előtted a szivemet. Ha nem olvasod el ezeket a szavakat, nem fogod zokon vehetni szerelmes ömlengéseimet, mert nem lesz tudomásod róluk... Ha pedig elolvasod... Oh, ha elolvasod, akkor eszedbe fognak jutni a mi édes szerelmi óráink, ama boldog órák, melyek oly sebesen illantak el a tenger partján, az antibesi előfok szép fenyőinek árnyában, aztán a hajó fedélzetén, meg Genuában, mikor még rád nem zúdult a rettenetes mennykőcsapás, mikor még boldognak láttalak, boldoggá tehettelek... Én édes egyetlenem, te nem ismered magadat; te nem tudod, minő isteni gyönyörüség egy szerető nőre nézve, ha téged boldogithat... És ha nem mondtam meg neked mindjárt első nap mindazt, a mit ma tudsz, egész bünöm abból a szent és biztos meggyőződésből eredt csak, miként vallomásom után sohse fogom többé láthatni imádott szép szemedet abban a kristálytiszta, derüs fényben ragyogni, melyben szép lelked, a boldogság tüzében lángolva, sugárzott felém.

Érts meg jól, drága szerelmem! és ne hidd, hogy tán ellened elkövetett bünömet szépiteni és mentegetni akarom. Igaz, nem voltam rád méltó. Beösmerem.

Te voltál maga a megtestesült szépség, az ifjuság, a tisztaság, az erény, minden, a mi jó, szép és imádatraméltó e világon. Én pedig könnyelmüen játszottam el a jogaimat arra, hogy egy ilyen lény engem szeressen. Kötelességem lett volna, hogy neked mindjárt első nap bevalljam mindezt és aztán, ha még kellettem volna neked, hát magadévá tehettél volna, hogy aztán ott hagyj, mint valami szegény, alázatos teremtést, a te teremtésedet, melynek hivatása az, hogy neked egy perczig tessék, hogy egy pillanatig szórakoztasson és hogy neked ezt is hálás szivvel megköszönje. Tudd meg, édes szegény szerelmem, hogy minderre gondoltam én is és drágán - felette drágán - fizettem meg szerelmem - nem büszkeségem - ama felgerjedését, mely arra vitt, hogy rettegjem a te megvetésedet. És aztán az a nő, a kit te ujjá teremtettél bennem, oly kevéssé hasonlitott arra, a milyen voltam, mielőtt ösmertelek. Azt mondottam magamban: Én nem ámitom őt. És nem is hazudtam, midőn oly teljesen megváltozott szivvel szerettelek! Oh, mennyire szerettelek! Mennyire szerettelek! Soha, soha nem fogod te azt megtudni, te nem, de még én magam sem! A lelkem legmélyéből tört fel az a szerelem. Még a szivemnél is mélyebben gyökeredzett és egyuttal oly szomoru volt elgondolni azt, hogy mily boldogság jutott volna osztályrészemül, ha rád vártam volna.

Én szerelmem, lám, a mult időben beszélek enmagamról, mint ahogy halottakról szoktak beszélni. Hanem azért ne félj. Nem foglalkozom azzal a gondolattal, hogy megváljak az élettől. Sokkal nagyobb bánatot hoztam rád, semhogy még lelkifurdalással is megtoldhatnám. Élek és fogok élni tovább, ha ugyan életnek nevezhető az, hogy miután megismertelek, miután szerettelek, miután a te viszontszerelmedben kéjelegtem, el kellett téged veszitenem... Tudom, hogy holnap utazol. És ugy érzem, hogy nem távozhatsz örökre tőlem, a nélkül, hogy még egyszer, utoljára beszéltem volna veled. Péter! A kezem reszket, midőn e sorokat irom. Nem találok szavakat gondolataim és érzelmeim kifejezésére. És mégis kegyetlenség volna, ha elhagynál örökre a nélkül, hogy meg tudtam volna értetni veled, minő enyhitő körülmény az, mely mentségemül szolgál.

Ha szemedbe nézhetnék még csak egyszer, egy óráig, egyetlen egy rövidke óráig, tán akkor is elhagynál örökre, de nem törnél pálczát fölöttem. A mi volt, az vissza nem jöhet soha többé. Hanem szerelmemet magammal viszem abba az önkénytes özvegyi gyászba, melynek siri homályába örökre el fogok temetkezni s az lenne enyhülő vigasztalásom, hogy olyannak ösmertél, a milyen vagyok, hogy nem tartasz engem képesnek oly gazságra, a mit el nem követtem. Én szerelmem! Az órák meg vannak számlálva, te holnap utazol. Midőn e levelet olvasod, ha ugyan olvasod, egy egész napig sem leszünk már együtt ebben a városban. De ha mégis elolvastad ezt az én szegény, alázatos levelemet, és ha meghatotta a szivedet, ha ugy véled, hogy jogos az, a mit tőled kérek: jőjj el hozzám abban az időtájban, a melyben jönni szoktál. Tizenegy óra után várlak a melegházban. De ha meghallgatás nélkül elitéltél és nem akarod teljesiteni a kérésemet; ha nem akarsz az utolsó viszontlátás gyönyörével boldogitani, úgy hát Isten veled, Isten veled! Soha az ajkam, soha a szivem egy szemrehányó szóval nem fog illetni, és még akkor is és mindig, mindig, örökre azt fogom rebegni: köszönöm, én édes szerelmem, hogy megtanitottál téged szeretni.

- Nem fogok elmenni, szólt Péter, midőn végére jutott a levélnek, melyből a szerelem szenvedélyes lehellete gomolygott fel. És makacsul azt ismételte: »Nem megyek.« Hanem magában tudta már azt, hogy nem bizik önnön lelki erejében és hogy nem fog tudni ellenállni, hogy e fájdalomtól átrezgett, szivetrázó, könyörgő szózatnak engedelmeskedni fog, hogy engedni fog ez édes női hang csábitó zenéjének, melynek bűbájos zengése a levél minden szavából felhangzott, esedezve, könyörögve, hizelegve, lágyszeliden és édes bánatosan megrenditve szivét, hogy szinte belehalt annak kéjébe.

És a valószinü, a biztos gyávaság tudata oly világosan jegeczedett ki benne, hogy alig tudta elviselni barátjának nyilt tekintetét, midőn együtt ültek a reggelinél; hangjának csengése kinos gyötrelemmel járta át a lelkét; vele egy szobában lenni türhetetlen kinnak tetszett neki. Már a délután alkonyra hajló óráiban nem merte magát azzal a hazugsággal áltatni: nem megyek. Az az izgatott őrjöngés, mely a szerelmeseket elfogja, erőt vett rajta, elkábitotta, elszéditette, teljesen megejtette és tizenegy óra felé, mélyen homlokába nyomott föveggel, suhant le a lépcsőn. A falak mentén meglapulva, mint valami gonosztevő, izgatottságtól kicserepesedett ajakkal, szárazzá égetett torokkal, szégyenpirtól és sóvár vágyódástól égve, osont ki a kapun és a Helmholtz nyaraló felé vette az utját. Az asszony volt az erősebb, az győzött. Az árulás megtörtént.

A délvidéki tavasz ama éjszakáinak egyike volt ez, midőn az egész természet kéjes mámortól ittasodva némul el. A kertek sövényein keresztül délszaki virágok illatos sóhajai csapták meg Péter arczát. Langy szellő ringatta a sötét fák lombozatát, hogy álmatag önkivületi életet leheljenek a tájra és az égbolton szikrázva remegtek a csillagok. A hold növő korongja láthatóvá tette a sötétséget; de még nem volt elég ereje, hogy meg is világitsa és titokzatos homály lebegett a hallgatag táj felett. Oh minő éj volt ez; oly éj, mely arra volt teremtve, hogy egy szerelmes, a kéjes szenvedély egész rajongó önkivületével szivében, szerelme minden csókjával az ajkán, a kéjes mámor minden lázas lüktetésével ereiben kedveséhez siessen.

De Péter szivét, minél közelebb ért a légyott helyéhez, annál mélyebb szomoruság fogta el. Most, hogy óhaja valóra vált, oly nagy bünnek tekintette, hogy szinte roskadozott alatta. És még is megtette. Mert az a szerelmi bűvital, mely Ely levelének édes szavain át ereibe szürődött, ellankadó akaraterejét előre üzte és kormányozta. Ment, hanem ez a bünös és titkos zarándoklás egy asszonyhoz, a kit immár megvetett és a ki után való sóvár epedése miatt önmagát is megvetette, oh mily kevéssé hasonlitott ez ama hajdani éjjeli bucsujáráshoz, midőn ugyanezen az uton, ugyanebbe a nyaralóba vette volt utját, oly áhitattal, mint a zarándokok, kik az igéret földjére készülnek.

»És Olivier? Istenem, ha Olivier most látná, Olivier, kit ő oly gyalázatosan megcsal.« Egész énjének minden idegén oly izgatott feszültség vett erőt, szerelmének és lelki furdalásainak láza ugy borzongott át testén, hogy a legkisebb neszre összerezzent és a sötétben minden tárgy ijesztő körvonalakat öltött.

Ugy rémlett előtte, mintha léptek nesze követné őt az éjben; félt. Az egyik perczben, midőn épen át akarta magát vetni azon a lejtős falon, melyen rendszerint bejutott Ely kertjébe, olyan erős rettegés sulyosodott rá nyomasztólag, hogy visszafordult és fürkésző szemmel vizsgálta az országutat, a bokrokat, a kőhalmazokat és mint valami tolvaj, gondosan kerülgette a vakitó nagy fénykévét, mit a rácsozat egy pillérén megerősitett villanylámpa vetett az utra.

De hiába keresett, nem talált semmi gyanusat. Hanem az a benyomás, mit előbbi ijedelme lelkére gyakorolt, oly erős volt, hogy nem mert a rendes helyen belopódzkodni a kertbe. Futásnak indult hát, mintha tényleg üldöznék és megkerülte a kis parkot, mely a nyaraló kertjétől a dombos magaslatig vonult. Meglehetős magas fal zárta el a park egy részét. A fal tövén emelkedő tölgyfa ágain felkuszva, felért a fal magaslatára. Egy perczig hanyatt feküdt a téglafalon és hallgatódzott. De nem hallott semmi neszt; csupán a halk tengeri szellő susogását, a közeli lombozat rejtelmes zizegését, az éj szent, méla csendjét, meg valahonnan, messze távolból, felhangzó kutyaugatást. Azt mondotta magában: »Álmodtam« és aztán kezével a falba kapaszkodva, lassan lecsuszott és végre talpra ugrott.

Több mint három méternyi mélységbe zuhant alá. Hanem az volt a szerencséje, hogy a talaj e helyütt be volt gyöpösitve és ő igy sértetlen maradt. Aztán a ház felé vette utját. Néhány percz mulva a melegház ajtajához ért, melyet halkan kinyitott és - Ely keze az övét érintette.

Mittevő lett volna, ha sejtette volna, hogy félelmében nem csalódott, hogy léptek követték az ő lépteit, mióta elhagyta a szállodát és hogy az a szemtanu, kinek jelenlétét az árnyékban sejtette, ki oly közel volt hozzá mindama perczig, mig futásnak indult, tényleg nem volt senki más, mint maga Olivier.

A nyaraló hatalmas tömbjének éjjeli titokzatosságára, vakitó fehérségben tündöklő villanyos lámpák vetették fényüket. Az éj ugyanama mély néma csendje, melynek távoli kutyaugatástól megbontott nyugalmát Péter a fal tetejéről figyelte meg, most is ráborult a vidékre; a fák kéjesen reszkettek; a virágok ontották illathullámaikat és a csillagok rezegve szikráztak; Olivier pedig mozdulatlanul gubbaszkodott ama rejtekhelyen, hova megvonult, nehogy barátja észrevegye őt. Az ő lelki kinja most nem volt már amolyan gyötrelem, mely cselekszik és küzköd...

Mióta reggelinél szembe került Péterrel, dult arczán, szemein, vonagló ajkain észrevette, hogy lelkében ismét történik valami. De már belefáradt a sok küzdelembe; megunta már azt, hogy saját szivében és barátja lelkében uj meg uj kinokba ütközzék. És aztán tegnap esti beszélgetésük óta mit is kérdezne tőle? Hallgatott hát... Minek okozzanak egymásnak még több gyötrelmet?... Aztán meg barátja növekvő izgatottságának láttára felébredt benne a gyanu, azt mondotta magában:

- Ely irt neki, találkát adott neki.

De nem, nem! A jelen körülmények közt tekintve azt a viszonyt, mely most köztük fennáll, ha Péter kapott volna Elytől levelet, ha elolvasta volna és nem szólt volna neki róla, az barátságuk ellen vétő oly bün lenne, a minőt Péter nem követhet el. Olivier igyekezett önmagának bebizonyitani, hogy dőreség az ilyen gyanakvás. De lassanként Péter fokozódó láza rá is ragadt. Este, midőn elváltak, kézszoritásán érezte, hogy közel áll az áruláshoz, sőt hogy már el is követte. Oh, mért nem szólt neki ez utolsó perczben? A nagy szivbeli csalódásoknak sajátsága az ilyen hősies önmegtagadás; bizonyos váratlan csapásokkal szemben az ember nem küzd és nem panaszkodik. Ha Péter valóban arra az elhatározásra jutott, hogy az egymásnak tett szent fogadalmat megtörje, micsoda szemrehányást tegyen neki és minek?

És Olivier, szobájának nyitott ablakán kikönyökölve, egész férfias méltóságát összeszedte, hogy ellentállhasson a kisértésnek, mely őt Péter szobájába vonzotta és egyre azt hajtotta magában: »Lehetetlen« ama perczig, midőn azt vélte látni, hogy Péter árnya suhant át a kert gyöpén.

Most már nem tudta magát fékezni. Lesietett és kérdezősködött a portásnál. Ott megtudta, hogy Péter valóban elment. Néhány perczczel később ő maga is a Helmholtz-villa felé vette utját. Ráismert a barátjára. Utána iramodott. Látta, hogy Péter meg-megfordul, hallgatódzik, aztán ujra folytatja az utját...

Midőn Péter befordult a kertbe, Olivier önkénytelenül egy lépést tett előre; az volt ama percz, midőn Péter léptek neszét vélte hallani. Olivier aztán hirtelen visszavonult az árnyba és a másik közvetlen mellette siklott el, szinte meg is érintette és aztán gyors futásnak iramodva, a kert egy másik bejárata felé sietett. Olivier nem követte.

Leült a sövénysürüség árnyába és ott aztán fájó kétségbeesés vett erőt rajta, melyben a lefolyt szomoru hét minden kinszenvedése összpontosult. Tudta, hogy e kertben, e néma ház mélyén, Péter és Ely együtt vannak. Tudta, hogy megbocsátanak egymásnak, hogy szeretik egymást és ez a gondolat oly metsző kinnal járta át egész valóját, hogy lába bénultan vert gyökeret. A szép nő iránt őrjöngve feltámadt szenvedélyes szerelme, az a tudat, hogy barátja, imádott barátja, az ő szivén átgázolva, ahhoz az asszonyhoz sietett, a féltékenység lázas borzongása és az árulásokozta keserüség, mind e kimondhatatlanul kinos érzés leverte a lábáról. Hanyatt feküdt a hideg földre, erre a földre, melynek érzéketlen leple egyszer mindnyájunkat befed majd és mely nehéz sulyával egyszersmind elnémitja szivünk elviselhetetlen lázongását is.

Ott hevert a földön kitárt karokkal, a fübe rejtve égő arczát és egyetlen óhaja az volt, bár meghalhatna, bár örökre eltünhetne; ne szeretné többé azt az asszonyt; ne látná viszont soha a barátját; ne érezné többé, hogy él; azt óhajtotta, bár végre ama mély álmot aludhatná, melynek nincsenek álmai, melyben Péter és Ely alakjai és ő maga is elmosódnak majd, mintha sohase éltek volna.

Soká feküdt ugy mozdulatlanul, földnek fordult arczczal, ama gyógyithatlan, végtelen kinszenvedésnek rabul esve, mely annyira kimeriti a lelkünket, hogy végre lecsillapitja.

Hangok nesze, melyek a kertet bekeritő sövény mögül fülébe hangzottak, ébresztették föl hirtelen a fájdalom önkivületéből. Férfiak jártak ott a sötétben, nesztelen léptekkel, és elfojtott hangon beszélgettek. Oly közel értek Olivierhez, hogy az megérinthette volna a ruhájukat, ha felemelkedik a földről.

- Erre jött és távozott minden éjszaka, fenséges uram, suttogta az egyik alig hallható hangon, biztosak lehetünk abban, hogy nem kerüljük el.

- És biztos ön abban, hogy emberei közül senki se sejti a valót? kérdé a másik.

- Egyikük sem sejt semmit; ők mindnyájan azt hiszik, hogy tolvajra leselkednek.

- Lambach ur, szólalt meg egy alárendelt szolgagyerek: a kertész azt mondja, hogy a melegház ajtaja nyitva áll.

- Megyek megnézni, válaszolt az első gyorsan, mig a másik parancsoló hang haragosan ráförmedt: »Verfluchter Esel.«

Ez a szitok eléggé bizonyitotta, hogy a felügyelet e részlete nincs inyére a felállitott kelepcze rendezőjének. Kelepcze? De kinek szólt az? Tudva azt, a mit tudott, Olivier egy pillanatig se kételkedhetett. A főherczeg megtudta, hogy férfi van a nejénél és bosszut forral. A szárnysegédhez intézett kérdés, valamint az »átkozott szamár« elleni haragja, a melegház nyitott ajtajáról tett emlegetés, mindez világosan bizonyitotta, hogy a főherczeg névtelen bosszut akar állani.

»Ely becsületét megkimélendő, ugy kell lelőni a szeretőjét, mint valami közönséges haramiát« gondolta magában Olivier, ki gyorsan felemelkedett és előrenyujtott fővel hallgatódzott. A főherczeg meg az ő szárnysegédje bizonyára bekeritették a kertet! »Péter veszve van!... Péter veszve van!...« Olivier talpra állott. Egyszerre agyába villant az a lehetőség, hogy megmenthetné a forrón szeretett barátot, ha ő maga lopódzkodnék a kertbe, ha oda férkőzhetnék a melegház emlitett ajtajához, a honnan ki kell jönnie annak, a kit meg akarnak ölni és ha onnan aztán gyors futásnak iramodnék, mintha meg akarna szökni. Ez önfeláldozás eszméje ellenállhatatlan erővel fészkelte be magát a boldogtalan barát agyába, ki az imént ugy óhajtotta a halált. És eleintén a halom-lejtőn, aztán a fal árnyán tova surranva, átvetette magát az alacsony keritésen, majdnem ugyanazon helyütt, hol a másik az előbb bejutott, és egyenesen a nyaralónak tartott, a mely még mindig némán, álmatagon sötétlett fel előtte, a nélkül, hogy egy fénysugár szürődött volna át a zárt ablakok résein.

Olivier sajátságos izgatottsággal merőn nézte a házat. Oh, hogy szeretett volna szellemként beférkőzni oda és megjelenni annak, a kiért most az életét koczkáztatja... Vajjon lett volna elég bátorsága arra a vértanuságra, melyre eltökélte magát, ha látta volna Ely szobáját, ugy a minő e perczben volt, a rózsaszin ernyővel fátyolozott lámpa biboros fényében és a szép asszony bájos arczát, mely Péterhez simulva, a vánkoson nyugodott. Hófehér, gömbölyü karja az ifju nyaka köré fonódott és ajkai halkan suttogták.

- Látod, ha nem jöttél volna hozzám, ugy hiszem, belehaltam volna ma éjjel fájdalmamba és szerelmembe. Hanem éreztem, hogy jönni fogsz; éreztem, hegy megbocsátottál... Mikor a kezedet érintettem a sötétben, a nélkül, hogy arczodat láttam volna, elfeledtem minden szenvedésemet. Pedig minő fagyos volt eleintén a hangod! Oh minő kemény szavakat mondtál, hogy megsebezted a szivemet!... De most minden feledve van; mondd, hogy mindent elfelejtettél; hisz visszafogadtál a karjaidba, hisz tudod, hogy szeretlek és megengeded, hogy szeresselek... Mondd, hogy szeretsz!... Oh, mondd meg, hogy szeretsz, mint a hogy akkor szerettél a hajón, midőn együtt hallgattuk a tenger moraját. Emlékszel-e?

És szeme kedvese szemét kereste, hogy feltalálja benne az abszolut boldogság sugaras lángját, mely többé nem égett benne. Szemcsillagainak mélyén szomoruság és önvád rögeszméje sötétlett. De abban a perczben, midőn Ely ajkai hizelgőbben, szerelmesebben, édesebben, mint valaha tapadtak kedvese pilláihoz, hogy elkergessék a búskomorság árnyát, a kertben lövés dördült el, aztán még egy másik, egy harmadik és metsző sikoly hangzott fel a légbe.

Aztán nem hallatszott semmi. Ijesztő csend állt be. A két szerelmes összenézett. Egy és ugyanaz a gondolat villant meg mindkettőjük agyában.

- Rejtőzzél el a függönyök mögé, szólt Ely, megnézem, mi történt.

Fehér fésülő-köpenyébe burkolódzott, lebocsátotta a hálófülke függönyét és a lámpával kezében az ablakhoz közeledve, kinyitotta azt és hangosan kiáltott:

- Ki van itt? Mi történt?

- Ne ijedjen meg, kedvesem, felelt egy hang, melynek rettenetes, gúnyos nyomatéka átborzongott rajta, tolvaj akart belopódzkodni a nyaralóba... Két vagy három lövést kapott. Ép most indulunk a keresésére. Legyen nyugodt; nem fog visszajönni. Lambach pisztolya czélba lőtt.

Ely becsukta az ablakot. Mire megfordult, látta, hogy Péter indulásra kész. Nagyon halovány volt és a keze reszketett.

- Csak nem mész el? A kert tele van emberekkel.

- El kell mennem... Olivier az, a kire lőttek.

- Olivierre? Ugyan, őrült vagy?

- Rálőttek, tudom, felelt Péter, sajátságos határozottsággal; rálőttek, velem tévesztették őt össze. Ő látta, hogy elmegyek hazulról és követett; ő volt az, kinek lépteit hallani véltem.

- Nem engedem, hogy elmenj, szólt Ely, az ajtót elállva. Az Istenért, kérlek, könyörögve kérlek, várj. Nem ő volt az, nem lehet! Meg fognak ölni! Az Istenért, kérlek, én édes szerelmem, ne menj el, ne hagyj el!

De Péter szinte durván bontakozott ki és ismételte:

- Eressz el, eressz el! Ne nézz rám, ne szólj hozzám!

És a következő perczben már lenn is volt a lépcsőn, a melegházban, a kertben, mialatt Elynek annyi ereje se volt, hogy megmozduljon. Mereven támaszkodott a falhoz és lehorgasztott fővel, őrjöngéssel határos aggodalommal hallgatódzott. De nem hallott uj lövést. Péter nem találkozott se a főherczeggel, se annak embereivel, kik mind a szökevény nyomába indultak.

- Ah, sóhajtott fel Ely, ő meg van mentve! Csak a másik is megmenekült volna.

Péter rettegése ráragadt. Igen, az ösmeretlen, a kire rálőttek, Olivier lehetett. Ő nem csalódhatott férje hangjának sajátságos kifejezésén. Nem tolvajról volt szó... Férje tudta, hogy szerető jár hozzá. Kelepczét állitott fel Péternek. Vajjon ki jutott bele az ő helyébe? És ez a szabad gondolkodásu, nihilizmussal és atheizmussal szaturált asszony évek óta ma könyörgött először mennybeli segedelemért. Annak a tudata, hogy minő iszonyu borzalom vár rájok, ha igaz az, a mitől retteg, ha valóban ő és Péter okozták annak a férfinak a meggyilkoltatását, kinek ő volt a szeretője és kinek Péter volt egyetlen barátja, annyira lesujtotta, miként térdre borult és imádkozott, hogy Isten kimélje meg mindhármukat e rettenetes bünhődéstől. Hiába való ima, ép oly hiába való, mint bünrészesének őrült futása, ki neki iramodott az éjbe borult tájnak és az utak mentén száguldva, helylyel-közzel hivó hangon kiáltotta: »Olivier«. Senki sem válaszolt a kiáltására. Végre a szállodához ért. Most már megtudja, vajjon nem-e gonosz álom üzte vele játékát. De oh iszonyat, midőn a portás azzal válaszolt kérdésére:

- Du Prat ur? Majdnem közvetlen uraságod után ment el.

- Nem kérdezte, hogy elmentem-e?

- Igen uram. Csodálom, hogy uraságod nem találkozott vele. Közvetlen uraságod után ment el ugyanazon irányban.

Tehát sejtelme nem csalta meg. Olivier volt az, ki őt követte, Olivier volt az, kit a kertben rajtakaptak. Vajjon sebet kapott-e? Meghalt? Hol fekszik? Hautefeuille egész éjjel bolyongott az országut mentén, átkutatta az árkokat, a sövényeket, a köveket, megtapogatta a földet és a fákat.

Reggel, midőn a szó szoros értelmében őrjöngve tért haza hiábavaló bolyongásaiból, vele szemben, más irányból, két kertész közeledett a szállodához, kik talyigán vittek valamit. Ez a valami emberi test volt. Hautefeuille odalépett és ráösmert barátjára. Két golyó furódott a mellébe; homokkal maszatos arczán végtelen szomoruság honolt. Ama helyről itélve, hol a kertészek találták, egy negyedóráig vonszolhatta magát a kapott seb után. Aztán elfogyott az ereje, elájult és vissza se nyerve öntudatát, a nagy megerőltetés és a mély sebek okozta vérömlés következtében meghalhatott.

*

Hova lesznek a halottak, a mi halottaink? Azok, a kiket szerettünk, a kik iránt gyöngédek, jók és könyörületesek voltunk, meg azok, kik ellen soha le nem vezekelhető bünöket követtünk el; azok, a kik elköltöztek a földről, anélkül, hogy tudnók, vajjon megbocsátottak-e? Örökre elszakadtak tőlünk? Vagy uj életre ébrednek-e körülöttünk, oly életre, mely halandó érzékeink felfogási képességén kivül esik; ama mysztikus, félelmetes szelleméletre, melyet az antik kegyelet a holtak árnyainak tulajdonit. Vannak-e elnéző és oltalmazó halottak, kik gyöngeségünket megszánják? Vannak-e haragos és bosszuálló halottak, kik soha sem engedik többé, hogy boldogok legyünk? Mi nem foghatjuk fel halandó észszel, hogy e világ és a másik világ közt összekötő kapocs van; de azt se hihetjük, hogy végleges a szakitás. Hanem álom vagy valóság legyen bár a láthatatlan holtak földi létünk körött mozgó élete, annyi bizonyos, hogy ama rettenetes éjszaka óta Ely nem láthatta többé viszont Pétert és nem irhatott neki. Valahányszor a tollhoz akart nyulni, hogy őt még egyszer magához hivja, valami visszatartotta és valami bénitotta meg Péter kezét is, ha a legkisebb életjelt akarta adni magáról.

Egy halott áll a két élő között és az soha, soha nem fog eltünni.

[1] Spanyol-amerikai pásztorember.

[2] Kézszoritás.

[3] Nilusi bárkák.

[4] A Párisban letelepedett idegenek gúnyneve. Forditó.

[5] A mértékletességi egylet tagja, mely a szeszes italok élvezetét tiltja.

[6] A délfrancziák bőbeszédűségét kifigurázó gúnynév.

TARTALOM

Kezdőoldal

A MEK Egyesület támogatása

ELSŐ KÖTET.

I.

II.

III.

IV.

MÁSODIK KÖTET.

V.

VI.

VII.

VIII.

HARMADIK KÖTET.

IX.

X.

XI.

XII.