A NAGYOBBIK LEÁNY

REGÉNY

IRTA

SZABÓNÉ NOGÁLL JANKA

MÜHLBECK KÁROLY NÉGY RAJZÁVAL

SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-048-8 (online)

MEK-16365

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/16300/16365

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A NAGYOBBIK LEÁNY

ELSŐ FEJEZET. Leányálmok.

MÁSODIK FEJEZET. És elindulnak messzire...

HARMADIK FEJEZET. Rakjunk fészket.

NEGYEDIK FEJEZET. Vámos néninél.

ÖTÖDIK FEJEZET. Utazás a pillangóval.

HATODIK FEJEZET. Különös felfedezés.

HETEDIK FEJEZET. A professzor: - Lencsi néni.

NYOLCADIK FEJEZET. Mese a konyhapénzről.

KILENCEDIK FEJEZET. A rózsás tanya felé...

TIZEDIK FEJEZET. A rózsák alatt.

TIZENEGYEDIK FEJEZET. Mese a régi titokról.

TIZENKETTEDIK FEJEZET. Két levél.

TIZENHARMADIK FEJEZET. Szomoru találkozás.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET. Váratlan események.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET. Mese a férjhezmenésről.

TIZENHATODIK FEJEZET. Tita Budapestre megy.

TIZENHETEDIK FEJEZET. Tavasz lesz...

TIZENNYOLCADIK FEJEZET. Testvérke beteg lett.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET. A héjja a csibéhez megy.

HUSZADIK FEJEZET. Titkok.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET. Boldog találkozás.

Egy pár kis fehér cipő.

I.

II.

III.

Terka választása.

A kis fehér függöny.

A NAGYOBBIK LEÁNY

ELSŐ FEJEZET.

Leányálmok.

Minden este, miután a ház elcsendesedett s kialudt az utolsó piros villamfény is, Berta a vállára kapott valamit, néha egy nagy kendőt, sokszor csak az angol ágyteritőt és lábujjhegyen, kopogó papucscsal átosont a Mari szobájába.

Berta özvegy Torbágyiné egyetlen lánya volt. Kék szemű, világos szőke hajú, puha fehér leány, ki szivből tudott kacagni, de ha a dolog rosszra fordult, sirni is tudott ugy, hogy az ő puha kis szive majd megszakadt. Immár tizenhat éves volt s minthogy nem járt intézetbe s otthon, a jó öreg Frida kisasszony tanitotta minden bölcseségre, hát tizenhat éves korában már félelem és gáncs nélkül ajándékozta magának a nagyleányi cimet s minden ehhez tartozó javadalmakat: a hosszu ruhát, bodros hajat, egy kis rózsaszinü füzőt s valami gyanus katulyát, melyben holmi titkos, fehér por volt; aztán egy cicát, mely azonban nem nyávogott, nem karmolt, nem is élt, hanem abban a gyanus katulyában kuksolt. Olykor végig-végig surrant a Berta arcán s ettől a Berta kis kerek arca olyan lett, mint a jól megcukrozott farsangi fánk. Hogy miféle cica volt ez, ti talán tudjátok, de én tovább már nem kutatom. Elég, ha annyit megsugott már nekem, hogy Berta kisasszony bizony egy kicsit ostobácska s egy kicsit hiu is volt.

Ez a Berta tehát magára kapta az angol ágytakarót és átosont a Mari szobájába. Csak egy-két szoba választotta el őket egymástól.

- Én vagyok, Mari, alszol?

Mari ilyenkor még sohasem aludt. Az ilyen elcsöndesült este, ez a kezdődő éjszaka volt az ő legkedvesebb ideje. Lefeküdt ugyan, de sokáig nem aludt. Azokat az órákat, melyeket végre egész napi zürzavar után édes emlékezéseknek, bűbájos terveknek szentelhetett, nem akarta átaludni.

Mari unokanővére volt Torbágyi Bertának. Olyan fél-árva leány volt ő, ki akkor, mikor édes atyja másodszor megnősült, teljes árvaságra jutott. Hogy, hogy nem, feleslegessé vált a házban és Torbágyiné, édes anyjának egyetlen testvére, elment érte, hogy idehozza ebbe a régebbi és melegebb fészekbe. Akkor Mari csak öt éves volt s ma már, mikor történetünk kezdődik, tizennyolcadik évét töltötte be. Tizenhárom évet élt már a gazdag előkelő ház uri légkörében. Az egész multja édes atyja képén kivül, melyre azonban ezekben az órákban mindig visszagondolt, mindössze egy nagy, elbozontosodott zöldséges kert volt s egy öreg, bundás fekete kutya. Milyen csudás, nagy felfedezésekre vezető utakat tett ő ebben az elvadult kertben, hűséges, fekete barátjával, a vén, cammogó Bobbal.

Édes atyja emléke nem tartozott kizárólag a multhoz. Ballay István ur sokszor felkereste a lányát, mindig nagy szeretettel, de mindig egy kicsit bánatosan.

El is vitte magával s akkor Mari ugy mondta, hogy elmegyünk haza. Ott aztán a régi vidéki házban ámulva tapasztalta, hogy a kert bár százszor jobban elvadult, már nem olyan vonzó, nem olyan titokzatos és az egész világ valahogy üresebb és hidegebb. Hiszen régen nem él már a szegény Bob. Minden ilyen látogatás után, bár a házban folyton dédelgette egy sápadt asszony és nagyon ragaszkodott hozzá egy buksi baba, az ő uj testvére, mégis csak azt mondta: gyerünk haza. A Torbágyiné világos, meleg, tisztaságtól illatos és uri kényelemtől puha hajlékába. Ez volt az ő igazi világa, ebben a levegőben élt, virult a maga teljes pompájában ez a csudálatos, álmodó virág, kinek Mari volt a neve.

Torbágyiéknál szerette mindenki. A kedves öreg asszony ugy nézett rá, mintha valami édes csoda utján visszanyerte volna korán elvesztett nővérét. Mari teljesen az anyjára hasonlitott. Nem volt se szőke, se barna igazán. Csak olyan magyar fajta, mint a nóta is mondja. A barna szeme csupa jóság s a szája, a puha, meleg kis szája maga az édes igazság. Aki látta, tulajdonképen nem tudta elmondani, hogy milyen is voltaképen. De a szemét, a száját nem lehetett többé elfeledni. Az egész ház szerette, Berta pedig egyszerüen nem tudott élni nélküle. Nem tudott elaludni anélkül, hogy este még egyszer meg nem beszéltek volna sok fontos dolgot.

- Alszol, Mari?

- Nem alszom, édesem. Vártalak.

Berta begubózta magát egy ágyteritőbe, felkuporodott a Mari ágya szélére. Uram bocsáss, a féllábát is maga alá huzta, mert már Berta, hiába, ilyen volt. Aztán mélységes, sistergő suttogással beszélni kezdett.

- Ugy ám, Mari, maholnap, nemsokára te már férjhez mégy.

Mari halkan felnevetett:

- Nem tudnám kihez? Hiszen még sehol sincs a vőlegény!

- Oh, majd eljön. Ki tudja, nem indult-e el éppen most, ebben a percben s nem tart-e egyenesen felénk. Én, tudod, de ne mondd meg senkinek...

- Nem, nem.

- Bizony Isten?

- Bizony...

- Igy görbülj meg?

Felemelte a mutató ujját s meggörbitette ugy, hogy az csupa rettenetes volt. Mari nevetve fogadkozott.

- Igy, édes Bertus, ugy, ha én valaha elmondom, amit most nekem megsugsz.

- Hát én, Mari, tudod, minden kocsiba benézek, mindbe, amelyik csak elmegy erre s azt nézem, hogy nincs-e benne egy igazi, szép, deli vőlegény. De nem magamnak, - tette hozzá s a füle hegyéig elpirult. El bizony, mert Bertácska bizony olyankor csak magára gondolt s most aligha nem megpuhult az orra hegye ettől a nagy szabadkozástól. De Mari most nem azt kutatta. Csak megfogta a Berta kezét s álmodozva kérdezte:

- Nekem?

- Neked, csakis neked. Te vagy az öregebbik, neked kell előbb férjhez menni. De Istenem, milyen is lesz az?!

- A vőlegény?

- Az és az egész uj életed. Mondd csak, Mari, mit is fogsz csinálni?

- Mivel?

- Először is a lakásoddal. Szépen berendezed?

- Nagyon szépen. Körülbelül ugy, amint itt van. Az én szobám kék selyem lesz s az erkély telisteli virággal.

- Akarsz madarakat is?

- Majd meggondolom. De szőnyeg lesz sok s az egész házban ilyen jó levegő. Ah, az a rideg, meszelt falusi szoba, sikált pallókkal és zöld ripsz butorokkal... Egyszerüen rettenetes.

- Nem tudnál ott élni?

- Azt hiszem meghalnék...

- Tehát városi vőlegényt választunk, - határozta el Berta olyan kereken és biztosan, mintha legalább tiz vőlegény esengne előttük kegyes választásért.

- Csakis városit és csakis nagy urat. Aztán én majd elmegyek hozzád sokszor.

- Oh, Bertuskám, mindig ott leszel!

- Rózsaszinü szobában?

- Aranyozott butorosban. Lesz benne zongora is.

- De a szalonban is lesz zongora?

- Természetesen. Hiszen gyakran fogunk táncolni.

- Nálad? Igazán? Oh, milyen isteni!

- Hogyne. Én is társaságokat fogadok majd csak ugy, mint a mamád.

- És bálba is elmegyünk?

- Természetesen. Szinházba is és mindenüvé, ahol kellemes.

- Gyönyörü ruhákban.

Mikor aztán ehhez a tárgyhoz értek, mely Bertácskát körülbelül legjobban érdekelte az egész világon, sokáig nem is távolodtak el tőle. Gyönyörü ruhákat komponáltak kék ábrándokból, rózsaszinü reménységgel s behintve, szőve, fonva azzal a sok bűbájos aranyszállal, melyet a vágyakozás fakaszt. Néha össze is különböztek. Berta határozottan és komolyan felszólitotta Marit, hogy azt a rózsaszinü csokrot azonnal távolitsa el, mert nem fog egészen jól illeni. Mari harcolt egy kicsit a csokorért. Annak ott kell lenni. De miután látta, hogy a makacsságával egyszerüen kétségbe ejti Bertát, jó, lemondott a csokorról s azt választotta, amelyiket Berta javasolt. Utoljára is ő az asszony, ő az okosabb, neki kell engedni...

Eközben csak mult, csak mult az idő. Már az utca is elcsendesedett. A villamos kocsik berregése, csilingelése elenyészett s a nagy ablakok már csak akkor rezzentek meg, ha az utcán végig robogott egy-egy késői kocsi. Aztán megszünt az is. Csak egy pár eltévedt hazatérő kopogott el arrafelé; majd akadt valaki, aki egyet-kettőt kurjantott a csöndes utcán végig. Valahol messze, érces, rezgő hangon óra ütött a nyugvó város fölött.

A két fiatal lány kicsit fázva, kicsit elbágyadva, kicsit elrekedve, félig álmosan dünnyögött még a csipkés párnák fölött. Berta egészen felhuzódott már, átölelte Marit s lehajtotta ő is a fejét. Teljesen megegyeztek, rendbe jöttek. Mari férjhez fog menni és csakis igy, a boldogság nevében fog bucsut mondani ennek a háznak. Aztán elindul. Egy szebb, melegebb hajlék felé. Annak lesz a dédelgetett, szeretett asszonya. Igy, csakis igy...

És csak mult az idő, a rejtélyes, kifürkészhetlen idő, mely annyi szomoruságot bir el röpke szárnyain. Már éjfél után három órát ütött a toronyóra, mikor egy rohanó kerékpár állott meg a büszke Torbágyi ház előtt. Éles, kiméletlen csengetés riasztotta fel a nyugodalmas csöndességet, kapunyitás csattant s léptek indultak a homályos csarnokban felfelé.

A két fiatal lány akkor már aludt.

Ajtókat nyitottak s a néni szobáiban hirtelen kigyult a villamos fény.

Frida kisasszony, az öreg német nevelőnő ébredt fel legelőbb, kiszaladt a folyosóra s elfogta utjában a borzas, álmos szobalányt, ki a Torbágyiné szobájából jött kifelé.

- Nem megmondtam? - kérdezte ijedten, bár ő maga is biztosan tudta, hogy egyáltalában nem mondott semmit; de ő már rendesen ezzel szokta ilyen rendkivüli esetekben a ház népét kikérdezni.

De még mielőtt valamit megtudhatott volna, ime jött feléje Torbágyiné. A kedves, jó öreg asszony arca fehér volt, mint a halál s reszkető kezében egy nyitott táviratot tartott.

- Hány óra? - kérdezte idegenszerü hangon.

- Azt hiszem hármat ütött...

- És öt órakor már indul a vonat! - kiáltott fel kétségbe esve és a Mari szobája felé tartott.

A két fiatal lány aludt egymás mellett, szelid, ragyogó, bűbájos álmokba merülve. Milyen isteni nap lesz az, mikor Mari az uj tündérvilág felé indul. Mikor elmegy innen, de ezen a távozáson senki se tud majd buslakodni, mert Mari a boldogság, a tündérvilág felé indul.

Torbágyiné reszkető keze lesiklott a zárról. A zár megcsattant s a következő percben itt is kigyult a narancssárga villamos fény.

- Mari, Mari, Mari!

A fiatal lány felriadt s két kezével takarta el a szemét.

- Mari, - szólt még egyszer Torbágyiné és az ágyhoz lépett.

- Ne ijedj meg, gyermekem, ne félj...

Mari már ült az ágyban és Berta is nyitogatta ibolyakék, harmatos szemeit.

- Talán a vőlegény... - motyogta félálmosan, aztán ő is megdörzsölte a szemét.

- Mari, fel kell kelni azonnal. Öt órakor már indul a vonat s most mult el három óra. Utra megyünk, indulunk...

- Hová?

- Haza... Rettenetes szerencsétlenség... Atyád egyedül maradt... Csak te maradtál neki...

- Nem megmondtam! - kiáltott fel Frida kisasszony, ki nyomon követte Torbágyinét. - Nem megmondtam: a mama meghalt s mi most temetésre megyünk.

Torbágyiné és Mari hosszan, mélyen néztek egymás szemébe, aztán egyetlen szó, egyetlen jaj nélkül megölelték egymást.

Bertácska megriadva, tehetetlenül ült az ágy szélén. Csak nézett a szenvedőkre s még mindig aludt félig, nem értett semmit.

Hogy most már temetés lesz és nem lakodalom s hogy a rózsaszinü csokrokat a sötét, komor gyászfátyolok helyettesitik... Nem, sehogy sem birta megérteni a történeteket. Csak fázott nagyon, vacogott a foga és félt, félt valami ismeretlentől, valami rettenetestől. És a szive, az ő jó, egészséges egyszerü kis szive majd megszakadt Mariért. Féltette és sajnálta, siratta. Hát ha még előre látta volna: mi fog ezután történni...

MÁSODIK FEJEZET.

És elindulnak messzire...

Délfelé járt már az idő, mikor Torbágyi mama és Mari megérkeztek a hategyházai állomásra. Bertát a nagy sietségben nem hozták magukkal. Ugy intézkedtek, hogy jőjjön majd később Frida kisasszonnyal. Akit ide sürgősen vártak, az csak Mari volt.

Megérkeztek és éppen délfelé járt már az idő. De a nap most nem sütött s a késő őszi időben sehol sem nyilott már üde virág. Nehéz, lomha felhők takarták el a kék eget, az aranyos napot. Sárga lombu fák búsan hajladoztak s lenn, a megbarnult füszálak között bágyadtan tengődött néhány Katalinvirág. Az emberek felnéztek a nehéz, szürke fellegekre és búsan sóhajtották: - Nemsokára megkezdődik a hosszu őszi eső.

Mari, akit különben a sirás is nagyon elgyengitett, fázósan bujt össze szép, elegáns őszi köpenye alatt.

- Nézzük csak, kedves néni, nem jött értünk kocsi?

Torbágyiné már régen nézegette. Kereste a régi, ismert családi hintót, melyet a jó Isten tudja miért: pillangónak neveznek az Alföldön. Ezt a nevet aligha a könnyüségével szerezte, hanem abbeli tulajdonsága révén, hogy a sárban mindjárt elakad s ugy odaragad, mint egy-egy ázott szárnyu, szegény pillangó. Máskor, ha ide jöttek, mennyit nevettek ezen a csodálatos batáron! Most vágyakozva keresték: oh, csak itt lenne s vinné őket a szomoru ház felé.

A pillangó meg is érkezett egy kis várakozás után, most is olyan lankadtan és düledezve, mint máskor, de ezt a furcsa érkezést most nem deritette fel a vendéglátók vidám mosolygása. Máskor a szegény beteges asszony és az ő leánya vidáman jött fogadni az érkezőket: Torbágyiékat és Marit. Ma csak az öreg Péter huszár ült a bakon s a szótlan, mindig haragos kocsis, kinek fényes kalapját most már gyászfátyol fogta körül.

- Nincs semmi hir? - kérdezte Torbágyiné, mialatt elhelyezkedtek.

- Csak nagy szomoruság, tekintetes asszonyom.

Mari is leült, elfoglalta helyét nagynénje mellett és csak ugy félig magának, félig másnak csöndesen mondta:

- Mégis jó lett volna, ha Tita elébünk jön.

Tita a Mari féltestvére volt. Édes atyjának s második mamájának a lánya. Ebben az időben körülbelül tizennégy éves lehetett. Mikor Marit elvitte a régi házból Torbágyiné, Tita alig hogy járni kezdett, egy éves volt csupán. Akkor nagyon szerette Marit, a nagyobbik babát, az öt éves lánykát, ki neki élő és türelmes játékszere volt. Napokig kereste és a család nevetve emlegette hivogató, panaszos felkiáltásait, melyek baba-nyelven ilyen furcsán hangzottak:

- Ma-ji-ho, Ma-ji-ho!

Később aztán a testvérek egy kicsit elszoktak egymástól. Tita otthon nőtt fel az édes anyja mellett, Mari pedig csak olykor tért haza látogatóba néhány hétre, sokszor csak éppen napokra. Ilyenkor mindig nagyon szerették egymást. Tita folyton a Mari ölében tanyázott, Mari pedig még a robogó vonatról is vissza-visszaintett kis hugának. Kedves volt ez igy s valahogy ugy történt, hogy örökös együttélésre sem az egyik, sem a másik nem gondolt és nem is kivánkozott.

Különben is a két testvér között óriási különbség volt. Nemcsak az a bájos ellentét, mely körülbelül mindig megvan a rakoncátlan pipiske és a szeliddé érett nagy leány között, hanem sok más körülmény is hasonlithatlanná tette őket. Mari városban, fényes uri körben nevelődött, Tita pedig az elvadult kertben élte le gyermekéveit a bozótok és vadrózsák között, honnan ki-kiragadta olykor egy-egy nevelőnő, de ahová Tita mihelyt egyik-másik kisasszonyt a házból elszöktetett, megint csak visszavonult. Beteges és szomoru anyja, ezer falusi dologgal küzködő apja, nem birta ezt a kis vadmadarat nyugodalmas és rendes kalitkához szoktatni.

Igazán olyan volt, mint a vadmadár; féktelen, rendetlen, vakmerő is, minthogy veszélyt nem ismert, de azért egyetlen toppantással halálra lehetett riasztani. Tita nagyon hamar megijedt, félt és féltette azt, ami a világa volt: a féktelen kalandozást az óriási kert rejtelmes bozótjai közt. Sohasem lehetett rávenni arra, hogy szépen, rendesen felöltözve beüljön a pillangóba s elmenjen Marit és Torbágyiékat fogadni. De a nagy kert düledező keritése mellett óraszámra leste a kocsit s mikor a vén pillangó arra döcögött: egy ugrással fenntermett a hágcsóján és elment ugy amint volt: tüsketépte ruhában, kalap nélkül s olyan cipőben, mely bizony kását kért.

Igy jött el máskor. Most azonban nem volt sehol. A kocsiból nem nevetett ki az ő furcsa kis borzas fekete feje, nem integetett napégette, barna keze.

- Milyen kár, - mondta Mari. Szerette volna megölelni, ölébe venni, betakargatni a szegény kis vadmadarat, aki most bizonyosan sir és nagyon fázik.

- Bizonyosan otthon vár reád, - mondta Torbágyi mama. - Édes Mari, ezután még ezerszer jobban fogod szeretni.

Mari is ezzel a szent elhatározással lépett be a régi falusi ház fehér oszlopos csarnokába.

A ház, mely szép nyári napokon olyan édesen aludt, zöld zsalugátereit lecsukva a virágos akácok alatt, most tele volt azzal a tompa, óvatos s mégis óvhatatlan zajjal, mely ilyen nagy gyászok idején tölti be a házakat. Komor arcu, csendes suttogásu emberek jöttek, mentek. A kezük tele volt rémes feketeségekkel, lábujjhegyen mentek el egymás mellett, de valahol benn kalapácsütések hangzottak s olyan lett, mintha összezuznák a szomoru csendességet.

Ballay István ur nagy, benső, beszédes öleléssel szoritotta magához az érkezőket. Előbb Torbágyi mamát, azután Marit. És az ő idegenből érkező, nagyobbik leányát nem is tudta elereszteni sokáig.

- Mindent elvesztettem, - zokogta. - Hiszen tudjátok, hogy mennyire szerettem őt.

- Tudjuk kedves sógor, - felelt Torbágyi mama. - Értjük is a bánatodat, de azért a nagy mindenségből valami mégis maradt. A gyermekeid... A kárpótlás...

Ballay István ur keserü zokogással nevetett fel. Mert hiszen ugy van az, hogy mikor valaki ilyen nagy erővel felzokog, az ugy hangzik, mint egy keserü s gúnyos nevetés:

- Kárpótlás... Jól mondod, sógorasszony, kárpótlás van. A jó Isten, ki elvette tőlem őt, azon a napon egy tehetetlen, árva kis férget hagyott itt helyette...

S mialatt Mari és a néni megdöbbenve néztek össze, egy uj és idegen dajka a karján alvó babát hozott eléjük.

A kicsike édesen aludt, a pólyáján azonban fekete szalagok árulták el az örök, nagy gyászt, melyről ő még álmodni nem tudott.

- Ki lesz ennek a gondozója, az édes anyja? - zokogott fel ujra Ballay István ur.

Mari ott állott a kis ismeretlen mellett, akit nem is várt, kiről nem is sejtette, hogy szeretetének, gondjának osztozkodója lesz. A szelid őszi nap, mely állhatatos, örök melegével, fényével mégis csak utat tört magának a nehéz fellegeken, ebben a percben megcsillant az ablaküvegeken és simogató fényével körülvette a felserdült lány sudár alakját. Milyen nagynak, szépnek, erősnek látszott. Mintha fenséges gondolatok ébredtek volna fel a tiszta, nemes homlok mögött, barna szemeiben szent elhatározás lángja lobbant fel s az édes, igazmondó száj igy szólt:

- Én leszek a gondozója, az édes anyja. Ez a gyenge kis élet most már az enyém.

Kinyujtotta a kezét s gyöngéd, óvatos figyelemmel átvette az alvó babát. Lehajolt hozzá, szeliden megcsókolta és szinte mosolyra derülve mutatta nagynénjének:

- Az enyém, egészen az enyém...

Torbágyiné szive elszorult. Ő értette, tudta azt, hogy az, amit ez a fiatal lány a vállára vett, a legsúlyosabb kötelesség. Ő is nézte az alvó babát, de egészen más gondolatok között. Neki ugy tetszett, hogy Mari most az örök nyugtalanság, a súlyos felelősség, gyötrő aggodalmak s a végtelen lemondás fogadalmát ringatja karjain.

De Mari szinte megerősödött, szinte felvidult az után, hogy elhatározását kinyilvánitotta. Be nem telő gyönyörüséggel nézte ezt a rejtelmes kis csodát, melyhez hasonlót ő még csak nem is látott boldog leány-életében. Ezt a titokteljes kis talányt, melynek megfejtése csak az édes anya ösztönének könnyü. Idegen gondozónak ez a legsúlyosabb kötelesség. Ő csak arra gondolt most, hogy árva testvérkéje nem vész el elhagyottságában, megnő, szépen megerősödik. Szétrugja puha párnáját s gömbölyű kis karjaival megölelgeti anyját: Marit, a Mari mamát...

Igy foszlottak el lelkéből az elmult éjszaka szépséges leányálmai, a vőlegény, a sok szép haszontalanság, az örök vidámság és mulatozás tarka képei. Most elfoszlottak, de vajjon nem fognak-e visszajárni?

Torbágyi mama erre is tudta a bizonyos választ. De nem mondta ki. Egy mélységes, szomoru, nagy öleléssel szivére akarta zárni Marit.

Mari azonban, kinek természetes, kedves kedélye még a legszomorubb pillanatokban is átragyogott, bájos szabadkozással lépett vissza:

- Nem lehet, nem lehet, felébresztjük a babát.

Igy lesz az ezután. Mari többé nem juthat semmi kedveskedéshez, semmihez, ami szebbé, melegebbé teheti az életet a kötelességen kivül is. Semmihez, nehogy felébresszük a babát...

Torbágyi mama ezt is tudta, ezt is előre látta s ezen még jobban tudott volna sirni, mint az előbb.

Mari pedig, miután meggyőződött róla, hogy testvérkéje álmát csakugyan nem zavarta, átadta a dajkának:

- Vigye el, kérem De le ne tegye a karjairól. Később majd én is utána megyek és átveszem. Azt hiszem: egy percre se szabad s nem is fogjuk letenni. Most azonban lássuk végre Titát. Ugy, de ugy szeretném már megölelni!

Ballay István ur felrezzent a szomoruságából és megütődve nézett szét:

- Csodálatos, hogy nincsen itt.

- Sehol sem láttuk. A kocsin most nem jött elénk.

- Hé, cselédek, látta valaki?

A háziur kiáltására innen is, onnan is előjött egy cselédleány. Olyan ügyetlen, nehézkes, tudatlan háziteher, amilyet a vidéki háztartás gyönyörüségére kap a háziasszony s amilyet Mari az ő elegáns, uri életében nem látott sohasem. Csodálkozva, tudatlanul néztek szét.

- Nos, nem láttátok Titát?

- Nem, mi sehol sem.

- Bizonyosan a kertben lesz, - mondta Torbágyiné.

- Ebben az időben! S ebben az órában, lehetetlen.

- Már pedig aligha nem, - szólt közbe az egyik szolgáló. - Reggel a bozontosba ment s azóta én nem láttam előjönni.

- Oh, én már tudom: hol van, - kiáltott fel Mari. - A málnasor végén neki házikója van. Ott szokott ő leginkább lenni. Nos, ha nem jön elénk, keressük fel mi.

És elindultak. Elől Torbágyi mama és Mari, utánok pedig lassu bánatos lépteivel Ballay István ur. Végig mentek a kopár udvaron le az istállók felé, melyen túl a nagy gyümölcsös és zöldséges kert kezdődött. Az a csodálatos, rejtélyes, elvadult kert, melyre Mari is sokszor visszagondolt.

Ez a kert most igy ősszel még elhagyottabb volt, mint egyébkor. Nyáron át csak kivált óriási táblái közül egy kis veteményes kert, szemünkbe mosolygott egy pár gyümölccsel rakott fa, de most már ez a rész is csupa bozót volt. Az utakat ellepte a szederinda s a málnás olyan áthatlan, olyan járatlan és ismeretlen táj lett, mintha abban laktak volna az erdei manók. Mari tudta, hogy ennek a málnásnak a végén van a Tita házikója.

Bár Torbágyi mama egyre türelmetlenkedett, hogy mi is jutott eszükbe: minek gázolnak ők itt a barna avarban és sárga levelek között, Mari csak törtetett előre a régi házikó felé. És egyszer csak megtalálták.

Valami régi kis deszkabódé volt ez. Valamikor tán arra szánták, hogy elrakosgassák benne a kerti eszközt. De azóta, hogy ezt a kertet semmiféle eszközzel sem ápolgatták már, nem törődtek vele, telisteli futotta a vadszőlő, komló, vadonkelt, elkorcsosodott paszuly. Az ajtaja is alig nyilt, éppen hogy be lehetett rajta férni.

De a kis vadmadár befért. Ő maga is, meg a sok összehordott motyója, melyből egész fészket rakott magának odabenn. Igazán olyan volt ennek a bódénak a belseje, mintha egy csodálatos, félénk, üldözött, de a maga szabadságában makacs és féktelen madár hordta volna össze. Puha, titkos, védett fészek volt ez és telisteli mindennel, ami Titának, ennek a csodálatos kis vadmadárnak kedves lehetett, vagy arra való volt, hogy elrejtse kutató szemek elől. Itt volt a régi, elkopott viaszbabája, a félszemü Bella, melytől nem tudott elválni és itt voltak azok a könyvek és füzetek, melyek csodálatos módon elvesztek a tanulószobából, a nevelő kisasszony örök álmélkodására.

Mari már tudta erre a járást s néhány letaposott futóka virág is arról szólt, hogy itt ma már járt valaki. Egyenesen az ajtónak tartott és felnyitotta. A futókák összeszakadtak az ajtónyitás után, csak ez volt az akadály, az ajtót belülről nem zárta be, nem tartotta vissza senki. Mari egy percre megállt a küszöbön, aztán megszólalt:

- Itt vagy Tita?

Ott volt, de nem szólhatott. Tita, hevenyészett gyászruhájában, kisirt arccal, halálra fáradva, félig az asztalra borult és aludt. Most, amint a fél karja lecsüngött és borzas kis feje ugy elpihent, igazi vadmadár volt, agyonhajszolva, megsebezve. Ugy látszott irt valamit, ő, aki egyébként ugy irtózott az irószerektől. Tintás volt az egész keze, az orra hegye és a karja alatt egy szétteritett füzet feküdt.

- Pszt. Csöndesen, - szólt vissza Mari, előre hajolt és gyöngéden kihuzta Tita karja alól a füzetet.

Régi, piszkos kis füzet volt.

Gyürött, kopott s megfülezve ugy, ahogy már szinte nem is lehetett. Francia leckéket irtak bele az utolsó kisasszony idejében. Mari az ajtóhoz vitte és olvasni kezdett belőle. Elől, régi fakult betükkel az volt megirva, hogy: én nem láttam a nagybácsi házát, de a szomszéd tollkése igen drága. Magyarul is, franciául is. A sorok alatt azonban két egészen friss, félig el is törlődött sor feketéllett.

Ezt már Tita irta. Valami annyira lázitotta, kinozta, hogy elhagyottságában tollat fogott. Valószinüleg hallott valamit, amitől félt, amit megérni nem akart és leirta az ő nagy, dülöngő, rakoncátlan betüivel kétszer-háromszor.

- Én nem akarom, hogy engemet innen elvigyenek. Én nem akarom, hogy Mari hazajőjjön és ráncba szedjen engemet.

Torbágyi mama ezt is meghallgatta. Nézte az elvadult, akaratos gyermeket, Ballay István urat, kit ezerszer gyöngébbé tett a fájdalom. És nézte, nézte Marit... A szeme megtelt könnyel és jó lelkének minden szánalma végig rezgett ezen a sóhajon:

- Szegény, szegény Mari.

HARMADIK FEJEZET.

Rakjunk fészket.

Pár hetet, a temetés után, távollakó rokonoknál töltött a Ballay-család. Torbágyiék is elkisérték őket, együtt időztek egyideig, de Torbágyi mamát csakhamar hazaszólitották a házi gondok. Bucsuzni kellett.

Ködös, szomoru, szürke reggel volt az, melyen Mari lekisérte a kocsihoz azokat, kiknél annyi szép napot élt eddig, kik mellett olyan csodaszépeket álmodott.

- Hát Isten áldjon meg édes gyermekem, adjon neked erőt ahhoz a nagy feladathoz, melyet gyönge vállaidra vettél, - mondta Torbágyi mama.

Berta pedig, ki sehogy sem birt beletörődni a szomoru változásba, utolsó percben is feljajdult:

- De hát csakugyan elválunk, csakugyan nem leszesz már a miénk? Ott fogsz te élni abban a rettenetes házban?

Mari szólni sem birt. Csak intett a fejével és összeszoritotta a száját, nehogy hangosan és gyáván felzokogjon. Tita komor arccal, fürkésző szemekkel állott a távozók mellett.

Mindeddig egy szó sem volt köztük arról, amit Tita a füzetbe irt. És arról sem beszéltek, hogy mi lesz ezután. Itt marad-e, ujra elmegy-e Mari? S hogy igy esett s hogy ők ezt a kényes kérdést együtt nem bolygatták, Tita ezalatt a pár hét alatt teljesen megnyugodott. Szerette ő Marit igy, idegen házban, hol az ő apró dolgaiba nem avatkozhatott. Csak az örökös felügyelet rabságától félt s attól a rettenetes, alig érthető fenyegetéstől, melyet ugy suttogtak körülötte, hogy ráncbaszedés. Hogy őt Mari majd ráncbaszedi.

Most, mikor a Berta kérdése felcsendült, csillogó szemekkel kezdett figyelni. És hallotta a Mari szomoru hangu, de szilárd feleletét:

- Igen, Bertácskám, ott fogok én ezután élni. De majd meglátod: nem lesz az a ház olyan rettenetes. Megyünk nemsokára és fészket rakunk; puha, meleg, jó kis fészket a komor falak között.

És ugy is lett. Nemsokára azután, hogy Torbágyiék elmentek, Mari komolyan készülődött.

Tita nyugtalan szemekkel nézte a csomagolást és komor hangon kérdezte:

- Elmégy?

- El bizony, Titácskám.

- Haza, Budapestre?

- Bizony haza, de Hategyházára.

- És... és elviszesz engemet is? Parancsolsz, hogy menjek s ha nem akarok...

- Hát akkor itt maradsz. De nekem otthon most sok dolgom lesz s ha eljönnél segiteni, bizony jó kis lány lennél.

Tita csodálkozva nézett Marira. Hát nem lesz ráncbaszedés? De csak lehajtotta a fejét és szó nélkül kiment.

Másnap azonban, mikor alig félóra hiányzott már az indulás idejéből, valaki félénken, bizonytalanul kapargatni kezdte az ajtó kilincsét. Olyan volt ez a zaj, mint mikor az eltévedt, elvadult kis madár, tépett tollakkal, fázva, mégis csak visszatér és tehetetlenül csapkodja a régi jó kis kalitka ajtaját.

Mari észre sem vette. Éppen irt és sietett, hogy levelét még az indulás előtt postára tegye. A levél igy kezdődött:

- Kedves Bertácskám!

És tele volt nagy elhatározással s a fészekrakás ezer tarka tervével. Ah, majd meglátod nemsokára, hogy milyen meleg otthonná tettem én a régi, komor, elhagyott házat.

Erről irt Mari, mikor a félénk kaparászásból ajtónyitás lett és Tita dugta be a fejét.

Tita már fel volt öltözve. A fején kalap, a vállán köpeny s a kezében utitáska.

Mari, amint felemelte a fejét: rögtön meglátta a tükörből Titát, az utrakészet, de hamar leküzdötte a meglepetését s olyan hangon szólt vissza, mint aki csak természetes, csodálni éppen nem való dolgot lát:

- Rögtön, Titám. Menj csak le addig és töltsd meg a pillangó két zsebét ezzel az elemózsiával, nehogy éhen vesszünk a hosszu uton.

Tita szó nélkül s boldogan, hogy megtérését még csak magyarázni sem kellett, szedte fel a csomagokat s ment le a pillangóhoz, mely félóra elteltével csakugyan el is döcögött a két testvérrel Hategyháza felé.

Mari pedig tovább irta a levelet.

«...Ugy lesz, Bertácskám. A barátságtalan, meszelt falakat majd feldiszitem én azzal a sok apró képpel, melyet együtt festegettünk, a himzéseinkkel és faragványainkkal. Az avult padozatra szőnyegeket teszek. A mi smyrnáinkat, melyeket együtt öltögettünk. Másként rendezem, kitisztogatom az ócska butorokat s az ablakokra függönyöket teszek azokból, melyeket együtt csipkéztünk. Mindez csak gyerekjáték és kellemes időtöltés. Tita velem lesz és segit, mint jó, testvérkéhez illik...»

Mikor ez a levél elrepült s megállott a budapesti szép, meleg, kényelmes uri házban, hol Torbágyi mama és Berta igazi galamb-életet élt, a jó öreg néni összecsapta a kezét:

- Még hogy mindez csak gyerekjáték! Ah, Mari, Mari, szegény kis álomlátó lányom, kezdd csak el ezt a játékot. De én nem birom ki még a gondolatát sem sirás nélkül.

És messze, messze tőle, az elhagyott házban, Mari csakugyan megkezdte a fészekrakást. Egyedül, segitség nélkül, mert hiszen Tita az örökös bizalmatlanságával, félelmével s harcrakész dacoskodásával még csak szaporitotta a dolgot, gondot.

Akkor, mikor Budapesten olvasták a levelet, Mari éppen egy kettős lajtorja tetején állott s veresre, durvára dolgozott kezeivel a függönyöket szegezgette. Diadalmasan, büszkén nézett le a magasból arra a sok nehéz munkára, melyet eddig már szépen elvégzett. Valóban minden ragyogott a tisztaságtól s minden nagyon csinos és otthonos lett attól, amit Mari finom izléssel elrendezett. De mig ezt elérte: mennyit hajlott, emelt, szaladt, ugrott. S milyen rosszul aludt igy elgyötörve s alig-alig jutva egy kis hamaros ebédhez.

Szépülni, melegedni kezdett az uj fészek odalenn, de Mari ime már kétszer is megkoppantotta ujját a kalapáccsal.

- Mintha kettőt látnék, - sóhajtotta és megtörülte verejtékes homlokát.

Ujra munkába fogott, de a lankadt kezek megint célt tévesztettek, a fáradt testen végig nyilallott a fájdalom s a poros, kendős kis fejre mély és sötét szédülés borult.

- Tita! - kiáltotta gyöngén, tehetetlenül s azután csak azt látta, hogy forog vele az egész világ s ő valami nagy mélységbe zuhan.

Mire Tita odarohant a másik szobából, Mari a lajtorja tövében feküdt, arcra borulva, mozdulatlanul.

Nagy riadalom támadt most. Befutottak a szolgálók, a napszámra fogadott asszony és segitettek Titának jajveszékelni. Marin segiteni egyik sem tudott. Emlegettek doktort, papot, de elfutni senki sem mert. Tita pedig fejét vesztve sikoltozott a nyitott ablakok előtt.

Sikoltására kinyilott egy ablak a szemközt eső ház zöld zsalugáterei közt. Az az ablak különben is csak félig volt betéve most a napokban s a széles levelü mályvák között mindig ott volt egy bodros fejkötővel diszitett ezüsthaju fej. A falusi szomszédasszony, a széles, sáros utca tulsó felén folyton átkandikált ide s nézte a Mari szakadatlan munkáját. De csak rejtve, titkon, anélkül, hogy egyetlen szives mosolyt röpitett volna a dolgozó lány felé.

Mari egyszer munkaközben meg is sejtette, hogy lappang ott valaki a mályvák között.

- Van ott valaki, Tita?

- Oh, senki. Csak az öreg Vámosné, - felelt Tita és piros arccal fordult el.

- Oh, ha ismerném! Tanácsolna valamit ugy, mint régen Torbágyi mama...

- Ne törődj vele, - szólt Tita hevesen. - Vámosné nem jön át, nem szól hozzánk, nem jöhet ide...

- Miért? - kérdezte Mari, de akkor Tita már messzire volt s nem adott feleletet arról a különös öreg asszonyról, aki folyton idefigyelt.

Most, hogy a sikoltozást meghallotta, kitárta az egész ablakot és ijedten kiáltott át:

- Mi történt? De hát szóljanak: mi történt?

És türelmetlen lett nagyon, mert senki sem felelt. A cselédek tovább jajveszékeltek és Tita elfutott az ablaktól.

A következő percben már eltünt a szép ezüsthaju fej s nemsokára siető, tipegő lépteket lehetett hallani végig a hosszu vidéki ámbituson.

Mari éppen akkor mozdult meg. Nehezen, bágyadtan emelte fel a fejét és homályos szemekkel nézett szét.

A szobába abban a percben lépett be az idegen öreg asszony.

- Ah, tehát már jobban van, mondta hirtelen s meglátszott rajta, hogy most már tétovázott: maradjon-e, közelebb lépjen-e vagy elmenjen? Szeretett volna segiteni is, de valami régi haragféle viszont arra ösztökélte, hogy mégse tegye meg ezeknek azt a szivességet, melyet a részvét hirtelen fellobbanásában elhatározott.

Mari csodálkozva nézett az idegen nőre és az egész lényén, amint igy halálra fáradva, betegen feküdt, annyi szánnivaló volt és csodálkozó, kedves, okos szemeiben annyi jóság és kedvesség, hogy az öreg asszonyság végre is odalépett hozzá.

- Jobban van, gyermekem?

- Jobban.

- Nézzük, nem ütötte-e meg magát erősebben? Mert bizony lezuhant. Ah, nehéz munka a házidolog, különösen annak, aki nem szokta meg.

Lenézett a Mari szegény két kezére, melyek porosak voltak, kicsit véresek, zuzottak is, de azért még most is meglátszott rajtuk a régi kényelmes, úri élet.

- Szegény kezecskék, - szólt halkan az öreg asszony és segitett Marinak felemelkedni. - Nem fáj sehol valami különösen?

- Nem, azt hiszem nem. Csak itt a karom s itt a fejem egy kicsit.

Az, ami a mi édes, hőslelkü Marinknak egy kicsit fájt, bizony két hatalmas zuzódás volt.

Az öreg asszonyság azonnal ápolás alá is vette és a kis ijedt szolgáló segitségével csakhamar kimosta, bekötötte a sebeket.

Már éppen készen voltak, mikor kimerülve, lihegve rontott be Tita.

- Sehol sem találom a doktort! Ugy látszik falura vitték! Édes Marim...

Közelebb jött s majd hanyattesett ijedtében, meglepetésében, hogy itt találta az öreg asszonyságot.

- A hugom, - szólt gyönge hangon Mari. Még a régi, uri életben ahoz szokott, hogy a bemutatásokat teljesitse. Most is, szinte gépszerüen engedelmeskedett a jó nevelés szokásának.

Az öreg asszonyság azonban villámló szemekkel mérte végig Titát, ki most a haja tövéig elpirult.

- Oh, ismerem. Talán ezerszer jobban, mint kegyed, kisasszony. Sok rendetlenségét, gorombaságát türtem azon a réven, hogy szomszédok vagyunk. És éppen ő az, aki miatt én sohasem jöttem volna ide...

- Ha a jó szive nem hozza, - tette hozzá Mari édes mosollyal. Lehajolt és megcsókolta az egyszerü öreg asszony kezét.

Vámos néni nem győzte törülgetni. Micsoda tisztesség! De azért a szeme megtelt könnyel s a szive az egész életre Marié lett.

- És ez a jó sziv majd megbocsát az én kis szeleburdi hugomnak is. Tita majd belátja hibáját és bocsánatot kér...

Tita dacosan, vad mozdulattal kapta fel a fejét s fekete szeme szinte szikrázott a sötét szempillák között.

- Parancsolod? - kérdezte kihivó hangon. - Kezded?

Mari szeliden, csodálkozva nézett rá:

- Nem parancsolom és nem is fogok neked parancsolni soha. Csak igen természetesnek találom, hogy az, ki valami illetlenséget elkövet, bocsánatkéréssel helyrehozza. S mert ez olyan természetes, egy percig sem kételkedem benne, hogy meg is fog történni.

Tita most már elsápadt és beleharapott a dacos, remegő ajkába, mikor elfordult és kiment a szobából.

Nem is jött többet vissza egész este. Ki tudja: merre csatangolt a bozótban, min töprengett az ő kis házikójában, a rozzant asztala előtt, melyre lehajtotta a fejét. A kis szolgáló hiába kurjongatott neki, hiába hitta vacsorához, nem felelt s nem is jött fel. Mari, ki végre Vámos néni távozása után ágyba került, azt mondta:

- Hagyjanak békét neki, majd előkerül, mikor az ideje elérkezik.

És elérkezett. Késő este csörtetett át a bozóton és lassan osont be abba a szobába, melyet közös hálószobának szántak. Gyertyát sem gyujtott, csak tapogatva kereste meg az ágyat, melyben Marit sejtette.

S mikor ideért, lehajlott hozzá:

- Mari, édes Mari... alszol? Mari, holnap el fogok menni Vámos nénihez...

Nem kapott egyetlen feleletet sem. Várt egy kicsit, aztán óvatosan visszahúzódott:

- Alszik szegény, - gondolta s ebben megnyugodott.

Pedig egy fehér holdsugár belopódzott a szobába, megsimogatta a Mari arcát. És ez a holdsugár reggel, távozóban azt mondta egy ébredő, csiripelő verébnek, hogy Mari ébren volt és hamisan, de nagyon, nagyon boldogan belenevetett a párnájába.

Reggel ezt csiripelte minden veréb. Csakhogy Tita aludt minden szép kora reggelen s a verebek nótáját sohasem értette meg.

NEGYEDIK FEJEZET.

Vámos néninél.

Másnap Mari nem kelt fel kora reggel. Pihent egy kicsit. Különösebb, nagy dolga már ugysem volt. A lakás szépen kicsinositva s a régi butorokkal kényelmesen berendezve már tegnap estig készen volt. Hamarább elkészült, mint tervezte és még egy pihenő napja is maradt. Édes atyját és piciny tesvérét csak másnapra várta.

No hát irt nekik levelet. Lelkükre kötötte: hogyan pakolják be a babát és hogy nagyon vigyázzanak rá az egész uton. Azontúl már az övé lesz. Elkészitette puha kis bölcsőjét az ő szobájában, az ágya mellett.

Mikor aztán elkészült a levéllel és a falusi postát, a Ferkó cigányt, útnak inditotta a másik falu felé, öltözködni kezdett, meg akarta látogatni Vámos nénit.

Tita a szempillái alól leste, hogy mit csinál Mari. Várt egy kicsit, parancsol-e neki valamit? S minthogy Mari csak néhány kedves megjegyzést tett a szép őszi napra s a papáról, a testvérkéjéről beszélt, hát ő is öltözködni kezdett. Ledobta a házi ruháját és szedte elő a kimenőjét.

Csak ugy alsószoknyában állott Mari előtt és Mari, ki rendhez, elegánciához szokott, majd elájult meglepetésében. Ennek a szegény, elvadult gyermeknek nemcsak kétes szinű, hanem rongyos volt mindene.

Tita észrevette Mari megdöbbenését és rögtön védelmi állásba helyezkedett:

- Korholni akarsz? Hogy rongyos ez is, az is és nem varrom meg? Hogy miért viselem oly sokáig? Oh az a kiállhatatlan Vámos néni is ilyenekkel kellemetlenkedett. Te is kezded? Parancsolni akarsz?

- Édes Tita, - szólt Mari. - Ugyan tégy le már arról az örökös gyanuról, hogy én parancsolni akarok neked! Hiszen eddig egyetlen erős szavamat sem hallottad. Nem igaz?

Tita lesütötte a szemét, elpirult s alig lehetett hallani a motyogását.

- Igaz...

- No hát. Nekem semmi közöm sincs a te holmidhoz. Utoljára is ma-holnap te is nagy leány vagy s magadtól is tudod, hogy rendet és tisztaságot kell tartani s nekünk magunknak javitgatni a ruhát, fehérnemüt. Ezt minden nagy leány tudja, te is az leszesz és nem várod azt, hogy én komandirozzalak. Nemde?

Tita nagyon szeretett volna felkiáltani, hogy hiszen csak ettől retteg folyton. De valami fojtogatta a torkát, elhallgatott és öltözni kezdett most már alaposan és rendesen. Majdnem egyszerre lettek készen. És szerény gyászruhájában Tita most már majdnem olyan rendes, uri kisasszonynak látszott, mint Mari.

A kalapját is feltette és várta, nem fog-e csodálkozni Mari, hogy ő is készül valahová.

Mari nem csodálkozott. Feltette ő is a kalapját és mielőtt elhagyták a házat, ugy szólt Marcsához, az ijedt arcu szolgálóhoz.

- Vámos tekintetes urékhoz megyünk. Ha esetleg történik valami, fuss át értünk.

És elindult szép, elegáns könnyű cipőivel a hategyházai utca felé.

A hategyházai utcán aztán feneketlen sár, habarcs fogadta, itt-ott egy-egy kődarab, néhány libbenő deszka, melyen mégis csak el tudott menni valahogy az, aki ebbe a különös sétába, mely jórészben ravasz ugrándozásból, más részben ügyes átsiklásból állott, már régen beleszokott. Tita, rövid ruhájában ugy ugrált mint egy erdei mókus. Mari félve, üggyel-bajjal kimerülve követte.

- Nos? - kérdezte Tita? - Nem jobb lenne most egy jó kocsi vagy egy csilingelő villamos?

- Minek? - felelt Mari nyugodtan. - Erősebb, nehezebb cipőt kérek apától és rövid ruhát. Aztán, hogy jól belejőjjek a falusi sétába, gyakrabban megyünk Vámos nénihez.

És ezt az utolsó: megyünk-et is ugy ejtette ki, mintha a világ legtermészetesebb dolgáról lenne szó. Tita csak hallgatta és ment tovább, előre a deszkákon.

Csak szemközt laktak. Akár átkiálthattak egymáshoz. De átjutni látogatóba majd egy félórai kinos munka volt.

Vámos néni, aki szokása szerint a mályvák közül nézegetett az utcára, észrevette az érkezőket és ajtót nyitott nekik.

- Isten hozta, kedvesem, - szólt Marihoz. Megölelte és elindult vele anélkül, hogy Titát egy pillantásra méltatta volna.

Mari kedves mozdulattal fordult vissza és ugy, mint tegnap, most is bemutatta Titát:

- A hugom...

Tita pedig olyan szerényen, olyan megadással lépett most előre, hogy Vámos néni nyelvéről elröppent minden csipős szándék. Egyszerüen kezet nyujtott neki és csodák csodája, Tita most megcsókolta ezt az öreg kezet, ugy, amint Maritól látta.

- Bocsánatot kérek, - mondta halkan.

De ez már igazán sok volt a jó öreg falusi asszonynak, ki szerette az egész családot és a szive mélyéig soha Titára sem haragudott. Tele lett a szeme könnyel.

- Haszontalan gyerek! - kiáltott fel sirva, nevetve, aztán egy jókora barackot nyomott a Tita uj kalapjára, de azért odaölelte a pepita kendőjére, mely keresztbe volt tűzve a mellén és birsalma szagu volt.

Mikor az öreg ur előtipegett a szobájából, Vámos néni és Tita még mindig ölelkeztek.

Az öreg ur egyszerüen elejtette a pipáját ennek a csodának a láttára.

- Zsiga, Zsiga! - kiáltott Vámos néni. - De hát jőjj ide, Zsiga. Nézd: milyen kedves vendégeink érkeztek, Ballay Mari kisasszony és az ő kedves kis huga, Titácska.

Zsiga bácsi csak kinyitotta a száját, hajlongott, de szóhoz jutni még mindig nem birt. Hiszen ez a kedves Titácska még tegnap is «utálatos, neveletlen kölyök volt, kinek nem ártana kitekerni a nyakát.» S ezen a nyakon, a kitekerésre itélt nyakon, most az ő öreg feleségének a karja nyugodott... Furcsa, furcsa... Belevész az ember esze, ha az asszonyok dolgát látja.

Zsiga bácsi nem tudott kiigazodni.

Mari aztán segitett a bajon. Hozzá lépett és kezet szoritott vele.

- Első és legkedvesebb kötelességem volt a szomszédjainknál tisztelegni. Remélem jó egészségben találtam mindnyájokat...

Budapesten persze, finom uri körében, a szép, elegáns Ballay Mari nem ilyen szavakkal köszöntött be. De most finom női ösztöne megsugta, hogy ezeknél az egyszerü, jó, falusi embereknél az egészség az a téma, melyről egyáltalában beszélni érdemes.

- Köszönjük szives kérdését, csak megvagyunk, bár ez az esős ősz igazán nem dolgozik a javunkra. Tetszik tudni, köszvényem van. Itt, a lapockámban, a térdeimben is, az öregem pedig fuldoklásban szenved s ha az ég beborul, rosszabbul van ő is. De kegyed, kedves kisasszony...

- Ah, ugy szeretném, ha egyszerüen csak Marinak hivnának...

- Mari! Milyen egyszerü kis név. És én Lencsi néni...

- Lencsi néni és Zsiga bácsi...

Nem, a két jó öreg ezt már nem birta kiállni. Ujra megölelték Marit és az elegáns, szép Ballay kisasszonyt betessékelték a birsalmaillatos szobába, melynek száz esztendős diófa butorai, fehér moll függönyei egyszerüek voltak ugyan, de csak tisztességről, jóságról, szeretetről tudtak beszélni.

Tita álmélkodva követte a háziakat és Marit, ki ugy ült le a fekete bőrdiván baloldalára, mintha örökké csak itt ült volna s ugy beszélt a köszvényről, az őszi termésről, a télről s a drága fáról, mintha ennél szellemesebb témákat sohasem hallott volna.

De beszéltek egyébről is. Mari, kit a fészekrakás szenvedései meggyőztek arról, hogy bizony túlbecsülte az erejét, a tapasztalatát, az ügyességét, mikor magára vette a pusztuló ház, sőt a kis gyermekek gondozását, azon iparkodott, hogy ennek a derék és házidologban olyan tapasztalt asszonynak a jóindulatát megnyerje.

Elképzelhetjük, hogy ennek a bájos leánykának mindez hamar sikerült. A társaság, itt ebben a tisztaságtól ragyogó szobában csakhamar megállapitotta a Ballay Mari életének programmját. Mint nem régen a két, boldog, álmodó fiatal lány a Torbágyi palota selyem függönyei között. Csakhogy most már ugy, ahogy az élet szabja s nem a leányálmok.

- Ugy, ugy, gyermekem, ne féljen semmit. Cselédet kap okvetlenül, jó, derék leányt s azt szépen betanitja...

- Megtanítom én? Mire? - kérdezte Mari, ki eddig ugy élt, hogy alig-alig látta a cselédeket.

- Mindenre, gyermekem. Mert ezek a falusi parasztlányok még csak takaritani sem igen tudnak...

- És főzni...

- Nos, főzni, főzhet. A konyha jó és a tűzhely nem füstöl, az éléskamra is ott van közel...

- De hát ki főz? - kérdezte Tita.

- Kicsoda? Hát Mari. Cselédre ilyet nem biz a jó asszony. És a mosással sem lesz sok baj, csak korán kell fölkelni hozzá. Ha nem éjfélkor kezdik, nem ér semmit. Ha pedig nem a háziasszony szappanoz, az egész fehérnemü tönkremegy. Tud-e szappanozni?

Mari pirulva, mosolyogva vallott:

- Bizony nem.

- No, majd megtanitom én. Mindenre megtanitom. Káposztát teszünk el és a homokba sok zöldséget. Gyümölcsöt a kamarába és tarhonyát a zacskóba. Gyerekség az egész. Csak aludni nem igen lehet sokat s az ember nem dughatja össze a két kezét. Estig majd ketté törik a dereka, az igaz. Nos, hát nem fáj az enyém is minden este? - fordult Zsiga bácsi felé.

- Ajaj! - felelt az öreg Zsiga bácsi. - Mind elkenegeti a kámforomat, pedig még a lapockám is kivánja.

- Bekámforozom magát is, lelkem, a derekát, mikor majd annyit jár pincébe padlásra, hogy a fáradtságtól majd ketté szakad. De aztán, milyen jól fog aludni...

Reggel öt óráig meg sem mozdul...

- Öt óráig, - ismételte Mari, ki olykor táncolt reggeli öt óráig, de ilyen korán ágyból kelve sohasem tisztelte még a napot.

- Öt óráig szabad aludni, bizony. De akkor talpra. Ne féljen, eleinte majd felköltöm én. Talpra, kis leányom és dologhoz, Mari is, de Tita is, mert idejében kell ezt megtanulni.

Tita rettenetes arcot vágott, - Mari majd megijedt, hogy most megint baj lesz ám, - de csak lenyelte a rossz kedvét és csodálkozva, ijedten nézett Marira.

Mari pedig, akinek a szép leányálmai hogy belefultak az élet keserves kényszereibe, csak ült Lencsi néni mellett és hallgatta az asszonyi bölcseség szavait.

Még csak el sem sápadt, még csak el sem borult a szeme. Ült bátran, büszkén, erősen és szép arcán a kötelességet teljesitő lányok sugaras, meleg dicsfénye ragyogott.

- Igy, igy, aranyom, - mondta Lencsi néni. - Nem kell megrettenni. Csak bátran, előre. És ha valami baj lesz, itt vagyok én. Akár a házzal, akár a kis testvérkével.

- De hiszen az olyan baba mindig alszik, - szólt Mari.

Mire aztán a két öreg ugy, de ugy kacagott, hogy kiperdült a szemükből a köny.

- Majd meglátjuk, majd meglátjuk, - mondta Lencsi néni. - De azért ettől se ijedjen meg szivem. Én azt tartom, hogy jó mindent ugy, amint az életben van, s nem ugy, mint a versek irják, a leányoknak előre megtanulni. A versekben a kis gyermek csak mosolyog, gőgicsél és angyali módon alszik...

- És az életben? - kérdezte Mari.

- Majd meglátjuk a többit, - felelt Lencsi néni s miután pompás vajaspogácsával majd agyontömte őket, szeretettel kisérte ki a vendégeit.

- Aranyos, bájos gyerekek, - mondta Zsiga bácsinak s most már nem tett különbséget közöttük.

- Hanem bajod lesz elég ezzel az ártatlan városi kisasszonnyal, - mondta Zsiga bácsi.

- Szégyeld magad: még ijesztgetni akarsz. Azért sem félek, ha bajom lesz vele, segitek rajta, ennyi az egész.

És zsörtölődve ment a mályvái közé, hogy még egyszer lássa a Ballay lányokat, kik most köveken, deszkákon át igyekeztek hazafelé.

Igen, mentek, mendegéltek. S mikor hazaértek, lerakták a szép ruháikat és bementek az ebédlőbe.

Az ebédlő szép, tiszta, rendes volt már, hanem bizony senki sem teritett, mert Mari kisasszony, a ház érdemdús asszonya ebédről gondoskodni elfelejtett.

- Uram Isten! - kiáltott fel. - Hát csoda?

Nem, Tita egyáltalában nem csodálkozott. Ugyan miért is? Egyszerüen meghitta Marit ebédre magához. A kis kerti ház szalmája közt annyi vadkörte volt eldugva, hogy egy vén takarékos mókus is megirigyelte volna.

- Odamegyünk, Mari és jóllakunk...

De ebből a szép tervből mégsem lett semmi, mert a tenyeres-talpas szolgáló átjött Vámoséktól s egy tálcán kész és kitünő ebédet hozott.

- A tekintetes asszony ugy látta a muskátlik közül, hogy a kémény nem füstöl és haragudott a kéményseprőre. Bizonyosan nem járt itt és nem lehetett ebédet főzni. Máskor, ha nálunk ilyen baj lesz, tessék visszasegiteni.

- Tita! - kiáltott fel Mari. - Tizszer fogod megcsókolni ennek a jó, gyöngéd, finom asszonynak a kezét.

Tita tapsolt, körültáncolta a jó illatu eledeleket, melyekkel utoljára sem vetélkedett a vadkörte (ezt be kell látni) és tapsolása, ujjongása közt észre se vette, hogy Mari most neki parancsolt. Parancsolt s ő még a szive mélyén meg is fogadta, hogy ezt a parancsot teljesiti!

ÖTÖDIK FEJEZET.

Utazás a pillangóval.

Másnap reggel, miután megittak egy-egy pohár hideg tejet és elmorzsolgattak két darab fekete kenyeret - hja, igy volt: a kisasszonyok nem keltek fel reggelit késziteni, - Mari, aki ahhoz szokott Torbágyiéknál, hogy már reggel kigondolt valami kellemes tervet, igy szólt:

- Tudod mit, Tita? Befogatunk a pillangóba és elmegyünk édes apa elé. Hiszen ma jön haza és hozza az én kis testvérkémet. Jó lesz-e?

- Nagyszerü! - kiáltott fel Tita vigan ugrándozva és elszaladt, hogy a kimenő ruháját előszedje.

Mari is öltözni kezdett s mialatt magára szedte ruháit, a kellemes viszontlátásra s a meglepetésre gondolt.

- Édes apa jön, jön a babával és a dajkával a pusztáról. Lassan ballagnak a sárban, alig várják, hogy meglássanak minket, de az idő olyan nehezen halad...

Hát egyszer csak szemközt is jön egy kocsi. Összetalálkoznak. Ki néz ki a kocsiból? Mari! Tita! Oh, nem is kell ennél nagyobb öröm...

Amint ezt elgondolta, még jobban sietett az öltözéssel s nagy buzgalmában észre se vette, hogy valaki már kétszer is megkopogtatta az ajtót. Már éppen a kalapját tette fel, mikor benyitott Vámos néni.

- Szabad? - kérdezte. Aztán megdöbbent, amint a kalapot látta.

- Csak nem készülnek valamerre?

- De igen. Édes apa elé megyünk, - felelt Mari és viszont ő csodálkozott most, amint észrevette, hogy Vámos néni körülnéz, majd a fejét csóválgatta. Látszott rajta, hogy valamivel nincs megelégedve és Mari akaratlanul is bővebben kezdett magyarázgatni.

- Igen, igen. Apa elé kocsizunk. Hozza a testvérkémet, hát mégis csak ugy illik, hogy eléjök menjünk, üdvözöljük és elfogadjuk...

- Ugy, ugy, - mondta Vámos néni. - Aztán együtt térnek majd haza és édes apának meg a babának teljesen elég lesz az ünnepélyes és előzékeny fogadás. Az majd mindent pótol: meleg, rendes szobákat, jó ebédet, elkészitett ágyakat...

Mari az ajkába harapott és azt hitte: legjobb lenne a föld alá sülyedni. Hiszen ő minderről elfelejtkezett. Eddig szó sem esett ilyesmiről, a fényes, városi háztartásban, Torbágyi néni kormánya alatt, ugy megtörtént minden, mintha szolgálattevő tündérek s magától terülő asztal gondozta volna őket. De most?! Hiszen csakugyan ő lenne az, aki olyan nemes hévvel, nagy elszántsággal magára vállalt minden gondot?

Lehajtotta a fejét és szép arcán, mely még folyton égett a szégyentől, két fényes könycsepp gördült végig.

Lencsi néni halálra rémült.

- Szent Isten! Gyermekem, - kiáltotta olyanféle fokozódásban, amint a zongorázásban a crescendot értik és magához ölelte Marit. - Nem akartam, nem ezt akartam, kicsikém. Csak szeretetből szóltam, mert hiszen maga is beláthatja, hogy édes apának és a testvérkének most egyébre lenne szüksége. No, ne sirjon drágám, ne sirjon.

Ne sirjon! Mintha bizony lett volna a világon olyan fiatal lány, ki ezekre a szavakra, hogy ne sirjon, zokogásra ne fakadt volna, ha már előbb egy kicsit pityergett. Mari is csak azt cselekedte, s minthogy Lencsi néni sem akarta hagyni magát, mire Tita bejött, ugy sirtak mind a ketten, akár a záporeső.

- Ah, Lencsi néni! - kiáltott fel Tita immár azon a barátságos hangon, mely teljesen uj, de igen kedves volt mind a kettőjüknek. - Tudtam én, hogy egy kicsit megsirat, ha utra kelünk. Elválás nincs anélkül.

Vámos néni hamar megtörülte a szemeit s ugy a zsebkendője mögül kérdezte:

- Hát honnan tudtad, hogy átjövök?

- Honnan? Hát abból, hogy apát várjuk és ebéd meg mi egymás kell.

- De Tita, Tita - szörnyüködött Mari. - Hiszen ez nem a Lencsi néni kötelessége.

- Ha nem is: mégis megteszi. Hát tegnap? Ugyan ki kényszeritette rá, hogy ebédet küldjön? Egyszerüen tudta, hogy ugy kell, ugy jó, hát megtette. Hanem pompás is volt ám minden. Édes Lencsi néni, csókolom érte a kezét.

És Tita csakugyan lehajolt és megcsókolta a kedves öreg asszony kezét. Tegnap látta ezt a mozdulatot, ezt a kézcsókot Maritól és még akkor elhatározta, hogy egyszer ő is megteszi, ha nem parancsolja senki.

Most már természetesen rendben volt minden. Hiszen Lencsi néninek sem volt egyéb kivánsága a világon, minthogy ő süssön, főzzön, ő mutassa meg, hogy mit tud, aztán jól megvendégelje azokat a szegény elhagyott embereket. S megvendégelvén őket, szépen bekasszáljon két, esetleg három háladatos kézcsókot. Öreg asszonynak a kávéján, a macskáján kivül, hiába, már csak ilyesmiben telik kedve.

Hiába szabadkozott Mari, hiába könyörgött, Lencsi néni kiizent, hogy de igenis, be kell fogni a pillangóba. Rájok rakta a felöltőket. Tetejébe egy-egy nagy kendőt. Kihordatta a lábmelegitőket. Két lábzsákért még át is szalasztatott. Telerakta a pillangó tátongó zsebeit pogácsával, almával. Különben hozatott egy farkas-bundát is. Beparancsolta a gyerekeket a kocsiba, betakarta bundával, kendőkkel, lábmelegitővel. Egy-két pogácsát, almát már is a kezökbe nyomott, aztán halálos fenyegetések között (hogy agyoncsapja rögtön!) megparancsolta az öreg kocsisnak a nagy gondoskodást és okos hajtást. Még egyszer megcsókolta őket, mégegyszer benyujtotta hozzájuk a kezét, azzal a szóbeli tilalommal, hogy ne bántsák. Mindamellett bekasszált két kézcsókot és Isten áldásával utnak eresztette őket.

- Itthon nem lesz semmi baj! - kiáltott utánuk. - Rögtön főzéshez fogok. Mihály! Ha valami baj lesz, magát rögtön agyoncsapom!

A pillangó már az utca végén döcögött és a jó Lencsi néni még egyre üldözte fenyegetéseivel az öreg Mihály kocsist, ki csöndesen pipálgatott a bajusza alatt s az agyoncsapás veszedelmeiről mit sem tudott.

- Megyünk, megyünk! - ujjongott Tita. - Ah, Mihály bácsi, kergesse egy kicsit ezeket a macskákat. Ugy-e milyen pompás dolog kocsizni Mari?

- Ah, Tita, nem illet ez meg már engemet, kötelességmulasztással jutottam hozzá, - felelte csöndesen Mari.

De később, mikor valahogy kievickéltek a sárból, szép őszi vetések közé értek, varjakat riogattak az ostorral, sőt egy igazi, eleven nyulacskát is láttak, felvidult Mari is és valahogy a pogácsa és az alma is eltünt.

De aztán nehezebb, keservesebb lett az ut. Fényes, feneketlen sártengerek nyiltak meg előttük, a két szegény lovacska majdnem uszott bennök és a pillangó veszedelmesen libegett a fekete dágvány marasztaló hullámain. Az ostor szaporábban csattogott és Mihály bácsi illetlen szavakkal sértegette a lovacskákat. A sár nagyobb, mélyebb lett, a lovak fáradtabbak és a pillangó már alig-alig mozdult. Libbent egyet előre, egyet hátra, aztán nem libbent semerre, beleakadt a kátyuba.

- Mihály! - kiáltott Tita. - Azonnal kihajtson innen, mert meglássa: agyoncsapja Lencsi néni.

- Csaphat már engem, - felelt Mihály bácsi a bajusza alól. - Hát csak csapjon, ha utánam tud jönni ide, mert hogy én innen ma nem jutok a szine elé, az már szent bizonyos.

Hiába sikongattak a lányok, leereszkedett ő is a sárba, megszabaditotta a lovait, felugrott az egyikre és kievickélt egy keskeny partra, hol éppen hármuknak volt egy kis száraz hely. Ott aztán a magasságban felemelkedett a ló hátán és kezéből ernyőt csinált a szemei fölé.

- Mit néz? - kiáltott Mari.

- Hát csak azt, hogy jön-e valami segitség erre felé.

- Nos, jön valaki?

- Azt tartom, hogy nem.

- Hogy senki, senkise jön?!

- Azt tartom, hogy senki. Néha bizony elrostokol az ember ilyen helyen két napig is, mert okos ember nem jár erre őszi esők idején.

Ezzel lemászott a lóról, letisztogatta magáról a sarat és ujra illetlen szavakat hallatott, mert bajlódás közben elveszett a masinája és most már tessék: mivel gyujtja meg a pipáját.

Mari és Tita összehuzódva, remegve ült a pillangó belsejében. Bár az igazabban, jobban megszeppent lány kettőjük közül Mari volt, aki bizony ilyen őszi utazásokról nem hallott még semmit, mégis ő bátoritotta Titát.

- Ne félj, édeském. Ha más segitség nem jön is, édes apával találkoznunk kell délfelé.

Tita kivette Mari öve mellől a szép kis zsebórát és csüggedten nézte, szomoruan mondta:

- Most reggeli nyolc óra van...

Szerencse, hogy Mihály bácsi nem találta meg a masináját, nem tudott pipálni s igy dolog nélkül unatkozott és nyugtalankodott, hát minduntalan fel-felkuszott egy nagy vadkörtefára s onnan nézett a messzeségbe. Ugy tiz óra felé lehetett, mikor végre leszállt és bekiáltott a pillangóba:

- Na, nem kell félni. Amonnan balról, a régi utról jön már két lovas ember.

Tita persze rögtön kikecmergett a bundákból és felment a kocsisülésre szétnézni.

- Igaz? - kérdezte Mari.

- Már én is látom. Vágtatnak erre balról. Idetartanak.

Most már Marinak se volt nyugta. Ő is felkuszott Tita után és akkor mikor az idegen lovasok odaértek, a két Ballay kisasszony a kocsisülésre kuporodva nézett ki a nyiláson. Mint egy sárbaesett fészekből két kis megszeppent madár.

A jövevények hamar megértették a helyzetet. Bizonyosan nem először találkoztak ilyen elakadt kocsival az alföldi dágványokban. És nem olyan emberek voltak, akik közönyösen nézik a más baját. Mihelyt felértek Mihály mellé a töltésre, azonnal leugrottak a lóról mind a ketten.

- Az egyik uri ember, - sugta Tita. - De idegen. Sohasem láttam még Hategyházán. A másik a szolgája lehet.

Mari is hálás és érdeklődő szemekkel nézte a segitőket, de azok ügyet se vetettek a kisasszonyokra. Segitettek Mihálynak, hogy négyesbe fogja a lovakat és a partról mutatták neki: merre forduljon. Mihály aztán persze olyan diadalmas «gyihó»-kat harsogott, mintha egyedül ő mentette volna meg a dolgot.

- Gyihó, gyihó! - hangzott a párás, ködös őszi levegőben, a pillangó megrándult, előre libbent s mindegyre szaporább libbenéssel végre kijutott a kátyuból s egyenes utra ért.

- Igy! - kiáltott szép, erős, érces hangon az uri lovas, ki az egész mentést rövid parancsszavakkal kisérte eddig is. - Most már bátran mehet előre, kocsis. Erre tűrhető az út. De ha majd visszafelé hajt, hát jó előre már ott a keresztnél, csapjon át a réti utra és ugy kerülje ki a kátyut. Érti?

- Igenis értem. Ugysem megyünk már messzire, mert csak a tekintetes urral akarunk találkozni. A Ballay főbérlő urral, - magyarázta tovább.

Az uri lovas élénk mozdulattal kapta fel a fejét s a kocsi belsejébe nézett. Mintha csak most kezdett volna azzal törődni, hogy ül valaki a kocsiban. Tekintete a Mari szép szemeivel találkozott. Könnyedén meghajlott, levette a kalapját s azon a hangon, melyen csak a nagyon finom, igazán uri emberek szólnak nőkhöz, bárhol találják is őket, udvariasan szólt:

- Parancsolnak még valamit? A kocsi rendben van.

- Köszönöm, - felelt Mari és elpirult. Félni kezdett, hogy az idegen, elegáns fiatalember kineveti őket azért a sok batyuért, melyeket Lencsi néni rájok rakott. Legalább a vedlett róka-bundát iparkodott eltüntetni s nagyobb zavarral ismételte a mondását.

- Köszönöm. Azt hiszem, mehetünk is.

Ezalatt a szolga is rendbe hozta a nyerges lovakat.

Az idegen ur ujra meghajolt és finom mosollyal lépett vissza.

- Ezentúl már teljesen járható az út.

Ellépett a kocsitól s fejére tette a kalapját, melyet eddig kezében tartott.

- Milyen gyönyörü ember volt! - kiáltott Tita, mikor már a lovasok elvágtattak s ők is döcögtek tovább. - Magas, barna és a szeme olyan kék, mint az ibolya. De meg se kérdeztük: hogy hijják, honnan jött? Ő se törődött velünk. Még csak el se mondhatjuk Lencsi néninek, hogy ki segitett rajtunk. Talán sohasem látjuk többet, nem jár mifelénk s mi szépen elfelejtjük. Milyen kár! Legalább meg kellett volna tudni a nevét. Igy csak elfelejtjük.

- Ne csacsogj, - szólt rá Mari olyan türelmetlenül, olyan szokatlanul, ahogy ő eddig soha, sohasem szólott még.

Tita nagy szemet meresztett s egy percre azt hitte: tehát most «kezdi». És nyomban olyan mozdulattal leste, mint egy karmolni készülő vadmacska. De mindez hiába való volt. Mari fázósan, szomoruan huzódott össze, nyakig felhuzta a Lencsi néni nagy kendőjét és behunyta szemeit. A Tita szavaira gondolt, az ismeretlenre és egyszer csak ugy volt, mintha azt szerette volna mondani:

- Én nem felejtem el sohasem.

De ezt nem mondta ki.

HATODIK FEJEZET.

Különös felfedezés.

A veszedelmes dágványokon túl, szilárd, egyenes uton most már még a fáradt lovacskák is vigabban húzták a pillangót és a mi utasaink csakhamar odaértek, hol az öreg kocsis számitása szerint találkozniok kell majd a szemben jövő kocsival.

- Talán ne is mennénk tovább, - mondta Tita.

De ezt a kijelentését kétszer, háromszor is ismételnie kellett, utóbb még egy kis gyönge testvéri rázás kiséretében, mig végre a nagyobbik lány kinyitotta a szemét és felriadt.

- Álomszuszék és még ő beszél másokra, - mondta Tita kedveskedve, de durcásan.

- Sohasem korholom azt a - másokat, sohasem beszélek róluk, - felelt Mari. Most is nyugodt, komoly és mégis szeretetteljes akart lenni, de Isten tudja miért: a hangja remegett és egy könnyet morzsolt szét az ő álmos szemeiben. - Különben mit mondtál Tita?

- Hogy már innen ne is menjünk tovább. A kocsi néhány perc mulva felér erre a dombra.

Hát belenyugodott ebbe is, különben sem tehetett mást, mert az öreg kocsis már régen magától is megállott, leszállt és betakarta az izzadt lovakat.

- Talán szállnánk le mi is.

- Nem bánom.

- És menjünk egy kicsit gyalog a füves úton.

- Nem bánom.

- Nohát gyerünk, nembánomka, - szólt nevetve Tita, megragadta a Mari kezét és kacagva szaladt le vele a dombról. Mari is nevetett, bár a szive olyan szokatlanul nehéz és szomorú volt.

Amint leértek a dombról, és befordultak egy mellékutra, csakugyan meglátták a közeledő kocsit.

- Jönnek! Ah, mit fog mondani édes apa!

Az, amit később Ballay István ur mondott, csakhamar lehütötte a Tita jókedvét, de bizony a kiváncsiságát sehogysem elégitette ki.

Ballay ugyanis még most is nagyon szomoru volt. Valószinüleg baj volt a babával, kit Mari azzal a jó véleménnyel tisztelt meg egykor, hogy mindig alszik...

Alig hogy a lányok kezet csókoltak édes atyjoknak, először is azt kérdezte, hogy mi az Isten csodájának mászkálnak ebben a rossz időben s még hozzá a pillangóval. Másodszor pedig azt mondta, hogy csendesen legyenek, mert a baba, Isten csodájára végre elaludt, miután az egész uton ugy orgonált, hogy majd égnek áll tőle a haja.

Mari csodálkozva nézett kis testvérkéjére, aki csipkés párnájában, piros kis öklét szája elé tartva édesen aludt. Már nagyobb volt, fehérebb és olyan gyönyörü, hogy szerette volna azonnal megcsókolni. De hát ettől most tartózkodnia kellett.

Csak intett a jó, szelidarcu parasztasszonynak, aki ölében tartotta, hogy üljön át mindenestől hozzá a pillangóba és Titát ott hagyta édes atyja mellett.

- Istenem, - gondolta búsan. - Ők jobban ismerik egymást, én még most is ismeretlen és idegen vagyok. De majd másként lesz nemsokára...

A paraszt dada óvatos léptekkel követte Marit és nemsokára el is helyezkedtek a családi kocsiban. A másikba Ballay befogadta Titát és ugy mentek tovább.

- De csak a nagy sárig, kisasszonykám, - szólt be a kocsis. - Mert én annak mégegyszer neki nem megyek.

- Hát térjen át más utra, Mihály.

- Nem lehet.

- Miért?

- Miért - mer: nincs.

- De hát akkor mit csináljunk?

- Amit a jó Isten akar. Gyi-i-i!

Ezek után egész figyelmét a lovainak szentelte és Mari semmi áron sem birta kivenni belőle, hogy mit akar majd velök a jó Isten, ha a nagy sárhoz érnek megint.

- Megint... - mondta álmodozva és ki tudja: mire gondolt, mert még a homloka is elpirult, aztán hamar letörölte az arcát és figyelmesen fordult a baba felé.

Csöndes, suttogó beszédet kezdett a dadával és álmélkodva hallotta, hogy bizony nem mindig ilyen csendes a baba.

- Akkor hát hurcolni kell, - határozta el bölcsen, mert hiszen a lányok, még a nagyobbak is, csak ennyit tudnak az ilyen apróság gondozásából.

- De hiszen, kisasszony, hurcolhatja ezt, ha egyszer megköti magát, - biztatta a dajka. - Pedig a tekintetes urunk nem türi a lármát. Na, majd meg tetszik látni...

Ezalatt a nagy sárhoz értek és az öreg kocsis csakugyan félre fordult és megállott.

- No mi lesz? - kérdezte Ballay.

Leszállott a másik kocsiról, előre jött. Tita persze a nyomában. Látszott rajta, hogy még mindig nagyon szeretné tudni: vajjon mit szól édes apa az esethez? S ebből látható volt, hogy mindezideig nem merte előadni az esetet.

Hát kiderült most. Az öreg kocsis alázatosan ugyan, de igen részletesen előadta a sárbanragadás történetét.

- Bizony, instálom. Se előre, se hátra. Itéletnapig is ott lennénk, ha ki nem szabaditnak.

- Honnan jött a segitség?

- Arról balról, - szólt szinte restelkedő, csendes hangon az öreg kocsis.

- Csak nem a rózsás tanya felől, - kérdezte Ballay és még Titának is hideg futott végig a hátán, olyan haragos lett a szava.

Az öreg kocsis lenézett a földre és az ostora nyelével piszkálgatta a sarat, nem szólt.

- De hát feleljen valaki! - kiáltott Ballay ur. - Merről jött segitség? A rózsás tanya felől?

A két fiatal lány nem tudta, hogy rózsás tanya van-e arra vagy sem, hallgatott, mert az édes apa haragos hangja ugyis bátortalanná tette őket. Utoljára is az öregnek kellett megszólalni:

- Hát én nem tagadom, biz onnan...

- Erre jöttek? - kérdezte Ballay és szinte rekedt lett, az arca pedig fehér.

- Egyenesen. Ketten... A lovász... A Kuczori Feri meg...

De itt már megint elakadt és ujra nekiállott a sárnak. Nyilván azért szurkálta, hogy beszéljen most már ő, mert a maga ősz feje azt a ribilliót, ami most támad, már ki nem állja.

- Meg a gazdája! - kiáltott fel Ballay ur végtelen elkeseredéssel.

- Megkövetem a tekintetes urat...

- A gazdája, a gazdája!

- Igenis, ha meg nem sértem...

De már meg volt, halálosan meg volt sértve. Megsértette a véletlen, mely ime utjába hozott valakit, kinek még a nevét sem akarta kimondani s akinek még csak az emléke is ilyen keserü haragra gyujtotta.

- De segitett rajtunk, édes apa, - szólt félig szepegve, félig békéltetve Tita, míg Mari szinte elkábulva, krétafehér arccal állott a kocsi mellett. Semmit sem értett, csak azt érezte, hogy bármit is hozzászólni ehhez a dologhoz nem lehet.

Nyomban kisült, hogy a Tita beavatkozása is felesleges volt. Ballay néhány percig szikrázó szemekkel nézett rá, még sápadtabb lett, mint az előbb és csak az öklét emelgette, hang nem jött a szájára.

Mari ugy szeretett volna hozzárohanni, átölelni és sirva, édes gyermeki csókjaival vigasztalni, mert bár semmitsem értett e különös jelenetből, azt, hogy édes atyja lelke mélyéig szenved, szivének minden dobbanásával érezte. De nem birt megmozdulni, nem birt szólni, nem tudott még sóhajtani sem. Tita félig meggörnyedve, mint egy halálos veszedelembe szoritott vergődő madár állott előtte és várt valami hihetetlen szabadulást.

- Segitett! - kiáltott fel Ballay. - Segitett, segitett!...

Aztán lehajtotta a fejét és szeméből könycseppek törtek elő.

- Édes, édes apám, - szólt Tita maga is érthetetlen zokogásra fakadva. - Bocsásson meg... Én nem tudom...

- Nem, nem, - szólt végre Ballay. - Ti nem tudjátok, ti nem tudtok semmit. Üljetek vissza, legyetek csöndesen. Ne bántsatok, vége... Na, előre, előre!

Ezt már egészen a rendes hangján mondta és az öreg kocsis felé fordult.

- Legjobb lesz átfogni a lovakat az én kocsimba és négyesben menni tovább, amennyire lehet. Igy biztosabban hazaérünk.

- De hát a pillangó? - kérdezte Tita.

- Vesszen ott, ahol van! - mondta Ballay megint haragosan. - Vesszen ott, legalább nem jut eszetekbe megint erre kocsizni. Különben is megtiltom.

- Ha tudtuk volna... Mi jót akartunk, - szólt végre Mari is.

Ballay gyöngéden nézett rá. És amint igy nézte, nézte az ő nagyobbik lányát, ki első, sokáig siratott, mindig szeretett feleségének élő hasonmása volt, eltünt a lelkéből minden harag, régi gyülölet és végtelen meleg bizalommal árasztotta el; ez sugárzott a szemeiből.

- Bizom benned, gyermekem. Házam erőssége, te édes, nagyobbik lányom. Terád bizom ezt a tilalmat és hiszem, hogy soha meg nem szeged. Egy lépést sem szabad tennetek a rózsás tanya felé és egy szót sem szabad váltanotok azzal, aki onnan jön ki. Legyen az bár cseléd, vagy maga az...

Itt ujra elfojtotta hangját a belső gyülölet és égre emelt kézzel szólt: - Legyen átkozott minden köve s gazdájának minden lépése! - Szerencse, hogy a két kocsis is elkészült már és alázatosan kérték az urakat, hogy foglaljanak helyet.

Igy mentek most már mindnyájan egy fedél alatt ennek a különös családnak tagjai, kiket ez alkalommal nemcsak a közös fedél, hanem egy ismeretlen, de biztosan közös nagy szomoruságnak a sejtelme is közelebb hozott egymáshoz. Mari, mihelyt csak tehette, megfogta atyja kezét és megcsókolta, Tita pedig a vállára borult és ugy csacsogott. Végre a kis testvérke is hozzájárult az általános kedveskedéshez azzal, hogy egyáltalában hangot sem adott.

Bizony jó délután volt már, mikor a fáradt utasok hazaértek, hol pompás ebéddel várta őket Lencsi néni. Jó ebéddel és ezer kérdéssel:

- Nem történt-e valami baj? Nem láttak-e farkast? Nem állta-e utjokat haramia?

- Nem, nem, - feleltek a lányok és iparkodtak más térre terelni a beszédet. Tita megfogadta, hogy ő soha, soha a segitség szót ki nem ejti, Mari pedig mindig azt érezte, hogy ezt kellene mondania:

- Dehogy nem történt baj... Hát nem szomoru, hogy sohasem nézhetek a rózsás tanya felé? Soha, soha, soha...

HETEDIK FEJEZET.

A professzor: - Lencsi néni.

Mari egész éjjel nem aludt. Nem aludt volna ő most akkor sem, ha valami jó kis tündér hip-hop elröpiti vissza az ő régi leányszobájába, a Torbágyi ház nyugodt, boldog levegőjébe. A nemalvásnak most nemcsak lelki, hanem füllel megszenvedett oka is volt. A baba végre Marinak is bemutatta magát és fényesen bebizonyitotta, hogy a hurcolgatás, rázás csakugyan nem használ.

Ime, már pirkad a hajnal, kakas kukorékol és csendesen lépkedő tehenek haladnak el az ablakok alatt és a kis testvér még most sem alszik, hanem sir, sir ugy, hogy az egész ház riadozik. Ballay apa már el is ment hazulról, az első kakasszóra pakolt és kocsira ült. Csak délfelé készült, hogy nyolc napig tartó utjára keljen, de most elment a hangos házból még szürkület után. Tita fázva, borzasan, kedvetlenül nézte a dada vesződségét, melyet Mari, a nagyobbik, hiven megosztott vele.

Ez a vesződség pedig nem csak éppen abból állott, hogy hurcolták a kicsit, teát főztek neki, hanem sorra próbálták meg a dada titkos babonáit is. Szénre öntött vizzel mosdatták, madzagot kötöttek a kis lábának hüvelykujjára és betömték a párna bal-csücskét... Mari maga is szégyelte és nevette, de mit meg nem tesz az ember egy ilyen éjszakán!

Végre, végre a nap felköltével, kifáradt a kis csendháboritó is és elaludt csipkés párnái között. Tita azonnal visszabujt az ágyába, a dada is kimerülve ült le, Mari pedig kinyitotta az ablakot.

Odaát Vámoséknál már takaritottak és Lencsi néni azonnal meglátta a Mari frizuráján, hogy nem most bujt ki az ágyból, mégis tegnap volt az, mikor utoljára fésülködött.

Intett, hogy azonnal átjön, csak a kávéját önti le. És egy félóra mulva, mikor abból a jeles kávéból tiz csepp már megkezdte a csepegés munkáját, a kedves öreg néni simára fésült hajjal, pirosra mosott arccal, üde, tiszta ruhában az ő levendula és birsalma illatát behozta a Mari feldult szobájába.

- Isten hozta. Milyen jó. Ugy-e megérezte?

- Mit édes szivem?

- Hogy sohasem volt még olyan nagy szükségem, jóságára, mint most. Olyan egyedül elhagyatva...

Nem tudta tovább folytatni. Az átvirrasztott éjszaka, a kimerülés erőt vett rajta és a szép Ballay Mari ime sirva hajtotta le az ő okos fejét.

- Nyugodjék meg, édes gyermekem. Mondja csak el a baját, itt vagyok én.

- Oh, hiszen ha nem lenne!

- No látja. Jó az öreg a háznál. És én is azt hiszem, ma már Tita is igy gondolkodik, bár ezelőtt meglehetősen felesleges, vén butornak nézett. De hát most már ez is másként van és én igazán örülök, mondtam is az öregemnek. Én igazán boldog vagyok, hogy maguknak segithetek, hogy én a magáé lehetek, szivem, mert az vagyok, mondtam is az öregemnek. Elhiheti. Tita sokszor elkeseritett, no és Ballay sem az az ember... hm... az eset óta. De mit beszélek? Szóval maga meghóditott engemet, mondtam is az öregemnek.

Lehetetlenség volt e kedves, öreg asszonyos fecsegés után is sirni. Eltüntek a Mari könnyei és a szivét uj bizalom melegitette.

- Milyen jó!

Csak ezt tudta mondani, de Lencsi néni erre már nem figyelt és követelte, sürgette:

- Mi történt itt az éjjel?

- Én Istenem, azt hiszem, ki is tetszik találni, ha szétnéz nálam, - mondta Mari és szomoru mosollyal nézett szét a szobájában, melyben ezer jele volt a tehetetlen küzdelemben átvirrasztott éjszakának. Szanaszét a baba holmija, az asztalon gyorsfőző, a levegőben mindenféle virágteának a gőze, az éjjeli lámpa pislákolva s amott érintetlenül a Mari ágya.

- Persze, hogy tudom. Előre is tudtam, hogy igy lesz, sőt azt mondom: nem is lehetett másként. De ezután nem igy lesz. Szép is lenne, ha az a csöpp jószág, kinek a pólyája az egész világ, kiverne a házból felnőtt embereket. Mert az apját kiverte, ugy-e?

- Igazán, szegény apa sokkal előbb elutazott.

- Hát ő ideges, beteges, szomoru ember. Most jól is tette, hogy elment. Hallottam a kocsiját. Mi sem aludtunk ám, gyermekem. Nem bizony. Az öregemet bántotta a köszvény, én pedig magukkal nem voltam tisztában, már csak megmondom. Olyan arccal jöttek haza tegnap, mint aki temetésről jön, vagy farkassal találkozott. És nem mondanak semmit. Furcsa, mondtam is az öregemnek. Erre ő azt mondta: én csak aludjam és örüljek, hogy nem bánt a köszvény, mert annál nagyobb baj nincs. Hát egyszer csak hallom a kocsit, felülök. Felköltöm Pannit, aki benn alszik, hogy szaladjon ki: ki jár a lelkek órájában odakünn? Azt mondja: Ballay tekintetes ur. Na mindjárt tudtam és...

- És segitségemre sietett, - szólt közbe kedvesen Mari. - Csak azt nem tudom: nem késő-e, mert én azt hiszem, a testvérkének nagy baja van.

- Persze, hogy az. Nagy baj. Mert igazán nagy baj az, ha nem tudunk vele bánni.

- Bocsánat, kedves néni. Én erről könyveket olvastam és ezenkivül megtettem mindent, - szólt Mari. Előbb méltóságosan kezdte, hanem a végén bizony elpirult, mert eszébe jutott, hogy a dada babonáit se vetette meg.

Lencsi néni pedig odatelepedett szépen a bölcsőkocsi mellé, kibontotta a pólyát, megnézte a babát és alapos előadást tartott arról az egészen uj gondozásról, melyben ezentúl kell részesiteni a kicsikét.

És Ballay Mari most ott ült ez egyszerü öreg asszony előtt, mint ahogy ült egykor hires tanáraival szemben, kiktől megtanulta mindazt a sok modern tudnivalót, mely őt finom, tanult olvasott fiatal lánnyá tette.

Térképek helyett most célszerü pólyákról volt szó, irodalom helyett a táplálás észszerü beosztásáról, zene és nyelvek helyett pedig a babaápolás ama temérdek egyszerü fogásáról, amely biztositja a csendet és egészséget, szép zenévé teszi a gyermeksirást, melytől, ha féktelenné válik, mindenki csak remeg. Lencsi néni ragaszkodott ahhoz, hogy igenis: sirni is szabad, sőt kell a babának és örök ringatással, hordozással ettől eltiltani nem szabad.

- Ugy, ugy, szivem. Előbb nézzenek meg mindent, keressenek meg minden elfogadható okot arra, amelyből a sirás fakadhat. De ha ez nincs sehol: hadd sirjon ő kelme, mert a jó ösztöne ezzel biztosan a tüdejét fejleszti.

Mari csak ámult, csak hallgatott és most ebben a percben, amikor rá, a nagyobbik leányra, szinte egy igazi anya gondja és kötelessége szakadt, ugy érezte: ez az egyetlen igaz tudomány, amelyet meg kellene szerezni mindenek fölött a fiatal lánynak. Aztán beszélhetünk franciául, játszhatunk Beethovent is, tudhatunk Madagaskarról, sőt akár filozofálhatunk is. De csak azután. Azután, ha azt a tudnivalót, amit tőlünk a mi első szent kötelességünk megkövetel, már megszereztük. Francia szavakból nem táplálkozik jól a gyerek és Beethovennel nem tudjuk jól elaltatni, bármilyen rosszul játsszuk is...

- Igy, édesem, - mondta Lencsi néni, mikor az ő meleg, okos, jó tanácsait kitárta, - igy fogjuk szabályozni a testvérke táplálékát, tisztálkodását, nyugalmát és ha ezt erősen, következetesen végrehajtjuk, a kicsi is erős és jó lesz. Én különben maga mellett leszek, édes szivem és naponkint figyelmeztetem mindenre. Mert higyje el, ez is olyan munka, mint a pipiske lányok megérése: apró tévedéseken jutunk sikerhez.

Mari nagy felbuzdulásában rögtön munkához fogott. Felhuzta a régi családi órát, hogy pontosan nézhesse a baba táplálkozási idejét.

- Ugy ám, öcsém, csak minden két órában kapsz papálni valót, vége az örökkétartó dáridónak.

Aztán kivette ő parányiságát a kocsijából és betette egy jó, szilárd ágyba.

- Vége a ringatásnak, öcsém.

Aztán hozzáfogott, hogy a szoba-hőmérő kéznél legyen és a pólyát könnyüvé és kényelmessé tegye.

- Vége a rabságodnak is, öcsém.

«Öcsém» pedig aludt szép csöndesen és nem is sejtette, hogy sorsa egy jó és okos asszony beszédei után megváltozott. Mari alig birt elmenni a kis alvó mellől. Nézte, nézte, szomoru életének ez egyetlen vigaszát és eszébe jutott, hogy ez a csöppnyi kis jószág már is mennyi örömet vett el tőle azon a jogon, hogy ő kisebb és Mari a nagyobbik...

Lencsi néni arca elborult, amint igy látta nehéz kötelezettséghez láncolva ezt a fiatal leányt. Felállott és bucsuzóra nyujtotta a kezét.

- Jaj, ne még! - kiáltott fel Mari. Még nyomta valami a szivét, még volt valami, amitől meg akart szabadulni.

- Akar valamit, Mari?

- Igen. Szeretnék... A rózsás tanyáról szeretnék beszélni... Ki lakik ott és miért...

Tovább nem folytathatta, annyira meglepte a Lencsi néni elképedt arca. A jó öreg néni igazán majd hanyatt esett, meg is támaszkodott, háttal az asztalszélhez, belekapaszkodott a két kezével és a szája kerekre nyilt, amint mondta:

- Jaj, jaj...

- Apa olyan bús, olyan haragos lett! - mondta Mari és nem is tudta, hogy mit csinál.

- Jaj, - nyögött a szegény Lencsi néni. - Ugyan ki mondhatta meg ezeknek a szegény gyermekeknek...

- Senkise mondott semmit. De én szeretném tudni...

- Nem, mondta végre teljesen megnyugodva Lencsi néni. - Én a rózsás tanyáról, a gazdájáról nektek nem beszélhetek soha...

- De hát miért nem?

- Elég, ha a tilalmat ismeritek. Arra menni, arra gondolni nem szabad soha.

- Édes apa is ezt mondta.

- Hát tartsátok is meg. Én többet el nem mondok, mert van az életben egy nagy tisztelet, amely oly szent és sérthetetlen, hogy a sirig tartania kell. Ha pedig szólnék: ki tudja mit gondolnátok ti? De annyit mondhatok édes szivem, hogy az a történet, amely a rózsás tanya lakójához fűződik, a legkegyetlenebb igazságtalansággal van tele...

- Esedezem, - könyörgött Mari.

- Később... Talán, talán, ha majd te is megtalálod azt, akit jobban szeretsz majd, mint az életedet. Amikor megértheted és nem itéled el. De most semmit. Vagy mit is mondok? Egy titkot mégis megsugok.

- Oh, kérem szépen.

Lencsi néni átfogta a Mari szép fejét, odahuzta magához, a száját is odaszoritotta a füléhez, aztán nagyon csendesen ezt sugta neki:

- Holnap pedig majd beszélünk a konyhapénzről.

És ezután az ő kedves, hamiskodó mosolygásával eltünt, egyedül hagyva nagy tudnivágyásával a nagyobbik leányt, akinek ime majdnem hajszálra olyan az élete, mint egy igazi asszonyé: milyen sok álom marad félben, ha egyszer megcsörren a konyhapénz...

NYOLCADIK FEJEZET.

Mese a konyhapénzről.

Marinak eddig vajmi kevés és igen homályos tudomása volt a konyhapénzről, erről a nagyfontosságu kérdésről, amely egyaránt képes jólétet és megelégedést, gondot és nélkülözést teremteni a háztartásban. Ugyanegy összeg más-más kézben aszerint: mennyire tudja megbecsülni az a háziasszony vagy legnagyobb leány, kire a család pénzkeresője rábizza.

Torbágyiéknál, az elegáns, uri, fővárosi hajlékban jóformán nem is beszéltek erről. A család a tőkepénz után, bérbeadott birtok után élt és Torbágyi mama bizony egyformán, nyugodtan aludt, ha havonkint négyszáz forintot elköltött, vagy akár ötöt, hatot azokra a sokféle kiadásokra, amelyek előteremtették a városi uri ház teljes kényelmét és a család minden testi jólétét. Olykor hallotta, hogy egyik-másik hónapban, amelyet előbb busásabb kiadások, nagyobb befektetések előztek meg, elég volt négyszáz forint is és Mari, mint természeténél fogva szerény leány, elhatározta, hogyha egyszer saját háztartása lesz, mindig ügyesen fog kijönni ezzel a legkevesebbel.

Amikor aztán szétnézett otthon, a rideg, alig butorozott falusi házban, az elhanyagolt gazdaságban, ugy vélte, hogy mindez a pusztaság és kietlenség csak azért van, mert ő még nem kapta meg a konyhapénzét. Természetesen a legcsekélyebb összegre gondolt, a havi négyszáz forintra...

Ilyen gondolatok foglalkoztatták most is, mikor átment Vámosékhoz, hogy meghallgassa a Lencsi néni második előadását. Nyugodtan mehetett. A testvérke, akit már is gyógyitott az, hogy nem tömték, nem rázták egész nap, nem fullasztgatták és izzasztgatták csupa szeretetből, szépen viselte magát, pihent dadája ölében. És Mari most már még nagyobb bizalommal indult Lencsi nénihez, akitől az asszony legnagyobb kötelességeit, a tudományok tudományát ilyen jó eredménnyel tanulgatta.

- Bizonyosan a konyhapénzről is csak jót mond majd nekem és segit ügyesen beosztani azt a csekély összeget, - gondolta Mari, mialatt szerencsésen megérkezett a szomszédba és bekopogtatott a birsalma illat világába.

Lencsi néni szobácskája megint olyan kedves volt. Már égett a tüz a nagy cserépkályhában, - öreg emberek hamar fáznak, - és a ragyogó rézrács virágai közül váltakozó lángocskák nézegettek ki. A hófehérre sikált palló, a fal aranyrámás családi képei, az öreg bőrdiván, a zengő hangu régi óra, a csicsergő kanári, a piros muskátlik és a fehér függönyök elegancia tekintetében bizony nagyon távol állottak attól, amit Mari a szép otthon berendezésének tartott, de azért olyan jól, olyan marasztalóan hatott rá minden, olyan kellemes volt itt még a levegő is, hogy Mari behunyta fáradt szemét és sóhajtott:

- Milyen jó lenne örökre itt maradni...

Lencsi néni végtelen szeretettel nézett rá. Én Istenem, ő is sokszor gondolta, hogy egy ilyen leányt miért is nem adott neki az Isten. De amilyen természetes észjárásu asszony volt, nem siránkozott, hanem megtalálta rá a feleletet:

- Bizonyosan azért nem, mert azt akarta, hogy ezt, a kötelességek sulya alatt görnyedő leányt szeressem és vezessem.

És ilyen jóságos felbuzdulással szólt most rátérvén a dolgok velejére:

- Beszéljünk szivem, a konyhapénzről.

- Magam is azért jöttem.

- No hát.

Lencsi néni előhozott egy nagy kéktáblás füzetet, egy plajbászt a varróasztal fiókjából, feltette a szemüvegét és megkezdte az előadást.

Mari megint olyan csodás áhitattal hallgatta, mint tegnap.

- Még akkor este, amikor olyan fancsali ábrázatokkal jöttetek haza, én bementem édes atyátok szobájába. Megkérdeztem tőle: mi lesz a konyhapénzzel, mert ez igen fontos dolog. És én igazán azt hittem, azért vagytok mindnyájan olyan forrázottak, mert utközben erről beszéltetek és nem tudtatok megegyezni. A leghamarabb emiatt különbözik össze az ember, mondtam is az öregemnek. De aztán megtudtam, hogy rosszul mondtam. Ti erre még nem is gondoltatok. No hát gondoltam én és előadtam, hogy ezt egyszer mindenkorra most azonnal meg kell állapitani. Édes atyátok, bár mondhatom akkor is olyan volt, mintha ecetet ivott volna, - de mi is történt hát azon az uton?

Lencsi néni végtelen kiváncsisággal nézett Marira és igy ragyogó pápaszemével, előre hajtott fejével olyan kedves volt, hogy Mari még az ut szomoru és érdekes, titokteljes emlékei között is elmosolyodott és kötődni, tréfálni szeretett volna a jó kis öreggel.

- Hát én majd megsugom.

Lencsi néni odahajtotta a fejét.

- Nem lesz valami nagyon ijesztős? Mert hogy farkast láttatok, én holtig állitom és mondtam is az öregemnek.

- Nem, nem. Sokkal fontosabbat mondok, igazán nagyszerüt...

- Na, mit hát?

Mari odahajolt a bodros főkötőhöz és kedves enyelgéssel sugta:

- Beszéljünk a konyhapénzről.

- Oh, te, te, te! - nevetett, kiáltott Lencsi néni. - Igy szeretlek. Tréfálj, nevess. Már igazán féltem, hogy örökre olyan aggodalmas és szomoru leszel, mondtam is...

- De most már mondjon valamit nekem.

- Jó, jó. Hol is hagytam el?

- Az édes apa szobájában.

- Tehát én előadtam a dolgot és ő meglepően jól határozott. Belátott mindent. Belátta, hogy a ház, a környéke, a házi gazdaság el van hanyagolva és neked sok gondod lesz, mig talpra állitod. Ezt mindet szépen belátván, megegyeztünk kerek négyszáz pengőben...

Mari boldogan csapta össze a kezét.

- Én is éppen annyira gondoltam mindig. Ennyi okvetlenül kell és Torbágyi mamánál ez volt a legkevesebb. Nekem is elég. Én Istenem, holnap irok egy jó szakácsnőért, egy ügyes szobaleány is kell, mert Tita holmiját alaposan rendbe kell hozni. Füszert Pestről rendelek ugy, mint Torbágyi mama és a cukrászt is megtartom, talán a mosónőt is lehetne, ha felküldjük neki a holmit... Igen takarékosan, szépen kijövök a pénzemmel a hónap végére, majd meg tetszik látni a könyvemet...

- De nem tetszik ám! - pattant fel Lencsi néni. - Micsoda szörnyüségeket beszél itten össze a kisasszony? Még hogy cukrász és pesti mosóné! Aztán egy hónap alatt elverné az egészet...

- Ami egy hónapra esik...

- Abból, ami egy hónapra esik, nem terem elő az a sok parádé. Tessék, hiszen tanult számtant, tessék kiszámitani: mennyi esik négyszáz pengőből egy hónapra. Tessék, tessék elosztani tizenkét felé.

Szegény Mari azt hitte: mindjárt elsülyed vele a világ. Elmulik minden, eltünik ez a barátságos szoba, el az ő sok, sok álma és nem marad más, mint a rideg anyátlan hajlék és a sok, sok gond, kötelesség.

- Nem értem, nem értem, - mondta és dörzsölte a homlokát, a szemét.

Lencsi néni megint megsajnálta. Azonnal visszavonta tőle a kisasszonyi cimet, melyet csak haragjában szokott adományozni és visszatért a régi szeretethez.

- Dehogy nem érted, szivem. Megérted te, hiszen okos és jó leány vagy. Négyszáz forint a ti anyagi körülményeitek szerint nagy pénz és a helyzet szerint teljesen elég.

- Egész éven át!

- Falun nem kell több, sokszor még ennyi sem, mert hiszen maga a ház táplál. Nézz csak szét nálam és megértesz mindent.

Kendőt boritott a vállára, Marit is betakarta, karonfogta, aztán elindult vele, hogy egy önkénytelen szemléltető oktatással jobban kifejtse a belső gazdálkodásról kezdett előadását Lencsi néni, a professzor.

Mari pedig ment utána kamrán, pincén, kerten át és ámulva látta, hogy valóban a ház négy fala között van minden, ami jólétet ad az egész családnak. A kert megtermi a zöldséget, a mészárszéket helyettesiti a baromfiudvar, tejet-vajat a tehénke ad, zsirfélét, jó téli husokat a két kövér hizó, szappan is tőlük kerül a mosáshoz, még meleg szobánkat is egy-egy vén cserfának köszönhetjük, mely a kertek alján megöregszik és kihal.

- Lásd, édesem, gondoskodik rólunk a föld, az ég és a földnek minden növénye, állata. Azért hogy mi is velük és belőlük éljünk, nem kell nekünk nehéz szellemi munka rabságába hajtanunk a családunk fejét. A természet itt van, tele kinccsel, segitséggel, csak rá kell néznünk, elfogadnunk, előkeritenünk az adományait. Cserébe csak szorgalmat, becsületes házimunkát kiván tőlünk, asszonyoktól. A pénz, amit a férj, az apa keres, maradjon meg a család világbeli kötelességeire. A ház, ha egy hű, dolgos asszony vezeti, nem emészt fel semmit, csak ád mindent, ami az egészséges és jó embereknek való. Igy volt régen és itt az ideje, hogy igy legyen megint. Nagyon is eltértetek a földtől, a háztól és erőszakosan akarjátok, szellemi munka bérén előteremteni azt, amit a föld olyan könnyen, egyszerüen ad, ha megbecsüljük.

Mari, az előkelő, tanult fiatal leány, ki a Torbágyiék körében olykor bizony még szánalmasan is mosolygott azokon az asszonyokon, kik távol a világ kalmárkodásaitól csak a háznak, a földnek élnek, most szinte szégyelte magát e természetesen okos jó asszony előtt. És hogy előbbi beszédjeinek alaposságából valamit még most is megmentsen, pironkodva, mosolyogva szólt:

- Azért a füszeresre mégis van szükség és utoljára is lesz mire adni a konyhapénzt.

- Ej, ej, - nevetett Lencsi néni. - Hát azt hiszed: mi falusi asszonyok nem kereskedünk? Bizony alapos csere-üzleteket kötünk olykor, mint a régi népek: hadizsákmányért élelmet és fényüzést. Gyere csak.

És ujra elindult vele és Mari ujra ámult. Pedig csak a méhesben voltak, a baromfi-udvaron, a tejkamarában. De itt Lencsi néninek valóságos rejtett kincsei voltak, melyek nem fogyasztották, hanem dús kamatokkal szaporitották a konyhapénzt.

- A felesleges méz, vaj, tojás és baromfi, vásárra kerül, elmegy a nagy világba és bőven behajtja a füszerre és egyéb házonkivül eső szükségletre a pénzt.

Mari tiszteletteljes csodálattal nézett az egyszerü öreg asszonyra, ki ime otthon, a szerény tüzhelye mellett, a maga természetes asszonyi munkájával megszerez mindent, amiért most annyi boldogtalan nő férfiaknak való küzdelemben, tüzhelyen kivül, védelem és szeretet nélkül adja el lelkének munkáját, egészségét, természetes, igaz örömeit. Nem jól van az ott messze a nagy világban. Ez az igazi. Ez az elvesztett, elhanyagolt ut, mely ha visszafelé is, de az igazság, a boldogság, a megnyugvás forrásához vezet.

Ezek a gondolatok szállták meg most, de minél mélyebben elmerült bennük, annál szomorubb lett. Hiszen ő alig kezdhet ehhez, vagy csakis nehéz küzdelmek után; az ő hajléka üres, kertje elhagyott. Hogyan tartja fenn szegény négyszáz forintjából azt a házat, mely elhagyatottságában nem tartja őt?

Lencsi néni természetes igaz asszonyi ösztönével megérezte, hogy minő gondok gyötrik az ő tanitványát.

Szeliden átölelte és leültette maga mellé.

- Igaz, - mondta, - hogy a te helyzeted most még más és egyelőre nehéz. Üres minden, mert akkor, mikor a háztartás alapját kellett volna megvetni, te nem voltál itt, szivem. A mulasztás pedig pótolhatatlan. Hanem arra valók a jó emberek, hogy segitsenek. Az én kis házam, látod, termel eleget, termel sokat, jut abból neked is minden.

- De édes jó néném...

- Egy szót se, szivem. Már mondtam is az öregemnek. Innen fogsz kapni mindent, ami csak kell. Ne szólj közbe és ne legyen büszke a kisasszony. Nem ajándékba, hanem kölcsön. Felirunk mindent és ezzel a sok firkával mindjárt megtanuljuk a házi könyvvezetést is. Közben dolgozunk, még pedig ugyancsak, mert jövőre nemcsak a házi termelésnek kell meglenni, hanem letörlesztjük a kölcsönt is. Igy, igy, Mari.

- De a konyhapénzem...

- Abból a jövő év gazdasági alapját vetjük meg. Dolgoztatjuk a kertet, veszünk baromfit, hizókat, méhet és mindent, ami csak kell.

Erre a beszédre igazán nem lehetett más válasz, mint amit Mari is adott. Egyszerüen leborult a kis öreg Lencsi néni előtt és csókjaival boritotta el a kezét. Lencsi néni pedig a Mari fejére borult és mind a ketten azt csinálták, amit a tanult és egyszerü, okos és csacsi asszonyok tesznek széles e világon, ha a szivük csordultig van: sirtak és hallgattak.

Sokáig maradtak igy a kedves kis barátságos szobában. És talán még mai napig ott lennének és sirnának - olyan jól esett mind a kettőjöknek - ha fel nem pattan az ajtó és riadtan be nem ront Tita.

- Mari, itt van Mari?

Kicsit csodálkozott, hogy Mari tulajdonképpen a szőnyegen van, a feje pedig Lencsi néni ölében, de azért nem felejtette el azt, ami ilyen riadtan hajtotta ide.

- Mari, jőjj azonnal. Én azt hiszem: valami baj van... Egy idegen kocsi ment erre... fuvarosok... Megálltak... A dada kiment, beszéltek... És azóta sir jajgat, el akar menni. Gyere, Mari, édes Mari. Fogd meg, zárd be. Én rám nem hallgat. És ha elmegy... Istenem, Istenem, éhen vész a testvérke.

Mari hamar vállára dobta gallérját és mint a sebes felhő, ugy rohant az ujabb baj elé.

KILENCEDIK FEJEZET.

A rózsás tanya felé...

Tita nem túlozott. A derék pirospozsgás paraszt asszony, ki az árva testvérkét táplálta, igazán szánandó állapotban volt. A paraszt asszonyok éneklő jajgatásával betöltötte az egész házat és sápadt, ijedt arca megijesztette Marit.

- Mi történt magával Veron? - kérdezte többször is egymásután, mig Veron bevégezte jajgatását és csendesebb sirásba fogott, hogy sürü könnyhullatás közt elmondja a baját.

Hát bizony az történt, hogy Veron az ablak előtt állott és csak dobolgatott az ablaküvegen, mulattatta a babát, mikor egyszer csak kocsizörgést hallott. Fahordó emberek igyekeztek arra felfelé. Veron csak nézte őket, mig egyszer csak majdnem megijedt. Megismerte Görbe Kis Mihályt, a tulajdon szomszédjokat, aki ott lakik a tanya-soron egy-két hajitásnyira az ő tanyájuktól, aki mindig jó embere volt Veronnak is, az urának is és most is járatos az öreg szülékhez, ahol Veron kis fia van. Az ő szegény kis fia, akit rábizott az öreg szülére, mert ezt a másikat, az árvát, az ő jó tekintetes asszonyának a fiát nem akarta éhen vesziteni. Az ő fia akkor, mikor idejött, már ugyis öt hónapos volt és ha «rágnak neki», ez után már megél. Pedig, ha tudta volna!

Ujra elfogta a sirás és Mari csak nagy békéltetés, biztatás után tudta meg a továbbiakat. Nemkülönben azt, hogy Veron azonnal megismerte Görbe Kis Mihályt a bekecse foltjáról, a fehér, tiszta uj foltról, «akit» akkor vetettek a bal vállára, mikor ő eljött. Görbe Kis Mihály is figyelt az ablakra és a kis kapunál meg is állott. Veronban azonnal elállt a lélek, mert szintazon tudta, hogy rosszat hall, két éjszaka is hazaálmodott. Az álom pedig nem csal, higyje el mindenki, most is igazat mondott, a szegény kis Gyurka beteg, olyan beteg, hogy meg sem éri a reggelt. Az öreg szüle izenteti. Most már aztán...

A szegény Veron nem birta tovább mondani, de azért az a félbeszakadt mondat a két Ballay lány előtt teljesen világos volt. Most már aztán nincs más, mint utnak ereszteni Veront, mert utoljára is az anya kötelessége mindenekfölött való és ez most a beteg gyermekéhez parancsolja őt.

Tudták ők, világosnak, változhatatlannak tartották és mégis kétségbeesetten néztek össze. Mert hiszen nekik is volt kötelességük, nekik is volt félteni valójuk. Mi lesz az árva testvérkével? Ennek még nem lehet «rágni», de különben sem volt még fogalma a két uri lánynak arról, hogy mi is lehet az ilyen táplálás.

Tita ugy vélte: Veron csak menjen el, ő majd dobol a testvérkének, dobol akár holnap reggelig is. Mari ijedten szabadkozott:

- Hátha ragályos a baj és betegség csiráit hozza vissza?!

- Akkor előbb izenjünk oda és ha nem sulyos vagy veszélyes a baj, hozzuk ide.

- De hát ki menjen oda?

Kutatni kezdtek és kisült, hogy a cselédek közül senki sem vállalkozik. Ballay ur ugyanis szigoruan megtiltotta, hogy bármikor idehivják a Veron családját. Szegény jó Veron akkor hűséges önfeláldozásában ebbe belenyugodott, a parancs elhangzott és azt a szigoru Ballay házában senkisem merte megszegni.

- Az életével játszik az, aki megszegi a mi urunk parancsát, - mondta a legöregebb cseléd.

- Akkor hát itt az én életem! - szólt Mari. - Lehetetlenség az, hogy az én jó atyám ebben az esetben meg nem engedné. De ezt én mondom, tehát enyém a felelősség.

És nem használt semmi, Mari elszántan készülődött, utnak eredt, még Titát sem vivén magával, nehogy üresen maradjon még a ház is.

- Csak egyenesen ki erre a kocsiuton, arra, amerre kocsival jöttünk. Egyenesen a csőszházig. Ott a csősz majd megmutatja az utat tovább. Nincs az messze. Én egy minutum alatt odarepülnék, - mondta Veron.

Az ő szempontjából igaza is volt, de a Mari finomcipős kis lábai, szokatlan helyismerete bizony nagyon megnehezitették a haladást. Fele uton sem volt még, szeretett volna valakihez segitségért fordulni, Lencsi néni után vágyott, de aztán legyőzte önzését és nemes önfeláldozására hallgatott.

- Nem, nem, a bajba nem viszek magammal mást. Elvégzem én magam.

Bizonyosan el, de mikor lesz az? Ime, a nap már hanyatlik a szürke őszi égen, a kora este árnyai itt lappangnak a házak mögött. Sötét lesz mihamar és az ut nem fogy, hanem egyre hosszabbnak látszik. A csősz-házat, hol segitség vár rá, még csak nem is látja. De azért csak ment. Ment, pedig egyre nehezebb lett a lába, el-elfult a lélekzete, sokszor megállott, hogy felhajtsa fátyolát és megtörölje nedves homlokát. Aztán ment tovább.

Erre házak is alig voltak s a ritka ház előtt csak egy-egy oláh asszony, kinek Mari ugy sem értette volna a szavát, a keritések mellett csak egy-egy nagy lusta kutya, melytől ő ugysem birt volna elfutni, ha megtámadja. Gyorsabban, egyre gyorsabban haladt, amint szállt, szállt le az este, nőtt az árnyék s vele nőtt a fiatal lány félelme.

De ime ott, kis piros fedelével az a házikó a csősz hajléka. Csak odáig még s aztán minden félelemnek vége.

Majdnem szaladt már, fáradtan ért a küszöbre és megkopogtatta az ajtót.

Odabenn mélységes, üres csend. Ujra kopogtatott, megint ujra, már az öklével verte a kilincset. Felkelnek, kijönnek erre, még ha betegek is. De nem jött ki senki, a nagy süket csend kivülről is elborította a házikót és Mari most már ott volt a gazdátlan ház előtt egyedül.

De még most sem hagyta el magát. Hiszen azt mondta Veron, hogy erre már csak pár lépés az egész. Ismerte ugyan a Veron pár lépésének a méretét, de azért ugy látta, hogy a csősztől nem messzire fehérlik már egy tanyának a fala.

- Ha nem is az éppen, de onnan majd elvezetnek, - gondolta és most már a letarolt mező nehéz, süppedékes utján ment tovább. Még világos volt, szürkés esti világosság, elég arra, hogy elérje a fehér falat.

Kiszámithatatlan ideig törtetett igy előre a mi hőslelkü Marink, mig végre annyira jutott, hogy jobban megnézhette a fehér falat. Valóban az volt, nem csalódott. Fehér fal, de hosszabb, jóval hosszabb, mint amennyi egy tanya oldala lett volna s bár jó magas, az a feketeség a tetején nem házfedél, csak zsindelyes takarója egy szokatlanul magas, de fehérre meszelt kőkerítésnek. Régi magyar uri porták körül szokott ilyen szilárd, jó kerités lenni.

A falon belül valószinüleg lombos kert volt. A fák ősziesen bágyadt, sárga koronája messze ellátszott a kerités fölött, ház is lehetett amarra beljebb: kacskaringósan szállt a kéményfüst a sárga lombok fölött. Mari tapogatózva ment a kerités mellett, ajtót keresett, embert, vagy csak a házőrző csaholását.

És amint igy ment, ment, csakugyan ajtóra akadt. Vasrácsos kapura, melynek kilincse barátságosan felpattant, szárnya széttárult az érkező előtt. Mari egy hervadásában is gyönyörű kertet látott, sárga utakat, őszi rózsákat, zordon dacoló fenyőt és a kert közepén egy csinos, ódon házat oszlopos verandával, csillogó ablakain áttetsző csipkés függönyökkel; egy régi házat, melynek falait, oszlopait, de még tetejét is túlontúl befutotta a rózsa...

Mari ugy megijedt, hogy még csak kiáltani sem tudott. Csak nézett a csöndes, eltakart házra, melynek megismerte a rózsáit. Az volt. Futórózsa ezer csipkés levelével, pirosra érett bogyójával, amint szurós gallyaival átfogja és szinte védi, őrzi az egész házat.

- A rózsás tanya, - mondta elfehéredett ajkakkal és azt hitte: összeesik a küszöbön kettős tilalomszegésének sulya alatt.

- Most csak el, el innen, mig nem késő, - gondolta és olyan hirtelen fordult meg, hogy ellóditotta a rácsajtót, mely éles csattanással csapódott be utána. Hallotta, hogy a zajra szapora, éles kahicsolással odabenn egy kutya felel és erőteljes léptek indultak a ház felől.

Mari már futott. Vissza a hosszu kerités mellett, riadtan, kétségbeesve, letaposva a ruháját; a falhoz verődve, kinosan, összetörve, mint egy üzött madár. Az ugatás, a léptek közeledtek, felé tartottak, mögötte vannak már... És ő nem birja tovább! Heves fájdalom nyilallik át mellén, mélységes sötétség borul rá és ő száll le valahova a mélységbe. De mielőtt lecsukná a szemeit - talán örök álomra, - még egyszer látja azokat a jóságtól, aggodalomtól sugárzó kék szemeket. Azt a szempárt, melyeket látott már egyszer s amely álmaiban annyiszor megjelent.

TIZEDIK FEJEZET.

A rózsák alatt.

Mari nem halt meg. Még csak el sem ájult, mint a regényhősnők, csak elfogyott a lélekzete, kimerült minden ereje és ő szédülve dült a kerités fehér falához. Néhány pillanat után azonban eltünt a baja, eloszlott a nehéz sötétség, megint dobogott a szive és felragyogott az arca a kék szemek megdöbbent és csodálkozó nézése alatt.

Mert a kék szemek ura most is mellette volt és részvéttel kérdezte:

- Valami baja van?

- Már nincs.

- De... Hová indult ebben az időben? Ha sietős a dolga, talán segithetnék.

Egyszerüen, a jó emberek mindig kész szivességével beszélt hozzá, de azért a nagy csodálkozás folyton sugárzott a szemeiből. Ki lehet ez a lány? Egyedül ezen a szokatlan uton. Valami nagy baj hajthatta ki otthonából... És ő ugy szeretett volna segiteni rajta!

Mari félreforditotta sürü fátyollal takart arcát és mélyen meghatva felelt.

- Köszönöm a jóságát, de alig hiszem, hogy segitene rajtam, ha megtudja...

Elakadt a szava. Eszébe jutott az a különös, megdöbbent nézés, mellyel ez az idegen ember akkor az uton nézett be a kocsijokba. Ugy gondolta, hogy akkor már a segitség után tudta meg, hogy a Ballay lányoknak segitett. De ha megtudná: ime megint az ő segitségére szorult egy abból a familiából, melyre valószinüleg ő is hasonló elkeseredéssel gondolhatott, talán hátat forditana neki, vagy tán azt mondaná:

- Hogy mert ön erre jönni, hát nem tudja, hogy ez az ut tilos és átkozott?

De a rózsás tanya gazdája nem fakadt ilyen szavakra, csak várakozva nézett a hallgató lányra és szeliden kérdezte:

- Mit tudok meg?

- Semmit, - felelt Mari még nagyobb zavarban. - Kérem lépjen félre az utról, hadd megyek tovább.

A fiatal ember komoly udvariassággal teljesitette Mari kivánságát. Lelépett a keskeny taposott utról a száraz árokba. De onnan nem ment tovább.

- Kisasszony, - mondta nyugodtan, - ha ön egy szalonban szólit fel arra, hogy azonnal magára hagyjam, feltétlenül megteszem. De itt a közeledő este, a járatlan ut ezer veszedelme között, emberi kötelességem segitségére lenni, a közelében maradni még tilalma ellenére is. Nem tolakodom kérdésekkel és ha parancsolja, holnap már el is felejtem ezt a különös találkozást, de ma kérem, nem: emberi kötelességem nevében követelem: mondja meg, hogyan és mivel segithetek a baján?

Ilyen beszédet Ballay Mari a Torbágyi ház népes szalonjában sohasem hallott. De hát most nem voltak ott. Ő nem volt a család ünnepelt ifju hölgye s az, aki előtte állott, nem volt meghivott fiatal ur, ki csevegni jött. Más körülmények közé sodorta már az élet és most már másként is felelt.

- Köszönöm, - mondta csendesen. - És ha segit, igazán jót is tesz velem. Erre a tanyák felé mennék, de nincs, aki utbaigazitson. Oh, Istenem, dehogy is jöttem volna erre! Csak eltévedtem, kiséret nélkül vagyok. Az utam sietős, fontos, igazán életkérdés.

És amint igy belejött a beszédbe, már nem gondolt semmire. Ugy érezte: azok a kék szemek úgyis belátnak a lelke mélyére, azok mindent tudnak, azok előtt ő talán egész életén át sem tudna eltitkolni semmit. Hát el is beszélt mindent, kicsit kuszáltan, ijedten, de azért a rózsás tanya gazdája megértett mindent és barátságos arca lassan elborult.

- Eszerint ön...

Mari a szavába vágott:

- Igen, Ballay Mari vagyok.

Aztán bánatos mosollyal tette hozzá:

- Na lássa... Jól gondoltam, kár volt... Jobb lett volna, ha az előbb itthagy.

- De nem lett volna jobb, - felelt határozottan a fiatal ember. - Én előttem már régen csak emberek az emberek. Nincsenek köztük sem barátaim, sem ellenségeim. Mármint az én szememben. Ön is ember, még pedig segitségre szorult ember. Jőjjön, támaszkodjék a karomra, menjünk.

Mari engedelmeskedett. Még csak egy szava sem volt, ment a rózsás tanya gazdájával arra, amerre ő akarta.

- Messzire van innen? - kérdezte, mert a társa már nem szólt hozzá.

- A Veron háza? Bizony az jó messzire még. De nem megyünk odáig. Legalább nem mind a ketten. Különben is azt hiszem, hogy hiába mennénk.

- Talán meghalt a kis Gyurka?

- Szó sincs róla. Egészen mást sejtek. Mondja csak: ki volt az a fuvaros, aki a rémhirt hozta?

- Azonnal megmondom. Várjon... Olyan furcsa neve volt, Görbe Kis Mihály, bizonyosan tudom.

- És azt mondta, hogy a gyermek nem éri meg a reggelt?

- Tökéletesen igy.

- No lássa, kisasszony, jól gondoltam. Ez a Görbe Kis Mihály nyolc nap előtt indult el innen az erdők felé s azóta fát hord az erdőből a faluba. Nyolc nap előtt beszélt a Veron öreg szüléjével és azóta valószinüleg már nyolcszor állott meg a kis kapu előtt, hogy leadja a reggelre szóló rémhirt. Veront azonban csak a nyolcadik napon látta meg.

- Nem voltunk itthon.

- Tudom, - felelte a rózsás tanya ura, aztán gyorsabban folytatta: - És meglátván a komaasszonyát, leadta neki a hirt, mert a paraszt jóformán nem is számitja az időt. A napok mulnak az ő ellenőrizése nélkül.

- Olyan régen volt a baj! Istenem, talán már vége is.

- Okvetlenül vége. Mármint a bajnak vége. Ne ijedezzen. Milyen sápadt lett megint.

Részvéttel nézett Marira, ki már régen félrehajtotta fátyolát és most már mosolyogni próbált, hogy sápadt arcával ne ijessze meg ujra a kisérőjét.

- Igen, a bajnak vége. Jól emlékezem, hogy három nap előtt már felszabaditottam a kis beteget, kinek különben is csak erős gyomorrontása és láza volt. A forróságtól a mi népünk mindjárt megijed. A lázban égő gyermek nekik már annyi, mint a haldokló. Sokszor már orvosért sem mennek ilyenkor. Egy szóval: biztosan mondhatom, hogy ott már nincsen baj!

- Majd meglátjuk.

- Meg, de nem ott s nem ketten, - szólt vidámabb hangon a rózsás tanya ura. - Azonnal elszalasztok értök valakit, ha majd hazaérünk.

És igy szólván már a kerités végére is jutottak és ott álltak a rácsos kapu előtt, melyen át már látszott a rózsák védelme alatt lappangó szép fehér tanya.

A fiatal ember egyszerüen bevezette Marit.

- Pihenésre van szüksége, - mondta olyan hangon, ahogy a doktorok beszélnek. - Szerencsére édes anyám ma nem feküdt le korán. Jó napja volt... Hej de ritkaság... Jó napja és igazán boldog lesz, ha egy kis málnaszörppel és süteménnyel megvendégelheti. Menjünk.

Egyenesen a ház verandájához tartottak, melynek üvegei közül barátságos fény csillogott az érkezők elé. A dühösen csaholó kis fekete kutya már régen elcsendesedett és vidám ugrándozással ment előttük, mintha mutatta volna az idegen s talán ellenségnek is gondolt leánynak a ház felé, a meleg tüzhely, a szeretet felé vezető utat.

Egy jó arcu öreg cseléd nyitott ajtót előttük és a fiatal ember levette Mari válláról a köpenyt.

- Csak egyre kérem, - mondta félsuttogással. - A nevét lenne szives odabenn elhallgatni. A bemutatkozás majd megtörténik anélkül is. Anyám már régen nem él társaságban, öreg, beteges is, elfeledte az ilyen formákat. Majd átesünk rajta másként is. Megengedi?

Mari csak egy megnyugvó, engedelmes fejbólintással felelhetett, mert az öreg cseléd már kinyitotta az ajtót és odabenn valaki gyönge, de végtelenül kedves hangon kérdezte:

- Te vagy, fiam?

- Én jövök, mamácska, - felelt a Mari kisérője olyan gyöngédséggel telt hangon, amilyet még nem hallott tőle, nem hallott a világon senkitől sem s amennyire ő, a kora árvaságra jutott leány mindig szomjazott.

Még nagyobb bizalmat, vonzódást érzett most irántok és ő maga kapaszkodott az ismeretlen karjába, aki bevezette édes anyja elé.

Az öreg asszonyság kerekes székben ült, olyan puha, kényelmes, meleg takarók között, milyet csak a legigazabb szeretet gyüjt össze egy drága beteg enyhülésére. Az asztalon ódondivatu ernyős lámpa égett, az egész szoba régi divatu volt. Mintha egy régi elvesztett világból mentették volna meg azt, ami legkedvesebb volt nekik, amihez életük legtöbb emléke füződött és elrejtették volna ide, gonosz emberek szeme elől, a rózsák alá. Mindenféle formáju, szinü butor volt ebben a szobában, a kedves rokoko aranyozott és selymes butoraiból. De az arany megbarnult, a selyem megfakult és a régi butorokat már csak a régi becsület tartotta és az örök szeretet dédelgette. Csak a kerekes szék volt uj. A betegfészek, melybe a ház fehérhaju asszonya nem régen kerülhetett.

Most már abban ült. Fáradtan, pihenésre készen. Előre hajtotta a fejét, kezével ernyőzte szemeit és ugy nézett az érkezők elé.

- Vendéget hozok, mamácska. Egy fiatal hölgy eltévedt az uton, fáradt és gyönge, meg fog pihenni nálunk.

- Isten hozta, - szólt az öreg asszonyság és Mari felé nyujtotta vékony, reszkető kezét.

A háziur jó karosszéket hozott közelebb, az öreg cseléd frissitőt készitett nekik. Felszitotta a kandalló lángját és leeresztette az ablak függönyeit. Valahonnan egy nagy cica került elő és dorombolva simult a Mari ruhájához. A fekete kutya ott ült a kályha mellett, az óra lassan ketyegett s az ablak párkányán illatoztak a sárga violák. Az öreg asszonyság jóságosan nézett a váratlan vendégre és szeliden kérdezte:

- Nem fázik, édesem?

A beteg, öreg uriasszonynak, ki régen távol él a világtól, a világi szokásoktól, csak erre volt gondja. Egy kis madártól, melyet az őszi köd ázott szárnyakkal csapott volna az ablakához, szintén azt kérdezte volna. Azzal, hogy egy urilány, idegenül, váratlanul, késő este betévedt a házába, ő más tekintetben már nem foglalkozott. Csak, mint egy árva madárkával, mely a védelmére szorul. Olyan jó, olyan nagy és nemes volt a szive, hogy igy utolsó napjaiban, mikor már minden egyéb gondolat elhagyta, a gyöngéd gondoskodás, az elhagyottak iránt érzett szeretet, ez a két legfenségesebb nőies tulajdonság, még mindig élt a szivében. Mari felé nyujtotta a kezét, végigsimitotta, igazán ugy, mintha egy kis ázott madarat simogatna és ujra kérdezte:

- Nem fázik, édesem?

Mari alig birt felelni. A fáradtság, az ijedtség és ennek a különös találkozásnak a hatása ügyetlenné tette.

- Nem, nem, köszönöm, - felelte csöndes hangon és iparkodott még kevesebb helyet foglalni el ebből a sajátságosan szép világból.

- Pedig jó hideg van már odakünn, - szólt közbe az öreg cseléd, amint a tüzet igazgatta. - A tekintetes ur után kalapot akartam vinni, mikor a kutyaugatásra kiszaladt. Kerestem is, de még meg se találtam, mikor már itt voltak mind a ketten.

Az öreg asszonyság láthatólag figyelt a szavakra. Végre ő is megszólalt és azt mondta:

- A fiam.

- Igen, - szólt az öreg cseléd, - a fiunk volt az, aki bekisérte a kisasszonyt. Régen tetszik ismerni? - kérdezte és apró, fürkésző szemei nyugtalanul villogtak.

- Nem is ismerem, - felelt Mari.

- Talán messziről tetszik jönni?

- Lehet egy órája, hogy bolyongok, nem találtam az utat.

- Nem? Akkor tán nem erre a tájra való, ha meg nem sértem?

Nagy nyugtalansággal várta a választ és láthatólag megkönnyebbült, mikor Mari egyszerüen igy felelt.

- Budapestről jöttem ide.

- Messziről! - mondta az öreg cseléd olyan hangosan, hogy a beteg uriasszony is felriadt.

- Mondtál valamit, Trézsi?

- A kisasszony messziről való, nem idevaló, idegen, - mondta látható örömmel az öreg cseléd és a szavak, melyeket mintegy belekiáltott az öreg uri nő lelkébe, amazt is felélénkitették.

- Messziről jött, - mondta álmodozva. - Messziről és nem hallott semmit...

- Nem tetszett valamit hallani az urról? - kérdezte bizalmasan suttogva az öreg cseléd.

Mari a pusztai találkozásra gondolt, elpirult; de azért bizvást felelhetett. Akkor ő igazán nem hallott semmit.

- Nem, semmit, idegen vagyok.

- És ha majd el tetszik innen menni, elbeszéli, hogy hol volt? - kérdezte ujra nagy nyugtalansággal az öreg.

Mari pedig a tilalomra gondolt és elsápadt. Hideg futott végig rajta és a szive mélyéből mondta:

- Nem, nem mondom el senkinek sem.

És ezen a különös feleleten itt senkisem csodálkozott. Az urnő szeretetteljes aggodalommal nézegette megint, az öreg cseléd pedig a vállára tette a kezét.

- Hát meg is áldja az Isten, ha nem szól semmit, - szólt ünnepélyesen és az ajtó felé nézett.

Mintha nyitották volna az előszoba ajtaját, léptek is hangzottak már és a következő percben benyitott a rózsás tanya gazdája.

- Csakugyan jól mondtam, - szólt, miután üdvözölte a hölgyeket. - A kis fickónak már nincs semmi baja. Annyira jól van, hogy meg is látogathatja az anyját.

- De... - szólt közbe Mari és hivatkozni akart a másik tilalomra.

- Értem, kisasszony. Bizonyosan alkalmazták erre a szegény dadára is azt a tilalmat, mely éppen olyan szokásos, mint szivtelen. A gazdája megtiltotta, hogy érintkezzék a családjával.

- Valóban.

- Nos ezt a tilalmat meg kell szegni. A gyermek érdekében szabták ki, de kevés inditó ok alapján. Az igazi üdvös intézkedés, még pedig a testvérke érdekében az, hogy a dada teljesen megnyugodjon és meg is lássa a gyermekét, sőt beszéljen is legalább az öreg szülével, ha a férje nem is mehet. Én tehát intézkedtem...

- Hogyan? - szólt közbe Mari.

- Csodálkozik, kisasszony? Már pedig én intézkedtem, hogy az öreg szüle meg a kis fickó még ma elmenjenek önnel. Intézkedtem, mert ember vagyok és orvos! - tette hozzá olyan szokatlan büszkeséggel, mely egészen elütött attól a nyugodt és szerény beszédmódtól, mellyel a fiatal ember beszélni szokott.

Mintha valakinek dacára, az egész világ hallatára kiáltotta volna el, hogy igenis ő orvos, még pedig olyan, aki tudva jól és becsületesen cselekszik mindig.

- Az vagy, az vagy, édes drága gyermekem, - mondta lelkesen az öreg cseléd, mintha egy kis fiunak mondta volna, hogy királyfi vagy, tied az egész világ, mert én szeretlek és neked adom.

De aztán elszégyelte magát, megtörülte könnyes szemeit és kiment.

A rózsás tanya gazdája édesen mosolyogva nézett utána.

- Trézsi asszony még az én dadám volt, - mondta meghatva. - Sokszor azt hiszi: a térdén lovagolok és nekem igéri az egész világot... Eh!

Mikor igy szólt, végigsimitotta a szemeit és arra erőltette magát, hogy nyugodtan, érzelgés nélkül szóljon.

- Tehát intézkedtem. Az öreg szüle és a gyermek lenn várják a csőszháznál. Ide nem hivhattam őket, mert... Önnek talán kellemetlen lett volna, ha megtudják, hogy eltévedt. Nem is tudják, hogy innen jött, felesleges is lesz emliteni, egyszerüen magához inti őket és mennek... Kérem, ha ugy tetszik.

Az ajtó felé nézett és Mari felállott. Gyöngéden bucsuzott a betegtől és Trézsi nénitől, aki most már a Mari gallérjával került elő. A szive hevesen dobogott, a könnyei fojtogatták. Sohasem tudta jól elmondani, hogyan értek ki a rózsás tanyából. Csak arra emlékezett mindig, hogy a kis fekete kutya ugrándozva követte, fel is ugrott hozzá és hideg nyelvével megérintette a kezét.

A rózsás tanya vendége azt érezte, hogy mint jó barát hagyta el a küszöböt. Igy haladtak végig a kövecses uton, a rácsos kapuig, melyen túl egy kocsi várakozott.

- Üljön fel, kisasszony, - mondta udvarias, de határozott hangon a rózsás tanya gazdája. - Nem engedem meg, hogy gyalog tegye meg az utat.

És mialatt Mari engedelmeskedett, odakünn sajátságos dolog történt.

A kocsis leszállott a bakról és nagy galléros köpenyét átadta a gazdájának. Ez magára öltötte, felült a bakra és a kocsis lenn maradt.

- Szükséges óvintézkedés, - szólt mosolyogva és magas üléséről lenézett Marihoz. - Az öreg szüle bizonyosan firtatná: honnan, micsoda alkalmatosággal tetszik jönni és csak ebben az egy emberben bizom meg, hogy hallgatni fog.

Amig ezeket mondta, tréfás komolysággal ütött a mellére.

- Ugy sejtem ugyanis, - szólt komolyan és nagyon szomoru hangon, - hogy magának, kisasszony, baja lenne abból, ha kirándulását részletesen megbeszélnék.

Mari még csak nem is felelhetett. A fiatal ember elfordult, kezébe vette a gyeplőt és a kocsi gyors pergéssel indúlt a csőszház felé.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

Mese a régi titokról.

Elképzelhető, hogy milyen nagy nyugtalansággal várták vissza a nagyobbik leányt.

Lencsi néni már éppen ötödször szaladt át hozzájuk és körülbelül tizedszer kiáltotta el, egy-egy szaladáshoz legkevesebb két kiáltást számitva, hogy uram atyám, miért nem jöttem át akkor Marival?! Az egész dolog másként történt volna.

De hiszen ország-világ tudja, hogy Lencsi néni akkor nem jöhetett át. Zsiga bácsi éjjeli szenvedése nem szünt meg nappalra, sőt még rosszabbra fordult. A köszvény halálosan gyötörte szegényt és csak ugy csendesedett a fájdalma, ha Lencsi néni pontosan, minden félórában friss köteléket tett neki. És akkor, mikor Tita berohant és elvitte Marit, éppen egy ilyen félóra volt!

Lencsi néni mondta is az ő öregének, hogy most nagyon siet, gyorsabban tesz előbb vizes ruhát, arra szárazat s végül a jó meleg dunnát azzal a tilalommal, hogy Zsiga bácsi azért mert izzad, ne dugdossa ki a lábát. De hát mire mindennek végére járt, kendőt kapott, átjött, Marinak már se hire, se hamva. Elszaladt, oda van, Isten csodája lesz, ha visszakerül elevenen!

Ujra meg ujra megbeszélték Titával a szörnyü esetet, ablakot nyitogattak, utcaajtót nyikorgattak, de amint jött az este, sötétebb és hidegebb lett, Mari pedig nem mutatkozott, Lencsi néni kijelentette:

- Vége, megették a farkasok.

Tita pedig leborult a pamlagra, most is ugy arccal lefelé, mint mikor mérgeskedni szokott, de most igazán sirt, forró könnyekkel, nehezen dobogó szivvel és imádkozott:

- Édes jó Istenem, csak most az egyszer add vissza Marit és én ugy engedelmeskedem neki, mintha maga az édes apám lenne, pedig ő csak a nagyobbik leány.

Jajgatott már a dada is, segitett neki a testvérke, kit az általános nyugtalanság beteggé tett; minden épkézláb cselédet elinditottak a csőszház felé, hogy találják meg legalább a szegény Mari csontjait. Lemondtak róla, mégis várták, korholták a tettét, mégis siratták, mikor egyszer csak megállott egy idegen kocsi és leszállott Mari, még pedig teljes, nagy diadallal. Magával hozta a kis fickót, a nagy okot, amiért ez az egész ribillió történt.

Kirohantak a fogadására mindnyájan és a nagy örömben nem feledkeztek el kérdezősködni az érdekes vállalkozás részleteiről...

- Merre járt Mari?

- Micsoda idegen kocsi ez?

- Miért nem jött előbb vissza?

De leirhatatlan csodálkozásukra, nem kaptak kielégitő feleletet.

A kocsi, alig hogy megszabadult utasaitól, ugy eltünt, mintha a szél röpitette volna el, az öreg szüle maga sem tudott semmit, Mari pedig egyszerüen bocsánatot kért, nem bir beszélni, nem bir fenmaradni, megöli a fejfájás, le kell feküdnie.

Tita el nem maradt mellőle. Érezte, hogy a jó Isten csakis az ő imádságára adta vissza Marit, tehát neki meg kell tartania a fogadalmat. Olyan kedves, engedelmes, szelid volt a hangja, minden mozdulata, hogy Mari meghatva ölelte magához. Ha igy lenne ezután mindig.

Lencsi néni ezalatt az öreg szülét faggatta, hogy legalább az idegen kocsiról tudjon meg valamit. De az öreg szüle is csak annyit tudott.

Elmondta, hogy ő is rettenetesen csodálkozott és igy, amint oldalról nézte, a kocsi akkurátosan olyan volt, mint a Vertán Endre dr. uré, azé a különös uré, aki a rózsás tanyában lakik...

Lencsi néni ijedten nézett szét. Ha meghallanák ezek a falak! De az öreg szüle rögtön megvigasztalta, hogy a kocsi semmiesetre sem lehetett a Vertán Endréé. Azért nem, mert idegen kocsis ült a bakon. Egy német, rác, vagy süketnéma, aki az ő buzgó kérdéseire egyáltalában nem felelt. Már pedig ő az odavaló kocsist ismeri, az a Trézsi néni férje, az jó egészségben van, az három napja, hogy hozzá kocsiztatta a doktort - hogy áldja is meg az Isten minden haja szálát! - és azt más kocsissal ott fel nem cserélik. Ha olyan volt is a kocsi, a kocsis német vagy siketnéma és ő most is azt mondja, hogy nem tud semmit. Se azt, hogy honnan jöttek, se azt, hogy kinek a kocsija volt az!

Nem lehetett vele semmire sem menni, még Lencsi néni is letett a reményről. Átadta az öreg szülét Veronnak, aki persze azonnal meggyógyult a látogatástól, hogy kibeszélhette és kisirhatta magát.

Lencsi néni gondoskodott róluk, hogy legyen részük ennivalóban is, éjjelre pedig elvitte őket magához. De egy félórái szünetben megint visszaszaladt és bekopogtatott Marihoz.

Mari az ágyban feküdt. Mozdulatlanul, a szemeit is lezárta. De nem aludt, - nem fog ő aludni tán egész éjjel sem - és felnézett Lencsi nénire, mikor a jó öreg asszony megfogta a kezét.

- Olyan sok mondani valóm van!

- Tudom, szivem. Mondtam is az öregemnek: átszaladok még alvás előtt, mert az a szegény gyerek rosszul lesz, ha nem könnyithet a szivén. Nos hát mi történt?

Közelebb ült Marihoz, szeretettel nézett rá. Mari pedig felemelkedett párnáiról és fejét a Lencsi néni nagykendőjére hajtva elbeszélte viszontagságos kirándulása történetét.

A nagykendő elfogta, magába rejtette ezeket a vallomásokat és elrejtette jól abban a hűséges, öreg szivben, mely puha ráncai alatt dobogott.

- Most pedig édes jó Lencsi néni, - szólt Mari sápadt arccal, de elszánt hangon, - mondjon el nekem mindent a rózsás tanya lakóiról. Ha nem mondja el most rögtön, azt hiszem, hogy meghalok...

- Én is azt hiszem. Vagyis: a meghalásból nem hiszek egy betüt sem. Hanem azt hiszem: elérkezett ennek a mesének az ideje.

És mialatt igy szólt, meleg, okos szemeivel olyan mélyen belenézett a Mari lelkébe, hogy a nagyobbik lány, Isten tudja miért: piros lett, mint a rózsa és a szeme harmatos, mint az ibolya kelyhe.

- Most, igen, most elmondom, - szólt Lencsi néni és olyan közel ült Marihoz, hogy majdnem az ágyára kuporodott. Mint egykor Berta, mikor a jövőt szinezgették és napsugaras leányálmokról volt szó. De milyen egészen más volt most az, amit Lencsi néni a régi titokról mesélt! Teljes tizenöt évet vett el a Mari leányéletéből s ennek a tizenöt évnek minden ragyogó örömét, muló bánatát. Ott kezdte, mikor Mari csak öt éves és anyátlan árva volt.

Mari erre a gyászra csak igen homályosan emlékezett. Csak annyit tudott belőle, hogy egy ideig nem csókolta meg senki, nem takargatta be és ő nagyon, nagyon szomjazott és fázott. Később Torbágyiéknál visszanyert sok mindent abból, amit elveszitett és emlékezett rá, hogy a fázás és szomjuság fekete napjáról évenkint csak kétszer emlékeztek meg. Olyankor ő is, Torbágyiék is fekete ruhát öltöttek, templomba mentek és diszes, nagy koszorukat küldtek Hategyházára. Látogatók is jöttek ilyenkor, sirtak Torbágyinéval, aki rendesen elmondta:

- Igen, az egy nagy tévedés, mondhatni gyilkosság volt.

Most ez a sok emlék mind megrohanta és ő remegve simult Lencsi nénihez, leste a szavait: mi történt akkor?

Lencsi néni pedig egyszerüen, a falun élő asszonyok jó emlékezőtehetségével mondta el az egészet.

Igen, a Mari mamája akkor hirtelen és súlyosan megbetegedett. A régi öreg doktor sürgős műtétet ajánlott, de annyi idő, hogy a fővárosból hivjanak segitséget, már nem volt. A környéken néztek szét és megtudták, hogy Vertán Józsefné fia, aki idegenben orvosi diplomát szerzett, itthon van. Az egyetlen másik doktor, aki segitségül jöhetett az öreg orvos mellé.

- Több sehol sem volt?

- Sehol. Ezt az uj és fiatal doktort hitták el azon a szomoru éjszakán. A két doktor aztán segitséghez fogott, elaltatta, majd gyógykezelés alá vette a beteget. A műtét akkor éjjel sikerült.

- Hanem?

- Hanem másnap reggel a beteg csak egy pár percre ébredt fel s aztán örökre lezárta a szemeit.

- Irtózatos.

- Az volt mindnyájunknak. De különösen szegény atyádnak, aki már akkor is indulatos, ideges ember volt. Az öreg házi orvosban egy percig sem kételkedett. Ismerte régen. De itt volt az a másik, az idegen, a fiatal, tapasztalatlan.

- Dr. Vertán Endre.

- Az. Ennek a fejére zudult minden gyanuja, elkeseredése, átka. Arra, hogy ez a halál Isten akaratából történt és bekövetkezett volna más körülmények között is, ő elkeseredésében nem is gondolt és nyilvánosan, botrányosan tévedéssel és gyilkossággal vádolta a fiatal doktort.

Ez az eset óriási lármát ütött az egész környéken. Hiába jöttek tudósabb férfiak, akik bebizonyították a fiatal doktor ártatlanságát, a bizalom elveszett, ez a rettenetes vád az emberek nyelvén kiélesedve, elmérgesedve haladt tovább és az egész vidéken lehetetlenné tette dr. Vertán Endrét, aki pedig itt akart letelepedni.

- De hát miért nem ment el innen?

- Hja! miért? Ez a szörnyü eset az ő fiatal lelkét is lesujtotta, ezenkivül itt volt az anyja.

- Bizonyosan már akkor is beteges volt.

- Beteg a férje halála óta. Ezt az öreg nőt nem vihette el a régi házból, a férje sirja mellől, el sem hagyhatta, mert örökös gyógykezelésre, ápolásra szorult.

- És itt maradtak.

- Itt. Érzékeny, büszke lelkü emberek. Arra, hogy az eset után ujra ismeretséget kössenek, nem is gondoltak. Elvonultak, elzárkóztak az emberektől és megéltek abból, amit a ház és a kis ősi föld adott.

- A földből ők is!

- Ők is, mint mi nemsokára. Csak láttad volna a házuk táját. A kertet, a baromfi-telepet, a méhest, a gyümölcsöst. Valóságos kincses bánya az és busásan fizeti vissza a ház lakóinak munkáját. A legnagyobb munkát természetesen a fiatal ember végzi. Neki a föld mindene: felesége, barátai, ezt árasztja el gondjával, szeretetével és ez ad neki mindent: életet, vigaszt, feledést.

- És sohasem megy emberek közé?

- Csak társaságba nem megy. Uri emberek közé, akik annak idején foglalkoztak a rágalommal. De a betegeket annál inkább felkeresi s ezek között leginkább a beteg gyermekeket.

- A Veron kis fiát is meggyógyitotta.

- Meg. Majdnem minden gyermeket. Áldott a tudása, szerencsés a keze, a nép szereti is. De ő a szegény nép szeretetéből meg nem élhetne. Mit fizethetnek azok? Ott hagyja a diját orvosságra s ha nem elég, még ad hozzá abból, amit neki a föld busásan juttat. Otthon pedig az anyját gyógyitja, aki a nagy rágalom óta nem bir lábra állni, a fia vesztett dicsőségét, fényes pályáját siratja. Nem vigasztalhatja meg senki. Talán, talán, ha csoda történnék.

- Mi, oh, mondja: mi?

- Ha megbánná tévedését, igazságtalanságát valaki, ha ő maga menne el az öreg asszonyhoz és bocsánatot kérne tőle, ha igazolná a fiát...

- De hát ez lehetetlen! - jajdult fel Mari. - Édes atyám erős, büszke magyar ember, nem alázza meg magát.

- Igy mondják. De lásd kis lányom, én gondoltam valami mást.

- Mit édes néni?

- Ha valahogy ugy fordulna az élet. Hogy: én magam sem tudom. De valahogy jobbra, szebbre. Ha egyszer csak ugy történne, hogy a lány hozhatná helyre azt, amit az atya fájdalmában igazságtalanul vétett. Ha valami ilyen történne... Mondtam is az öregemnek...

- De mi? - kérdezte Mari és piros arcát letakarta a párnáival.

- Én nem tudom, - felelt hamiskás mosollyal Lencsi néni. - De én már gondoltam ilyenfélét.

- Én nem tudom, hogy mit és micsoda indokból, - szólt Mari a párnák alól.

- Már régebben. Még pedig egy találkozás óta.

- Micsoda találkozás óta?

- Hm. Azóta, amelyről nekem nem is akart szólni a kisasszony.

- A pillangóról!

- Arról ám. Én azért valahogy mégis megtudtam, hogy milyen volt az a farkas, aki a kisasszonyokat meg akarta enni. És én még hogy féltettem őket! Persze a kisasszony szeretné tudni, hogy mi uton-módon jöttem rá...

- Bizony nagyon szeretném.

- Hát egyszerüen nem mondom meg. Várjunk. Majd ki fog derülni ez is egy valószinüleg nagyon kedvemre való eseményből.

- De én nem értem édes Lencsi néni.

- Nem is akarom, hogy mindent megérts, - nevetett a kedves öreg. Megcsókolta Marit, felállott és összefogván nagy kendőjét, menni készült.

De mielőtt eltávozott volna, megtörölte a száját és komoly hangon mondta:

- Bizzuk a jó Istenre. Addig pedig beszéljünk okosabb dologról.

- A konyhapénzről, - szólt tréfálkozva Mari. Még mindig nagyon piros volt, de beszélt, mert azt hitte: ha nem szól, Lencsi néni meghallja még a szive dobogását is.

- És a többiről. Mielőtt a tél beáll, nekünk meg kell ismerkednünk a földdel, a mi egyetlen, legjobb barátunkkal, Mari.

Már későre járt. Majdnem szürkült az ég, mint akkor régen, mikor bohó, lányos tervezgetéseik után elaludtak Bertával egy közös párnán. Mari most is fáradtan hajtotta le fejét, de az álma egészen más volt, mint akkor.

TIZENKETTEDIK FEJEZET.

Két levél.

Néhány nap mulva két levél érkezett a hategyházai csöndes házba. A rendes gyalogposta hozta az állomástól és a Torbágyiné által küldött könyvek és lapok között két levél is volt.

A Mari cimére jött mind a kettő.

Az egyik zöld kartonlapból állott, felfelé haladó majd visszaeső betükkel cimezve, ibolyaporral behintve. Ezt Berta irta.

A másik nagy, fehér boritékba zárt levél volt, erős, fekete, férfias irással Ballay Mária urhölgynek cimezve.

Mari elsápadt, amint meglátta és félve dugta a felbontatlan lapok alá. Először mégis a Berta levelét akarta elolvasni.

Torbágyi Berta hosszu levelet irt. Azzal a sajnálkozással kezdte, hogy milyen üres a ház Mari nélkül. Mennyi idő mult el azóta, hogy Mari azon a sötét, hideg reggelen elment az ő kis kék szobájából, de azért nekik olyan, mintha nem is ment volna el igazán. Mintha csak vásárolni indult volna. Most a boltban jár, aztán délfelé becsenget. Hoz virágot a mamának és cukrot Bertának.

De bizony hiába várják és ezért ők mindnyájan nagyon szomoruak. Bertácska már annyira szomoru, hogy bő lett a kék selyem blúza és a mama azt mondta, hogy még beteg lesz ez a gyerek bánatában. Hát ne hagyja Mari meghalni. Hiszen mindig ugy szerette. A halálát csak nem kivánhatja. Hanem pakoljon és jőjjön vissza. Eddig már bizonyosan rendbe hozott mindent és otthon nincs rá semmi szükség. Aztán Hategyházán micsoda nagy sár van és nincs szinház, se felolvasás. Itt most kezdődik minden és a mama olyan szivesen elvinné Marit is. Ha nem is bálba, mert hiszen a gyász miatt nem szabad, de legalább sétálni a kirakatok előtt. Milyen jó volt tavaly! Emlékezik-e még Mari? A cukrászhoz is el fognak menni és ami fő: Bertácska megint bejár hozzá esténkint és majd mesélnek megint. Csak jőjjön vissza Mari. De...

És itt egy óriási poca jelölte meg azt a helyet, ahol elakadt a Berta fürge pennája és a kis tervezgető szünetet tartott, mert valahogy furfangosan akarta tovább irni a levelet. De nem sikerült és Berta végre is kiirta az igazat:

- De, édes Mari, a kis vadmadarat ne hozd el hozzánk. Tudod, szeretjük mi őt is, hanem mihozzánk nem igen való az ő furcsa szokásai végett.

Mari nevetve hajtotta össze a levelet. Nevette, hogy Berta igy irta: végett. De jobban nevette azt, hogy a furcsa szokások sem igen voltak már meg.

Hiszen Tita ime itt ül a szobában szépen, csinosan, tisztán felöltözve és szaporán jegyezget egy Háztartástanból, melyből mára leckét kapott. Ugy bizony, Tita belenyugodott már abba is, hogy leckét adjanak neki, de Mari adja, az édes, jó Mari, aki sohasem parancsol.

- Mit nevetsz Mari?

- Berta levelének örülök.

- Tehát Berta irta azt a zöldet?

- Igen.

- És a másikat?

Ah, egyszerre vége volt a jó kedvnek. Mari hátán hideg futott végig és még a hangja is elváltozott, amint mondta:

- Azt még nem néztem meg.

De azért nagyon jól tudta, hogy ki irta. Azonnal megismerte azokat az erőteljes, határozott vonásokat, melyek éppen oly erősek és hajlithatlanok voltak, mint az, aki irta. Eddig mindig csak a szeretet hangján szóltak hozzá azok a betük. Kedves hireket adtak tudtára otthonról, igéretet mondtak, gyöngéd jutalmakat fejeztek ki. De vajjon igy lesz-e ezután is? Fog-e még a levél irója ugy szólni hozzá, mint régen?

- No, hát nézzük meg már, - mondta Tita.

Felvette az ujságok közül és örömmel kiáltotta.

- De hiszen ezt édes apa irta! Bontsuk fel hamar. Hátha azt irja, hogy még ma hazajön.

- Hogy még ma hazajön, - mondta Mari is, de reszketett a keze, amint felbontotta.

- Én olvasom el. Én, én! - kiáltott Tita és Mari szivesen adta át neki, mert hiszen ő most még a szemét is összeszoritotta, nehogy meghallják a szive dobogását.

Tita pedig olvasta:

- Kedves gyermekeim!

De aztán elszomorodott az arca.

- Több dolgom akadt, mint előre gondoltam s ezért nem mehetek haza még ezen a héten, lehet, hogy a jövő héten sem, - olvasott Tita, aztán szomoruan mondta:

- Nem jön haza az édes apa!

- Dolga van, - szólt komolyan Mari és bár sajnálta, hogy atyját nem láthatja meg, mégis megkönnyebbült. A jövő hét végeig elfelednek mindent és az ő kirándulása szóba sem jöhet.

Gondolatban borult most az édes atyja elé és buzgó szavakkal mondta.

- Bocsáss meg nekem, akaratlanul vétettem a tilalmad ellen, de fogadom, hogy még igy sem fogok soha másként cselekedni, mint ahogy te akarod.

Gondolatai közben megindultak a könnyei és a keze remegett, amint a szivére szoritotta. Talán hangosan is felzokog, ha Tita örömmel nem fut ajtót nyitni, miután az udvari ablakon át meglátta Lencsi nénit, aki most megint professzori minőségben jött hozzájuk. Csakhogy ezuttal nem a testvérkéről, nem is a konyhapénzről, hanem a földről tart előadást.

- Hát készen vagytok-e már? - kérdezte vigan. Beszédközben mindjárt át is nézte az egész lakást és megelégedését fejezte ki.

A falusi szobák, melyeknek falát, ablakait, pallóját, régi butorait mind a Mari ügyes és szorgalmas kezének remekei diszitették, hol finom izléssel volt elrendezve himzett függöny, festett képkeret, váza, égetett állványok, festett párnák, csipkézett takarók, valóban kedves látnivalót nyujtottak.

De nem lett volna semmisem ilyen elragadó, ha nem ragyogott volna a tisztaságtól. De erről már gondoskodtak a lányok.

Mari, veleszületett tisztaságszeretetből, inkább fáradozott, mintsem port türjön a közelében, Tita pedig követte Marit csak azért, mert senkisem parancsolta neki. Mint független foglalkozást valósággal megszerette a takaritást és most már jó részben az ő külön dicsősége volt az, hogy Lencsi néni nagy megelégedésében olyat csipett az arcán, hogy csak ugy pattant.

- Ez már beszéd, - szólott a kedves öreg néni. - Mondtam is az öregemnek: a szobák kitünően átformálódtak. De a szoba még nem minden. Jaj annak a háziasszonynak, akinek a szeme csak az ajtóig néz.

- Hát hová kell még nézni? - kérdezte Tita, - Én az ajtót kivül-belül letörlöm és megfényesitem a kilincset is.

- Helyes, fiacskám, de a konyhán, kamrán, pincén át kell nézni messzire le, a föld mélyéig.

- Na, ezt nem értem! - mondta Tita őszintén és látván, hogy Mari kendőt vesz magára, készült ő is.

Fogalma sem volt róla: hová indulnak. De ahová nem küldik s ahová Mari megy, oda elmegy ő is.

El is ment velük és majd nyitva maradt a szája csodálkozásában, amikor azt látja, hogy Lencsi néni egyenesen a kert felé tart és Mari követi.

A kertben nem volt semmi. A sok giz-gaz elrothadt már, a vén fák lombja lehullott. Elpusztult a málnás is és kopáran emelkedett ki belőle a Tita házikója.

Tita odanézett. Eszébe jutott a «mult», elpirult és elhatározta, hogy azt a házikót ő maga szedi szét ugy, hogy még nyoma se maradjon.

Nagyot nézett, amikor egyszer csak azt mondja Lencsi néni.

- Ezt pedig el kell pusztitani és gyökerestől átváltoztatni.

- Én is éppen azt gondoltam! - mondta Tita.

- Te?

- Igenis. Azt a házat onnan elpusztitom.

- Én pedig a kertre gondoltam és ennek lesz itt alapos pusztitása, - mondta Lencsi néni és kezével a kert négy tája felé mutatott.

De nemcsak mutatott, hanem oda is indult és összecsavart esernyőjével csodálatos vonalakat huzott hol a földre, hol a levegőbe. Közben pedig beszélt. Halált mondott a korhadt fák fejére és az évekig bátran szaporodó giz-gazra végpusztulást. Ásós emberek jönnek ide és felforgatják a föld nyugalmát. Beszédjéből kiszinesedett egész uj képe a jövendőnek. Amott a napos részen, ahol a kerités tövében a kis ér futja utját, méhes lesz és a méhes körül hársak, akácok, sok illatos virág. Amott a tulsó részen csinos ágyakra szabott konyhakertben a konyha és pince élelmi szerei teremnek meg. Azontúl lesz az uj gyümölcsös. Na, meghagyjuk a málnást is. De amoda hátul a homokos talajon az uj baromfiudvar épül. Ott lesz a pirosfedelü tornyocskáival, fehér udvarával, magas hálójával a tollasok birodalma. A ducban fehér galambok laknak majd. A tyukpalota pincéiben hosszufülü fehér nyulacskák. De magát a szárnyasok palotáját, tágas udvarát tyukok, kacsák, libák, csirkék töltik be. Kakas ur megkapja a szemétdombját, libáék a csillogó vizü tavat és a konyhakert hulladéka meg a gyümölcsös fogságba ejtett rovar-népe látja el dús táplálékkal az egész hadat. Szépen gondozott világban boldog lesz itt a legkisebb csibe is és még a legvénebb tyuk is szorgalmasan kapargat - konyhapénzt Marinak.

- Azt bizony, édeseim. Mert a mi tollas népünk többet fog termelni, mint amennyit a ház elemészt; a kert többet termel, a méhek többet dolgoznak. Mi azt vásárcsarnokokba szállitjuk s a pénzen bevásároljuk azt, amit a konyhánk még megkiván, de amit földünk közvetlenül már nem adhat.

- És ez jövőre már mind meglesz! - kiáltott fel Tita.

- Ha nagyon szorgalmasak, gondosak lesztek és ha engedelmeskedtek nekem, azt remélem, hogy a jövő őszön mi egy egészen más nyári világtól fogunk elbucsuzni ezen a helyen.

Mari egyszerüen kezet nyujtott, igérete jeléűl. Tita elgondolkodott.

- Ha engedelmeskedünk... Hm. Mind a ketten, tehát én is. Akkor meglesz itt minden...

Savanyu arcot vágott, bajos dolog az engedelmesség. De aztán gondolatban látta a fehér galambokat, a piros szemü nyulakat, a virágokat, az érett gyümölcsöt... Eh, Isten neki...

Felcsapott ő is és szive mélyén szentül megfogadta, hogy igenis, engedelmeskedni fog. Hiszen, ha jól vesszük: Mari nagyobb, okosabb és lám, ő is megteszi.

- Engedelmeskedünk! - kiáltotta el olyan hangosan, hogy ha közel állnak a házikóhoz, hát a régi dac erős vára most ettől a hatalmas hangtól is összedül.

Mari boldogan nézett össze Lencsi nénivel és ez a jóleső boldogság nem hagyta el akkor sem, amikor egyedül volt a szobájában a Berta levelével és leült, hogy választ irjon neki.

Amint a papir fölé hajolt, feltünt emlékében a régi világ. A pompás, finom, uri élet, amely annyira illett e kitünő lány lelkéhez, a szórakozások, a szeretet, amely amott várja... És itt a kopár föld, amelyen neki kell teremtenie uj világot... És még sem borult el az arca egy percre sem. Az anyák, a jó asszonyok nagy lelki vigasztalását érezte kötelességeiben, kivivott sikereiben a nagyobbik leány és őszinte szivvel, megbánás nélkül irta meg a másik levelet.

- Köszönöm jóságos gondoskodásotokat édes Bertám, de én nem mehetek el innen. Ne sajnálj és hidd el, hogy igazán boldog vagyok és engemet igen sok örömmel kecsegtet az élet.

TIZENHARMADIK FEJEZET.

Szomoru találkozás.

Lencsi néni jóslata beteljesedett.

Alig mult el egy év az után, hogy kerti előadását megtartotta, a nyár utolsó hónapjában már igazán gyönyörü uj világtól kezdtek bucsuzni. A gyümölcsös nem volt ugyan még egészen olyan, mint gondolták, de a méhes, a konyhakert s főképpen a szárnyasok birodalma annyi sikert, örömet szerzett Marinak, hogy sokszor azt hitte: álmodik és a régi sivárságban fog felébredni.

Olyan hamar mult el ez az egy esztendő és mennyire megváltozott minden. Mari, amikor a gyarapodó fák alatt sétál, amikor eléje gyülnek vidám szárnyasai, mikor a busás zöldség-termést szállitja, vagy a fényes méz-üzleteit bonyolitja le, mindig édesen emlékezik vissza és áldja Lencsi nénit, mert tudja, hogy nagyobb részben neki köszönhet mindent.

Lencsi néni ugyanis, miután feltétlen ura lett még a Tita engedelmességének is, teljesen kezébe vette a Ballay-lányok nevelését s a környezet átváltoztatását. Amennyi időt csak elvonhatott a maga jó kerekeken járó háztartásától és Zsiga bácsitól, aki ebben az évben kevesebbet szenvedett, mindet a Ballay-házra forditotta. Velük volt külső és belső teendőik között. Odakünn vezette a létesitendő külsőgazdaság épülését, idebenn házias munkára tanitotta őket.

Félretették a himzőtűket, ecsetet, drága selyemszálakat és avult fehérnemüt vettek a kezükbe. Lencsi néni megismertette őket a kézimunkák királyával: a stoppolással. És észre sem vették: a Tita ruhatára, a ház züllött fehérnemüje szépen rendbejött.

- Lássátok, édeseim, - mondta Lencsi néni, - annyi időbe sem került, mint amennyit egy smyrnaszőnyeg öltögetése vett el és nem emésztett el száz forintot, hanem megtakaritott háromszázat.

A Ballay-lányok pedig örömmel öltögették az egyhangu fehér öltéseket, amelyeknek csak az eredménye szép, mert azt jólétnek nevezik.

Ilyen öltögetés közben teltek el a délutánok és sokszor a hosszu esték is, amelyeket egyszerü, de igaz szivből fakadt beszélgetések élénkitettek. Ballay ur lassacskán beszüntette hosszabb utjait és otthon maradt. A kis csendháboritótól nem tartott már, mert a testvérke pompásan átváltozott. Miután okosan bántak vele, ő is okosan fejlődött és betöltvén első esztendejét, elrugta a pólyáját, beleugrott rózsaszinü cipőjébe anélkül, hogy túlságos gondot okozott volna.

Már elválasztották, de Veron tovább is náluk maradt s minthogy Mari közbenjárására a házba vették a kis fickót is féltestvérnek, játszótársnak, a gyermekszoba táján teljes megelégedés és jólét uralkodott.

Künn pedig megkezdte gyarapodását a külső gazdaság. A Mari háztartása egy percre sem akadt meg s a bevételek rovata dúsabb lett, mint a kiadásé. És mindez a munka ment szépen, könnyen, mert Titában valóban engedelmes és hű társat találtak.

Szóval: ezer oka volt Marinak arra, hogy teljes megelégedést érezzen. De azért a Mari arca sohasem ragyog teljes diadallal és jóságos szeme mélyén mindig ott lappang egy bánatos gondolat.

Oh, nem a Torbágyi-ház vidám, uri életét nélkülözi. Egy ilyen okos lánynak nem is lehetnek közönséges bánatai. Csak egyszerüen nem tud felejteni. Sokszor gondol arra a késő esti utra, amikor a sorsa a rózsás tanya fedele alá vezette. Eszébe jut a beteg öreg asszony, a fiatal ember, akinek világi pályája olyan igazságtalanul ketté szakadt. És ilyenkor nagyon fáj a szive, mert hiszen tudja, hogy azokra, akik őt, nagy bajában olyan keresztényi szivvel segitették, a Ballay-házból szállt egykor a szégyen, a szomoruság, igazságtalan haragból, érdemetlenül.

Naphosszat, amikor éber szemére, fürge lábaira, dolgos kezére a ház annyi részében és olyan sokszor volt szükség, elcsendesedett ez a bánat.

De ha egyedül maradt, nem volt neki ennél édes-búsabb gondolata soha.

Különösen akkor árasztotta el vele az egész lelkét, amikor jártában-keltében a rózsás tanya felé fordithatta szomoru szemeit.

Sohasem volt jobb alkalma ezekre a visszaemlékezésekre, mint éppen ma, ezen a szép nyárutói napon, amint hazafelé kocsiztak Titával, a testvérkével és egész pereputtyával a pusztai rokonoktól s arra az utra fordultak, ahol egykor olyan csufosan elakadt a pillangó.

Csakhogy most nem a tiszteletreméltó családi bárkával döcögtek. A pillangó ugy eltünt akkor, ama nevezetes utazás idején, hogy nyoma sem maradt. Mintha szétszedték és elhordták volna a puszta apró manócskái, akik szeles időben kibujnak a pusztai ut mély árkaiból, ott hagyják papsajt alá épitett házacskáikat és hegyeset fütyölve kergetik magok előtt a pimpó gazdátlan, borzas fejét. Ugy eltünt, nyoma sem maradt. Talán még hirt sem hallunk felőle, ha valami csoda nem történik.

A Ballay-lányok tehát most magas kerekü, zörgős, de biztosan haladó sárga kocsin ültek és vigan haladtak egyenesen a csőszház felé.

Mari már messziről látta a zöld ablakos, fehér házikót és szivét ellepték a régi, bánatos emlékek. Iparkodott félrenézni, nehogy Tita észrevegye arcának elborulását. És amint igy félre néz, látja, hogy a Veron arca is elváltozott. Mosolygó, piros, egészséges arcán most olyan nagy kivánkozás látszott, hogy Mari mosolyogva fordult felé:

- No mi baj, Veron?

- Nagyon szeretnék ott a fordulónál leszállni, ha meg nem sértem a kisasszonyt.

- Aztán miért, Veron?

- Hogy elszaladnék egy kicsit az öreg szüléhez. Egy hete már, hogy odajárunk, hirt se hallottunk felőlük. Bizony ennyi idő alatt még meg is halhatott arra felé valaki.

- Hát jól van. Szálljon le s menjen egy kicsit haza, a testvérkére majd vigyázunk mi.

- Én, én vigyázok rá! - buzgólkodott Tita, aztán nagyon ünnepélyesen szólt a babához: - Gyere ide Tita nénihez.

Testvérke kegyesen fogadta a hivást, átült a Tita ölébe s nyomban annyira belemerült a Tita nyakláncának a vizsgálatába, hogy bizony el is felejtett a dadájától egy olyan hegyes sivalkodással elbucsuzni, amilyet pedig mindenki várhatott volna tőle.

Veron tehát leszállt és az öreg kocsis alázatos kérdéssel fordult Marihoz: hajtson-e tovább?

- Nem, várjon még egy kicsit! - szólt Mari, mintha jó gondolata támadt volna. - Hosszu volt az ülés, szálljunk le mi is Tita és menjünk...

- Arra, amerre Veron ment? - szólt ijedten Tita. - De hiszen az balra esik és arra nekünk még csak nézni sem szabad sohasem, - magyarázta félig ijedten, félig kiváncsian Tita.

- Tudom, édesem. Nem is megyünk mi arra. De nézd, a csőszházon innen jobbra, a temető felé kanyarodik a gyalogut. Menjünk oda. Hiszen egy hete már, hogy nem vittünk virágot nekik.

- És aztán a kertek felé megyünk vissza gyalog?

- Ugy mint máskor is szoktunk.

- Gyerünk.

Jól elrakták az apró pakkokat az ülések alá, hazafelé inditották az öreg kocsist, ők pedig elindultak arra, ahol a temetőbe kanyarodott a gyalogösvény. Elől Tita, karján a testvérke és utánok Mari.

Jól ismerték ezt az utat. Tavasz óta igen gyakran jártak ki. Gyönyörüen gondozták a két anya sirját és órákat töltöttek a virágok között. Mari ilyenkor, gondolatban mindig beszámolt minden tettével a jó anyának, kinek nevét imái között mondta ki. S ha egy-egy ilyen látogatás után könnyebb lett a szive, hazatérőben mindig azt gondolta:

- Ő, aki már mindent tud és mindent megbocsájtott, igazat adott nekem. A régi vétkem meg van bocsájtva és én büszkén nézhetek az emberek szemébe.

Most is erre gondolt, kicsit elmaradt Titától, aki a testvérke kedvéért gyorsabban lépkedett és iparkodott utolérni őket.

De Titát már nem is látta. A temető kapuja széltére nyitva volt és Tita valószinüleg itt ment be ahelyett, hogy a Mari által választott uton, az ajtóig került volna.

Szokatlan dolog volt az, hogy ez a kapu nyitva legyen.

Valószinüleg temetés volt, a gyászolók nem régen távoztak, odabenn az utakat egyengetik és a kaput még nem csukták be. Amint jobban közeledett, már látta is a koldusokat, amint szedelőzködtek, hogy ők is hazatérjenek a menet után.

- Temetés volt, - gondolta Mari és a szive elszorult. Egyetlen olyan ismerős ház volt itt a környéken, melyről egy heti távollét alatt a Lencsi néni levelei nem emlékeztek meg. A kis zöld zsalus ház, a csöndes tanya ott a rózsák alatt...

Gyorsabban haladt előre és ő is egyenesen a nyitott kapunak tartott.

A kapu egyik szárnyát éppen akkor csukta be a temető őre.

- Tita kisasszony már arra felé van, - mutatott a kezével, aztán látva azt, hogy Mari csak áll és szomoruan, ijedten néz rá, tovább beszélt.

- Temetés volt.

- Látom.

- Most mentek el a gyászolók, odabenn már készen van a hant.

- Igen... De kit temettek? - kérdezte Mari és érezte, hogy a szivét szomoru sejtés árasztja el.

- Özvegy Vertán Józsefnét. A rózsás tanyából. Nem tetszik tudni?

- Nem. Most jövünk a pusztáról.

- Bizony meghalt, elpihent. Sokat szenvedett, Isten nyugosztalja. És most már egyedül maradt az áldott jó fia. Nem tetszik ismerni?

Mari csak bólintott. Szó nem jött az ajkára.

- Áldott ember az. A rózsák gondozója meg a gyerekek doktora. Tetszik tudni: csak igy emlegetik. Mivel hogy ő tenyészt itt legszebb rózsákat amoda, ahol még a házat is elboritják a rózsák és csak ugy emlegetik itt, hogy a rózsás tanya. Meg a gyerekek doktora, mivelhogy nagy embert sohasem gyógyit, de a beteg gyereket ő maga felkutatja. Az én két kis fiamat is ő rántotta vissza a másvilág kapujából, hogy áldja meg az Isten.

- Hogy áldja meg az Isten, - mondta utána áhitatosan, gyöngéd, mély hangon Mari és elindult az ő virágos sirjai felé.

Tita már ott volt. Testvérke lenn ült a puha gyepen, sárga virágokat szedegetett, Tita pedig éppen bevégezte az imáját.

- Nézd, uj sir van a másik soron. Egy öreg özvegy asszony költözött ide. Megnézed, Mari?

Mari már egyenesen oda tartott és csöndes áhitattal állott meg a friss hant mellett. Lenézett a nedves, fekete földre és ugy tetszett neki, mintha azt a sajátságosan szép, régies szobát látná. Mintha hallaná a tüz pattogását, a cica dorombolását és azt a kedves, feledhetlen kérdést:

- Nem fázik, édesem?

És fájó szivvel gondolta el, hogy ez most mind, mind eltünt. Az az áldott szenvedő asszony sohasem látja többé az ő virágos szobáját, nem melegszik a szelid tüz mellett, nem hallja a cica muzsikáját és nem gondoskodik soha senkiről, mert hiszen ő vele is hiába foglalkozik már valaki. Hiába takargatná, hiába szólitaná, ő már nem érzi.

És amint ezt igy elgondolta, egyszerre azt érezte, hogy valamit mégis tehet ő még azért, aki odalenn pihen.

Gyorsan visszafordult, Titához sietett és el-elakadozó szóval mondta:

- Tita, itt olyan sok a virág, Tita, ott a másikon egy szál sincsen. Én azt hiszem, ők is adnának annak, akinek nincs.

Tita csodálkozva nézett rá és azt mondta:

- Én is azt hiszem.

- Hát nézd édesem, vigyünk át innen, ültessük el, akarod?

Tita, mindent akart, ha előbb megkérdezték tőle, hogy akarja-e?

Most sem ellenkezett és azonnal lekuporodott a virágos hantok közé, hogy munkához lásson.

Mari is mellette volt. Elővette zsebkését és a kertészkedésben gyakorlott kezeivel egymás után szedte ki a nyiló virágokat. Tita szatyrot csinált a felső ruhájából, abba rakták. Aztán pedig átvitték az üres hanthoz.

- Te csak nézz vissza a testvérkéhez, Tita, majd elültetem én.

- De én azalatt ujakat szedek.

- Amint akarod.

És igy ment a munka gyorsan, szaporán. A nap még fenn ragyogott az égen, ott bujkált a jegenyefák sudár ágain túl, mikor a Ballay lányok már elkészültek az ültetéssel.

Az idegen sir éppen olyan virágdiszben tündöklött, mint a másik kettő.

- Milyen szép igy, - sóhajtott Mari, de majd hanyatt esett, mert Tita egyszerre nagyot kiáltott.

- Jaj te!

- Mi bajod, Tita?

- Na, hiszen mi szépen dolgoztunk. Mari, Mari, hol jár az eszünk?

Mari elpirult és nem mondta meg: hol. De Titára ránézett aztán és megkérdezte:

- Mi bajod?

- Hogy mi bajom! Na, szép kertész kisasszonyok vagyunk. Hiszen a virágzó tövek nem fognak már megfakadni nyár utólján. Hiszen az egész munkánk kárba veszett. Inkább tépjük ki ujra mindet, mintsem kinevessen érte valaki.

- Nem, Tita, nem. Nem fog kinevetni senki. Hagyjuk, édesem. Hátha mégis sikerül. Én... majd... kinézek ide s meglátom: megfakadt-e?

Tita még akart valamit mondani, de túlról hegyes sivalkodás árulta el, hogy a testvérke megunta a kirándulást és hazafelé készül. Tita egy-kettőre mellette termett, karjára vette és a Ballay-lányok most már sietve indultak hazafelé.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.

Váratlan események.

Másnap éppen abban fáradozott Mari, hogy dinnyehajból, tökből, paradicsomból izletes, finom csemegéket készitsen télire a Lencsi néni utmutatása szerint. A kedves öreg asszony ugyanis azt mondta:

- Látjátok, édeskéim, ezek tulajdonképen csak feleslegesek és hulladékok. A nyár dús ajándékai után most nincs is rá szükségünk, észre sem vesszük, ha elpusztulnak. De majd télen! Mikor a hideg elvon mindent, mikor az asztal mellé gyülünk s olyan szomoruan gondolunk az elmult nyár pazar gyümölcsajándékaira. Milyen kellemes meglepetés lesz, ha Tita eltünik s egy tál pompás gyümölccsel tér vissza. A cukor és a mi ügyes kezünk előteremti azt a varázst, hogy fütött szobában, zuzmarás ablakok mögött mi a szép meleg nyár pazar ajándékát látjuk viszont.

Mari az ő szép kis kamarájára gondolt, melyben cifra papirok diszében, csillogó üvegen át mosolyogtak a sárga, piros, zöld gyümölcsök. Mintha annak örülnének, hogy milyen kellemes meglepetést szereznek majd a télen!

Ezekre gondolt és igazán nagyobb büszkeséget érzett, mint egykor, ha keserves nyakgatás után végre betanult egy szonátát. Abban, hogy a gyümölcsei izleni fognak, teljesen biztos lehetett.

Szaporán hámozgatott, törölgetett, válogatott és kavart most is, mialatt a haladó idő mindez örömöknél nagyobb meglepetést készitett neki.

A postás-fiu erre tartott és hangos, vidám köszöntés után letette a szállitmányát.

A tarka boritékba zárt lapok odaestek a felhalmozott gyümölcs közé és a levelek mintegy varázsütésre a Tita kezébe jutottak.

Ez az ismeretlenül nyilott kis vadvirág sohasem kapott senkitől sem levelet. De azért a levelek érkezését mindig nagy eseménynek tartotta és diadallal adta át Marinak, ha elolvasta a nevét.

Mindig titkos remegéssel leste: vajjon mi lesz benne és boldog volt, ha Mari olvasás közben felkacagott.

Most is odaadta a levelet, most is várta a hatást, de Mari most nem kacagott. Kedves, szép arca előbb megnyult, aztán nagyobbra nyilt a szeme, mintha csodálkoznék, végre egészen megdöbbenve mondta:

- Hallatlan! Berta férjhez megy és nekem haladéktalanul el kell mennem hozzájuk.

Lencsi néni néhányszor felkiáltott:

- Uram, Isten, mi lesz a világból! Alig hogy felcseperedett, máris menyasszony!

S miután igy könnyitett a lelkén, azt mondta:

- Tulajdonképen jó időben történt a dolog. Ilyenkor szünetel a kert, a méhek nem adnak gondot, a baromfi-udvar el van látva. De ha tavaszkor esett volna, inkább mult volna el a menyasszonyság, mert akkor annyi dolog volt, hogy Mari innen nem szabadulhatott volna. De most bátran, gond nélkül mehet.

Mari pedig arra a beültetett sirra gondolt, melyet virágossá akart tenni minden erejéből s majd sirva fakadt, hogy attól el kell válnia.

Pedig el kellett mennie. Sokat köszönhetett ő Torbágyiéknak. Szerették, gondozták, mintha igazi leányuk lett volna. Nagyobbik leány volt ő ott is és most, mikor a kisebbiknek, a családnak segitségre van szüksége, ott kell lennie, hogy teljesitse azokat a kedves kötelességeket, melyeket a szerető hála a szivére rótt.

- Holnap már mennem kell, - mondta, amint mégegyszer átolvasta a levelet.

- Jé! És akkor már lakodalom lesz? - kérdezte Tita.

- Dehogy. Még csak a kelengyét fogjuk összeállitani, a beszerzéssel foglalkozunk. Az esküvő csak félév mulva lesz.

- És te leszesz a koszorusleány? - kérdezte Tita és ez ismeretlen, csodás hivatalnak még csak a sejtelme is olyan volt neki, mint egy tarka mese.

- Valószinüleg mi leszünk, - felelt Mari és komolyan nézett Titára, aki örömében elpirult.

- Mi?! De hiszen ők nem szeretnek engemet.

- Nem szerettek, mert te sem szeretted őket. Most azonban másként van.

- Oh másként!

- Megváltoztál, édesem és azt hiszem, szereted is azokat, akik annyi jóval voltak hozzám.

- Szeretem, nagyon szeretem! - lelkesedett Tita.

- Nos hát akkor nincs semmi akadály arra, hogy meg ne hivjanak. Különben én csakis veled együtt megyek. Igérem.

Erre aztán Tita egyszerüen a nyakába esett Marinak és vonszolta az apa szobája felé, hogy mindjárt megbeszéljék az esetet.

Ballay ur a szobájában ült és számadásaival foglalkozott. Nagyon megváltozott ő is ez alatt az év alatt, hogy a jól vezetett ház, a virágzásnak indult gazdálkodás jóleső kényelmét és örömeit megismerte. Beteg idegei meggyógyultak és csöndes örömeit a gyermekei társaságában kereste. Mari olyan volt neki, mint maga a napfény. Ha egy percre elfordult, sötét gondolatok bántották és fázott a szomoru emlékei között.

Elképzelhető, hogy semmi áron sem tudott belenyugodni abba, hogy Mari visszatérjen Torbágyiékhoz. Időbe került, mig a Mari szelid és tiszteletteljes érvei alatt végre meghajolt és beleegyezett a távozásba.

- Utoljára is kötelességünk! - mondta ő maga is. - De Titát nem adom.

- Egyelőre nincs is rá szükség. De az esküvőre elmegyünk mindnyájan. Koszorus lányok leszünk mind a ketten.

Ezzel megnyugtatta Titát is és most már a pakolásra kellett gondolnia.

- A ház meg a gazdaság, de főképen a testvérke gondozását átveszem én! - jelentette ki Lencsi néni és a kulcsokat rögtön az öve mellé akarta dugni. De Tita olyan szomoru kéréssel nézett rá, hogy ezt mégis átengedte.

Titától attól kezdve nem lehetett megférni, olyan kulcs-csörgetést vitt végbe és olyan sebbel-lobbal járt, mint - nem egy igazi, hanem egy kezdő háziasszony.

Marinak tehát csak a készülődéssel kellett bajlódnia, de ez olyan sok dolgot adott, hogy semmiképen sem jutott ideje a temetői látogatásra. A gyorsan haladó idő mindegyre közelebb hozta az indulás idejét és mindjobban elvette tőle még a gondolatát is annak, hogy még ma benézhet a temetőbe. Nagyon fájt ettől a Mari szive, de hősiesen megküzdött a szenvedésével és bucsuzáskor, induláskor a szivébe zárta a szomoruságát. Csak a kocsiról vetett egy hosszu, hosszu szomoru pillantást a cipruslombok alatt nyugvó temető felé és az esti szellőtől kérdezte meg:

- Vajjon megfakadtak-e a virágaim?

A szellő csak elsuhant mellette, végigsimitotta haját, szomoru szemeit és ők tovább kocsiztak egyenesen a vasuti állomás felé.

Amint odaértek az állomás elé, Ballay ur aggodalmasan szólt:

Talán el is késtünk. Jól jár az órád, Mari?

- Jól, édes apa. Miért tetszik gondolni?

- Kocsik vannak ott üresen, az utasok már valószinüleg be is szálltak.

Sietve hagyták el a kocsijokat és Ballay ur elsietett a hordárral, hogy a nagyobb csomagot ellássa. Apró táskáit Mari maga akarta leszedni az ülések alól.

Amint ezzel babrált, maga is aggodalmasan nézett az üres kocsik felé. Majdnem ismerősei voltak mind. Az árendás zörgős kocsija, az öreg doktor régi divatu félfedeles hintója, néhány paraszt szekér. De amott a többitől külön, nagy fák alatt egy idegen, de mégis oly ismerős kocsi. Marinak ugy tetszett, hogy annak a csinos hintónak a sötétkék üléseit ő már ismeri. Lehajtott fedelét is. Mintha egyszer ült volna alatta. Egyszer régen, mikor a lovakat, a kocsis köpenyének nagy gallérja alatt két biztos kéz hajtotta...

A lélekzete is elállott ijedtében, hogy meg találja látni a kocsi gazdáját is. Már leszedte a táskáját és mégsem indult tovább, a félelem elvette az erejét.

Ballay ur megjelent az indóház ajtajában és sürgetve kiáltott felé:

- Mari!

Ebben a percben a másik ajtón egy feketekendős fej bukkant ki. Egy öreg fogatlan száj mentegetőzve felkiáltott:

- Jaj, majd azt hittem: engem tetszett szólitani!

Ezzel kijött egészen és egy kivül álló asszonynak magyarázta, hogy igy van az, ha az ember vár valakit, minden percben azt hiszi, hogy őtet szólitják, még ha a nevét nem hallja is. Mert hát az én nevem Trézsi, hiszen tetszik tudni.

Valószinüleg tudta is az idegen asszony, de Mari most hallotta meg, amint befelé igyekezett apró csomagjaival és többé nem kételkedett abban, hogy jól felismerte a kocsit.

Igen, a kocsi a rózsás tanyához tartozik. És odavaló az öreg Trézsi néni is, a vén dada, kinek akkor este látta ráncos, kerek száját és nyugtalan fekete szemeit.

Haladtában az öreg asszony is ránézett és ismerősnek tartaná. De aztán elegáns utiköpenyében sehogysem ismerte fel azt a remegő, fázó leányt, kit a ködös este nagy gallérjában a rózsás tanya fedele alá hajtott.

Elfordult tőle és tovább magyarázott az idegen asszonynak.

- A gyerekemet várom, a fiamat. Amarra van a pakkos embernél, de én tőlem csak elbucsuzik, azt várom.

És jól várta. Alig értek Mariék a kis előcsarnok lépcsőjéhez, éppen szemközt jött velük komoly gyászruhájában, bánatos arcával a rózsás tanya gazdája.

Félre állott, hogy helyet adjon a belépőknek. Mari haladt elől s utána Ballay ur, aki most szintén megállott.

A két régi ismerős szemtül-szemben állott egymással. Mellettük, fenn a lépcsőn Mari, kinek haján, fehér arcán a lemenő nap sugara ragyogott s ki igy meghatott és remegő szépségében olyan volt, mint az engesztelődés angyala.

A rózsás tanya gazdája szelid, szomoru mozdulattal megemelte a kalapját és Ballay ur viszonozta a köszöntést, csöndes, egyszerü udvarias mozdulattal.

- Vajjon megismerte-e? Vajjon jó szivvel, engesztelődéssel, megbánással köszönt-e neki? - kérdezte magában százszor is Mari, mig a gyorsan száguldó vonat Budapest felé röpitette utasait. Külön fülkében a rózsás tanya gazdáját, külön fülkében őket. Külön-külön ezeket az utasokat, akik valószinüleg egymásra gondoltak az egész ut alatt.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.

Mese a férjhezmenésről.

Késő este volt már, mikor a vonat Budapestre berobogott. Az óriási üvegfedelü csarnok villamos lámpák ezüstszinü fényében ragyogott és a nagy, sárga fénnyel világitott óra esti tiz órát mutatott.

Esti tiz óra! Ilyenkor rájok nézve már elnyugodott az egész világ. Még a falusi cselédek is aludtak már, hogy másnap reggel öt órakor dologba álljanak. Mari is feküdt és sok házi dologban fáradt testét megelégedett örömmel adta át a nyugalomnak, mig álmai sokszor egyenesen ide röpitették.

Nagyon természetes, hogy nem voltak álmosak és ugyancsak éber szemekkel keresték a Torbágyiék szolgáját, hogy a csomagok gondjától megszabaduljanak. A szolga mellett azonban ott állott maga Torbágyiné is. Otthon nem maradt volna. Hiszen alig várta, hogy Marit, ki egyetlen szavára rögtön segitségére sietett, nagy szeretettel keblére ölelje.

- Ez az igazi derék lány, - mondta Bertának. - Ezerféle szórakozással kecsegtettük, ő el nem mozdult a kötelességei mellől. De mikor arról van szó, hogy segitségünkre legyen, ime azonnal jön. Na én meg nem állom, hogy meg ne csókoljam, mihelyt leszáll a kupéból.

Sietett is ám, amint csak lehetett gömbölyü termetének kegyelméből és lelkendezve szoritotta magához Marit.

- Isten hozott te édes jóságom! - kiáltotta olyan hangosan, hogy egy-két utas már oda is nézett. Mari hamar elrejtette fejét nagynénje vállán a nagy, tollas kalap árnyékába.

De ez a kalap nem takarta be annyira, hogy meg ne látta volna azt a gyászruhás urat, ki mellettük elhaladt anélkül, hogy odanézett volna.

Mari nyakgatása után Ballay urra került a sor, akit szintén elárasztott a szives látás ujjongása, majd a szolgára, aki bárhogy sietett is, nem végzett elég gyorsan Torbágyiné kedve szerint, mert hiszen alig várta, hogy végre otthon is megcsókolhassa Marit.

És aztán mentek befelé a zajos, káprázatos fényben csillogó utcákon a Torbágyi ház felé, melynek fedele alatt annyi boldog évet töltött Mari, azután otthagyta kék virágos fehér szobáját és kedves leány-álmait.

Vajjon feltalálja-e ujra?

Sokszor gondolt erre az egész utazás alatt. Otthon is, mialatt Berta üdvözölte, mialatt a pompás vacsorát elköltötték. De legerősebben akkor lepték el ezek az emlékek, mikor Berta végre kinyitotta előtte a régi kis szoba ajtaját s aztán pajkos nevetéssel, de nagy szeretettől csillogó szemekkel félre állott.

- Vajjon mit szól Mari?

Bizony kiváncsi lehetett rá, mert ez a szobácska igazán legteljesebb kifejezése volt annak a szeretetnek, mellyel idevárták. Nemcsak megmaradt a régi kedves helyén minden butor, de még az apróságokat is ugy rendezték el, ahogy akkor az utolsó napon volt. A kis varróasztalon ott volt szépen összehajtva az utolsó himzés, rajta a Mari ollócskája, gyüszüje, amint tenni szokta. A hintaszéken az ő puha, meleg fehér kendője, melyet vállára kapott, ha kifelé indult. Egy másik asztalkán pedig a könyve, melyet olvasott. A könyve táján ott piroslott a kis könyvjelző bojtja: Eddig... Maga az egész szoba pedig tele volt fehér virágokkal, vázákban, cserepekben, üvegállványokon a Mari fehér rózsái, fehér szekfüi illatoztak. A könyves asztalka is tele volt a fehérségükkel és csak a könyvjelző piros betüi váltak ki belőle az öt himzett betüvel: eddig. Mintha megjelölték volna a Mari régi életét. Ilyen volt és eddig tartott.

- Nos, édesem, tetszik? - kérdezte Berta, mert Mari már nagyon is sokáig hallgatott.

- Gyönyörü.

- Én is mondtam. Látod ilyen volt eddig a mi világunk. Egyszer félbenszakadt. Megjelöltük a helyét és most folytatjuk ott, ahol elhagytuk. Igen, Mari?

Hozzásimult, gyöngéden nézett a szemébe. Mari ugy szerette! Odaadott, odaigért volna ennek a lánykának mindent és a szive mélyén mégis azt érezte, hogy azt a könyvet végig lehet olvasni azután is, ahová letették az öt piros betüt, de az életet, ha egyszer más fordulóhoz jutott, nem lehet tovább ugy folytatni, mint ahogy addig volt.

Berta természetesen nem is sejtette Mari gondolatait. Sok kedvességgel rendezkedett a szobában. Kinyitotta a rózsaszin ernyős, álló lámpa lángját, a hintaszék felé irányitotta s mialatt ő maga is megfészkelt egy puha karosszékben, leültette Marit a hintaszékbe, igy üldögéltek ők régen is.

- És most beszélgessünk!

- Igen, igen, - mosolygott Mari. - Most mindjárt számon akarok kérni valamit.

- Mit édesem?

- Először is a vőlegényt. Emlékezik-e még Berta kisasszony arra, hogy ezen a szép fehér helyen azt mondta: benéz minden közeledő kocsiba és azt nézi, jön-e a királyfi? De Mariért, csakis Mariért.

Berta pirulva bujt a csipke-kendőjébe.

- És a királyfi csakugyan eljött.

- Nos, akkor az enyém.

- Nem, Mari édes, nem. Csak ezt nem. Ezt nem adom neked. Ez az egy egyenesen én értem jött.

- Aranyos hintóban, egyenesen a Tündérországból?

- Nem édesem. És ha még most is azt hinnéd, hát ezennel felvilágositlak, hogy a vőlegények nem Tündérországból jönnek.

- Csakugyan?! - tréfált Mari.

- Nem bizony. Hanem azok is olyan emberek, mint mi. És mikor eljön annak az ideje, hogy elmenjünk majd a mama házából, valahova messze, de sokszor csak abban a városban, ahol mi is lakunk, egy ur éppen arra gondol, hogy nála is eljött a változás ideje. Tudod, már van jó hivatala és jövedelme s evégből már megházasodhatik.

- Nos aztán, - folytatta Berta, miután Mari mosolygott a Berta szinte hivatalos előadásán, - nos aztán elkezd társaságba járni. Persze nem aranyos hintón, mert hiszen utána szaladnának az utcai gyerekek és ez igen bosszantó lenne. Hanem csak lakkcipőkkel és ott szépen körülnéz. De el sem képzelnéd, hogy előbb a mamákat nézi meg!

- Miért ne? Sőt azt hiszem, jól is teszi.

- Igen, a mamákkal ismerkedik meg és előbb rá sem néz a lányokra. De később mikor talált egy kedves, jó mamát, akinek van egy jól nevelt leánykája...

- Mint Torbágyi mamának is.

- Hát akkor foglalkozik a leánnyal is. Leül hozzá, megtáncoltatja, aztán kikérdezi.

- De csak nem az elemi tantárgyakból?

- Oh, nem, hanem mindenféle igen egyszerü dolgokról. Hogy mit csinál, mit szeret, miket gondol? És képzeld Mari, ezekre a kérdésekre az ember olyan szépen megfelel.

- Csak nem mindenkinek?

- Oh, nem. Hanem csak egynek. De azt, hogy a sok kérdezősködő közül, hogy és mikor lesz egy az a bizonyos egy, akinek szivesen felelünk, azt nem tudja egy fiatal lány sem, az csak ugy magától jön...

- Mint ahogy eljön egyszer magától a mesebeli királyfi, - mondta álmodozva Mari. - Utoljára is eljött.

- El. De igazán mondom, hogy nem királyfi. De igazán nem az. Hanem ügyvéd. A neve előtt van egy dr. És olyan kedves!

- De legalább szőke a haja és a szeme kék, ugy, amint elképzeltük akkor este.

- Jaj, édes! Én arra nem is gondoltam. És hidd el, ugy van, hogy annak az egynek nem nézzük a haját, a szeme szinét. Az ugy lesz szép, amint mi nézzük. Az én vőlegényemnek, őszintén szólva nem is igen sok a haja és a szeme sárgás zöld.

- Azért mégis szép?

- Szép, mert engemet szeret, - mondta Berta mély meggyőződéssel és boldogan hajtotta le a fejét a szék párnájára.

Kellemes csönd borult most a fehér leányszobára. Berta meg sem moccant, mintha elaludt volna, Mari pedig nézte ezt a boldog fiatal leányt, kinek egyetlenegy kötelesség jutott; az, hogy virágnyilás idején boldog legyen s ezt a boldogságot élesztgesse élete végeig. Milyen kevés van ilyen és az élet sok nehéz feladata milyen sok gyönge leány-vállra nehezedik!

Iparkodott szabadulni a maga bánatos gondolataitól és kérdésével felriasztotta Bertát:

- Eszerint, ha nincs királyfi, nem is lesz tündérpalota?

- De az lesz! Igazán lesz, - mondta élénken Berta. - Persze nem kakaslábon forgó várban, hanem a köruton egy szép emeletes házban. Lesz három szobánk. Egy neki, egy énnekem, egy pedig a vendégeknek. Lesz virágos erkélyünk.

- És egyéb semmi?

- Minek több? Más semmi.

- Ohó! - mondta Mari - a konyhát és az éléskamrát én nem engedem.

- Hát magától érthető, hogy lesz. De hát azzal ugyan ki törődik?

- Te fogsz törődni édesem. Én mondom és te engedelmeskedel.

- Jó, jó. De hiszen az olyan jelentéktelen valami.

- Édes szivem: az az alapja az egész tündérpalotának. Majd meglátod, hogyha egyszer a konyhában megbomlik a rend, és az éléskamra csak pusztit ahelyett, hogy gyarapitana, odalesz a kis tündérpalota minden boldogsága, mert hiszen emberek vagyunk és kedveskedő beszélgetésekkel nem pótolhatjuk ki azt, amit a teritett asztal ad s ami bizony mindennél szükségesebb.

Berta ámulva hallgatta Marit.

- Micsoda öreges beszéd ez! És te ilyeneket tudsz, Mari?

- Igen, édesem. Ez is bele tartozik abba a mesébe, melyet a férjhezmenésről mondunk és én erre téged szépen meg is foglak tanitani.

Megint csönd borult a leány-szobára, de most Bertácska nem hunyta le a szemeit, hanem fényes pillantásokkal nézett Marira, mint aki akar még valamit mondani.

- Nos? - kérdezte mosolyogva Mari.

- Hát azt akarom mondani, Mari. De igazán. Hogy nagyon, nagyon szép menyasszonynak lenni.

- Oh, hiszen látom!

- És jó. És én azt szeretném, ha mindenkinek ilyen jó lenne. Főképen azt, ha te is férjhez mennél. Látod most már tudod, milyen az igazi menyasszonyság, én elmondtam neked mindent. Hát nézz te is szét. Igazán, Mari. Nagyon sok fiatal bácsi van még a társaságunkban, aki kérdezősködik...

Mari édesbús mosollyal hallgatta a Berta csicsergését. Örült, hogy ez a gyermek ilyen boldog s egyben a maga sorsára is gondolt. A kötelességek, a bánatos gondolatok egész fellege szállott az ő lelke felé és Mari szelid, szomoru megnyugvással hajtotta le a fejét.

- Mari, édes Mari. Ugy-e férjhez mégy te is? Mikor akarod? - kérdezte Berta, eléje térdelt és hozzásimult szép szőke fejével.

- Én nem megyek férjhez sohasem, - mondta komoly, örömtelen hangon Mari és egy távoli sirhantra gondolt.

Nincs rajta egy szál virág sem és egyedül áll mellette egy gyászruhás férfi.

TIZENHATODIK FEJEZET.

Tita Budapestre megy.

Egy teljes hónapot töltött Mari Torbágyiéknál és az ősz bágyadtfényü napjai virradtak fel, mikor hazafelé készülődött. Ugy tervezték, hogy az esküvő csak a jövő májusban lesz s akkorra Mari ujra visszatér.

- De mit csinálunk addig! - sopánkodott Berta. - Most minden szépen és jól ment, mert te itt voltál. Hogy haladt a varrás! De bezzeg elakad minden, ha elmégy.

Mari nevetve ölelte meg Bertácskát.

- Micsoda beszéd ez! Hát illik egy igazi menyasszonynak igy elcsüggedni? Édes fiam, ma-holnap asszony, önálló, parancsoló asszony leszesz, hát itt az ideje, hogy a magad lábán járj és ne várj segitséget.

- De mikor én nem tudok magamon segiteni!

- Én se tudtam, de erős akarat és a jóindulat megtanitott mindenre.

- Hát erős akarat már van, - mondta Bertácska. - És jóindulat is, ha a magamé elég...

- Fájdalom, nem elég. Ezt igazán mástól, a rendezkedésben, háztartásban jártas nőtől kell megtanulnunk. S minthogy mamádat elfoglalja a társadalmi kötelesség, nekem pedig haza kell mennem a nagyobbik lány kötelességeinek alapján, másban kell megkeresnünk ezt a segitséget.

- Másban! Csak nem gondolod, hogy Frida kisasszony tanit meg engem a lakásom berendezésére és a kelengyém gondozására? - kérdezte Berta és maga is nevetett.

- Nem, édesem, én egészen másra gondoltam.

- A te professzorodra: Lencsi nénire ugy-e? Frida kisasszony azt mondta, hogy az az öreg asszonyság tégedet ugy kitanitott minden házias tudnivalóra, hogy egy külföldi háztartási iskola sem különben.

- Hát bizony nem is iskolában lehet azt tanulni, édesem. Hanem átadja az egyik asszony a másiknak. A tapasztalt a tudatlannak.

- Ugy-e mondom, hogy Lencsi néni jön el ide?

- Nem jól mondod, Berta. Hanem, ha a főprofesszor elmarad is, itt lehet a második assistense.

- Te magad édes! Milyen jó vagy. Tudtam én, hogy csak ijesztgetsz a készülődéssel.

- Nem én, Bertácskám. Hanem valaki, akiben most már ugy bizhatom, mint magamban.

- De hát mondd végre!

- Jó, kimondom Tita!

No, lett erre felfordulás. Előbb azt hitték, hogy Mari csak tréfált és jót nevettek. De mikor Mari komolyan állitotta, hogy igenis Tita olyan jól ért már mindent, mint akár ő maga, majd hanyatt estek ijedtükben.

- A vadmadár! - kiáltotta Berta és Frida kisasszony előre megmondta, hogyha az ide bejön, még a szőnyegeket is összesározza és biztosan eltördeli a sok csecsebecsét. Az a kis vadmacska!

Mari pedig csak végig várta az egész forgószelet s mikor elcsendesedtek, komolyan szólt:

- Bizzanak meg bennem. Én olyan nyugodtan hagyom itt Titát, mintha én magam maradnék itt. Tita sok szépre és jóra fogja tanitani Bertát.

Erre megint kitört a felindulás. Tita, még Tita tanitaná Bertát, akit Frida kisasszony teljesen kinevelt, aki tud franciául, festeni, zongorázni, angolul... Tita, aki a málnásban bujkált a tanulás elől. A kis neveletlen vadmadár.

Mari pedig nyugodtan szólt, hogy nem ezekre az igen dicséretes tudnivalókra fogja tanitani Tita, hanem csak arra, amire a legszegényebb s legelőkelőbb asszonynak egyaránt szüksége van: szorgalomra, gondra, ügyességre.

Ezt még kevésbé tudták megérteni. De hiszen ha ez lehetséges, akkor ott Hategyházán csoda történt.

- Igen, - mondta Mari, - a szeretet egyszerü csodája.

Torbágyiné pedig ugy határozott, hogy a Mari szavában lehet bizni és ha ő akarja a Tita feljövését, bizonyosan csak jót akar. Elfogadhatjuk bátran.

- Elfogadhatjuk, - mondta utána Berta, aki mindent meg tudott tenni, de előbb csinálja meg, mondja ki előtte valaki.

Frida kisasszony pedig kijelentette, hogy ő különben is megmondta előre, hogy Tita el fog jönni.

Igy történt tehát, hogy azon a szép őszi napon, mikor Mari hazafelé készült, nemcsak Ballay urat várták Torbágyiék, hanem a kis vadmadár érkezését is.

Tita pedig büszkén, dobogó szivvel közeledett a szép ismeretlen nagy város s az alig ismert rokonok felé. De nem félt már. Mari hivta, sőt Mari azt irta neki, hogy helyettesiteni fogja őt. Marit, a tökéletest, az utólérhetlent ő, a kis tökéletlen, rakoncátlan Tita. Vagy talán már nem is lenne az, aki volt?

Valószinüleg nem, mert hiszen Lencsi néni korholó szavát sem hallja már régen, Mari pedig azt irja neki, hogy rábizza a munkát, melyet ő félben hagyott.

- Még pedig a felügyeletet! - mondta fontoskodó büszkeséggel Tita és szaporán magyarázgatta Lencsi néninek:

- Tetszik tudni ott most óriási munka folyik. A Berta kelengyéjét varrják. De igazán varrják otthon, felügyelet alatt és nemcsak ugy gyárban, hogy az első mosásban már szétmenjen.

- Ezt persze Mari irja, - mondta Lencsi néni, mert Titáról mégsem tett volna fel ennyi bölcs szavat.

- Igen Mari. Ő az, aki erre a munkára felügyel. Gondosan megnéz minden darabot és ahol hibát talál, azt ujra elkészitteti. De ő hazajön és a helyét átadja nekem.

Lencsi néni pedig egy pillanatig sem csodálkozott, rémüldözött, hanem ránézett a Tita rendes, csinos, komoly alakjára és jóságos megnyugvással mondta:

- Helyes. Én bizom benne, hogy te azt igen jól elvégzed.

- Hogyne, - mondta Tita. - Hiszen egész télen tanultuk Lencsi nénitől s amit egyszer a Mari professzora tanit, az meg van tanulva.

Egyszerüen, igazán, hizelgés nélkül mondta. Tita különben sem volt képes hizelgésre. Régi vadságából az egyenes őszinteséget megőrizte. De hogy az igazság hálás kifejezését már tudta, jó szivének s főképen Lencsi néni szeretetének köszönhette.

Nagy hévvel készülődött és a szive tele volt hálával Mari iránt, aki neki ennyi büszke örömet szerzett. Szeretett volna neki valami kedves, jó hirt vinni. Testvérkéről, a gazdaságról gyakran irt Lencsi néni. Ott nem termett már kellemes ujság neki. Tünődött: honnan vihetne valamit. És egy szép délután egyszercsak Veronnal és a testvérkével eltünt valamerre.

Otthon nem kérdezték, merre járt; ő pedig szivesen hallgatott, mert a titkát egyedül Mari számára akarta megőrizni. Elrejtette a szive mélyére és most, amint a száguldó vonat röpitette a város felé, hamiskás, de boldog mosollyal mondogatta:

- Vajjon mit fog mondani?

Mikor már megérkeztek, mikor a szives és egyben igen csodálkozó fogadtatáson is túl estek, ez a gondolat motoszkált a Tita bodros fejében s az első kedvező alkalommal már félrehivta Marit.

A régi kis fehér szobába mentek be, mely holnaptól kezdve már a Tita szobája lesz. Övé lesz a szép, csipkés ágy, a kék selyempaplan és holnap este már meghuzódik meleg hullámai alatt. Berta ő hozzá jön be esti csacsogásra, őt öleli át és a szegény kis vadvirágnak végre lesz barátnője, társa is! És ezt mind Mari adta neki!

A szive majd ketté repedt örömében és szerette volna Marinak adni a világot.

De, fájdalom, a világnak már egyéb, jogosabb urai voltak, Tita mit sem osztogathatott belőle, hát elővette azt, amit hozott. Ki tudja: néha másnak oly jelentéktelen apróságok egynek-egynek világra szóló örömet okoznak.

- Hoztam valamit, édes Mari.

Benyult a ruhaderék csipkéi alá s egyenesen az ő hálásan dobogó szivéről vett le egy csomó hervadt virágot.

- Ezt, onnan.

Mari megértette, hogy Tita az idegen sirra gondolt és onnan hozta neki a virágot.

- Tehát megfakadtak? - kérdezte nagyon nehezen, mert a szive ugy de ugy dobogott!

- Azok? - kérdezte viszont Tita és a késői ültetésre gondolt. - Nem, azok mind elhervadtak. El bizony. Hanem naponkint van rajta friss koszoru és én abból hoztam neked. Én nem tudom, Mari, honnan, miért, de ugy gondoltam: nem hozhatok neked kedvesebbet, mint ezt. Igazam volt?

Mari csak azzal felelt, hogy magához szoritotta Titát hosszan, melegen és homlokára egy áldó csókot nyomott. És a nagyobbik lány csókja most ott, azon a kis árva fejen, olyan meleg, olyan szivigható volt, mintha az elhunyt édes anyja küldte volna, hogy jóságáért, gyöngédségeért megjutalmazza az ő elhagyott gyermekét.

TIZENHETEDIK FEJEZET.

Tavasz lesz...

Nyugodt szivvel hagyta ott Mari Titát uj és első nagy hivatala szinhelyén. Mint a készülő fehérnemüek főfelügyelőjét! Torbágyiné is igen szeretetteljes volt az uj Titához. Berta pedig nekiadta most mind azt a gyöngédséget, bizalmat, sőt alázatos engedelmességet is, ami Mari távozása után gazdátlanul maradt.

Mari pedig ment haza, hogy ujra vállára vegye azt a sok kötelességet, melyet olyan nagy szeretettel viselt eddig is.

Az út elég kellemesen telt el. Ballay ur útközben elmondta azokat a fontosabb eseményeket, melyek Mari távollétében tették változatosabbá a csendes falusi életet. És a vonatdübörgés vidám nótájába belevegyültek a falusi ház mindennapi történetei. A baromfiudvar, a galambház, a kert, a fehér nyulak rejtélyes földi várai ujra megelevenedtek Mari emlékében és szeretete a testvérke iránt, kinek hősi tetteit külön dicshimnuszok dicsőitették, szinte a türelmetlenségig fokozódott.

- Csak otthon lennénk minél előbb!

Az a szép fényes, szórakozásokban olyan gazdag világ, mely egykor az övé volt, melyet nehéz szivvel hagyott el, most ugy elhalványodott a másik mellett, mely csak falusi élet volt. De most már ezt szerette. Az uj világát, melyet szorgalmas két kezével maga teremtett s amely egész családjának életét, jólétét, nyugodalmát olyan hiven őrizte.

Türelmetlen örömmel repült haza és az egész első nap eltelt azzal, hogy megvizsgált mindent és örült mindennek. Testvérke azonnal megismerte. Repkedve igyekezett feléje, felült a karjára, sőt azzal is kitüntette, hogy a nyakába, a háta közepére kivánkozott. És Mari oda is emelte a kis tömzsi babát, aztán vidám kacagással futottak végig a szobákon.

- Turót vegyenek, turót vegyenek!

Addig-addig, mig Lencsi néni lepacskolta onnan testvérkét és komolyan megfeddte Marit:

- Hát a tekintély? Soha sem szabad, édes fiam, muló örömökért feladni azt a komolyságot, melyre szükséged van, hogy ráncba szedd a testvérkét.

- Csak egyszer, édes Lencsi néni, hiszen nekem is olyan jól esik egyszer még nevetni és futkározni!

És amint igy szólt, megint eltünt arcáról a mosoly, szeméből a vidámság. Ellepték a régi töprengései, bánatos gondolatai és szomoruan nézett arra a jegenyék felé, melynek során kis gyalogut vezet a temetőbe.

Alkonyatkor már nem is birt magával. Leszedte a kert őszi, utolsó virágait és Veronnal elindult a temető felé. Testvérke persze most is ott kuksolt a Veron karján vörös csákójával, pergős ostorával és hajtotta a kis csapatot:

- Gyi, gyi te, gyi!

Gyönyörü őszi alkonyat volt. Aranyszinü volt a lenyugvó nap s aranyszinü idelenn a sok hulló levél. A sirok tele voltak a Katalin-virág fehér és piros rózsáival, a gallyakon, füszálak közt ezüstszinü szálak usztak, mintha egy tündérkisasszony valahol elejtette volna a kötő-pamutját, a gombolyag elgurult, de ime az ezüst szálak mennek utána és kacskaringós cirádákkal szövik be utját mindenütt, amerre aranycipellős lábacskáival elhaladt.

Testvérke össze akarta szedni ezt a sok ezüst szálat, eltötyögött az ostorával. Veron persze a nyomában, piros szoknyácskáját aggodalmasan szoritva markába, mintha azzal most már fogva tartaná a babát.

Mari szomoru gondolatokba merülve haladt előre. Az édes anyja sirját már meglátogatta, feldiszitette, most egy csomó fehér őszi rózsával az idegen sir felé tartott.

Messziről is látta. Uj hantja még fekete volt és csak foltonként sárgállott rajta az elhervadt virág, melyet ő ültetett s mely már nem fakadt meg. Mintha a halott visszautasitotta volna az ő virágját!

Szomoru, esztelen gondolat volt ez, hiszen Mari jól tudhatta, hogy annak a késői ültetésnek csakis ez lehetett az eredménye. De azért nem tudta lerázni a lelkéről és még szomorubb lett, amint a sirhoz lépett.

Jobboldalon, a kis fejfa mellett sima hely volt, mintha azt sok térdeléssel rendes imádkozó hellyé avatta volna valaki. Odalépett Mari is, letérdelt és gondolatban felkereste azt, aki a hant alatt nyugodott.

Szinte látta maga előtt a szenvedő asszony jóságos fehér arcát, szép szelid szemeit. Hogy szerethette ez az asszony a fiát s mennyit szenvedhetett, mikor azt az egyetlent olyan igazságtalanul bántották. Most már tudta Mari, hogy ez a bánat tette beteggé, ez törte meg, ez hervasztotta el és talán ez vitte még a sirba is.

A szive majd megszakadt tehetetlen bánatában, arcát elboritották a könnyek és ő zokogva borult le a hantra, hogy gondolatban bocsánatot, áldást kérve csókolja meg a szenvedő asszony kezét.

Sokáig maradt igy és ezalatt elfeledkezett mindenről, ami körülötte volt. Nem látta az aranyszinü leveleket, az őszi rózsákat, a tündérkisasszony ezüst gombolyagját, nem látta testvérkét sem, aki lihegve, izzadt homlokkal szaladt a nedves, őszi füben, összeszedni a fehér szálakat s könnyü fehér szálak között tán egy nehéz betegséget...

Mari azt hitte: öröktől fogva van itt és itt is marad mindig. Nem hallotta még a közeledő lépteket sem.

Pedig léptek közeledtek a sirok között. Erős, férfias léptek, melyek elakadtak a sirra borult leány előtt.

- Álljon fel kisasszony, meghül itt, - mondta valaki egyszerüen és Mari felemelte a fejét.

A rózsás tanya gazdája állott mellette.

- Kérem álljon fel, igazán meghül itten. A nedves füben ilyenkor a halál leselkedik. Segitsek? - kérdezte szives, udvarias hangon és Mari felé nyujtotta a kezét.

Mari elfogadta, talpra ugrott és sietve törölgette az arcát és huzta le a fátyolát.

- Bocsásson meg, - mondta szomoruan.

- Miért?

- Hogy idetolakodtam. Ez a hely az öné s minden idegen között talán én, Ballay Mari, jöhetnék ide a legkevésbé.

- Miért? - kérdezte mégegyszer a rózsás tanya gazdája és a hangja szelid volt, sőt sajnálattal teljes.

- Ha rászolgáltam volna egykor igazán arra a szomoru vádra, mely ama nehéz napon örökre elválasztott engemet nemcsak a Ballay-háztól, hanem a világ nagy részétől is, kegyednek lenne legtöbb oka a fájdalmas haragra, mert hiszen akkor vesztette el azt, ami örökre pótolhatatlan, akkor maradt árva...

- De nem szolgált rá! Nem vétett semmit s az a vád, ami akkor érte, a legnagyobb igazságtalanság volt! - kiáltott fel Mari és az arca kipirult, de a hangja el-elakadt, amint ezt mondta.

- Vigyázzon, kisasszony, - szólt ismét olyan jóságosan figyelmeztető hangon a doktor. - Ilyen szavakat nem szabad mondania.

- Miért? - kérdezte most Mari és a feddés alatt ujra elpirult.

- Mert az édes atyjáról volt szó és az édes atyját nem szabad megitélnie, annak a szavait tévedések során is, tisztelnie kell. Különben...

Elhallgatott és Mari esengve leste a szavát.

- Különben, - mondta mégegyszer, - a nagy fájdalom sulya alatt elkövetett igazságtalanság nem is lehet sulyos büne senkinek sem. Őt felmenti a legfőbb biró, ki a szivek mélyére lát. Csak az a szomoru, hogy a világ nem lát a szivek mélyére sem ott, ahol az igazságtalanságot elkövetik, sem ott, ahol szenvedik s ezáltal sokféle bánat éri még azokat is, akik csak a szeretet szálaival füződnek az eset hőseihez.

- Az ön szegény anyja mennyit szenvedhetett! - zokogott fel Mari.

- És mennyit szenved maga, Mari.

Hosszan néztek most egymásra mindaketten és egyik sem csodálkozott, - hisz olyan természetes volt ez! - hogy megfogták az egymás kezét.

Mari soha később sem tudta megmondani: hogyan történt ez és milyen sokáig tartott a gyönyörü hallgatás.

A rózsás tanya gazdája szólalt meg először.

- Ami pedig azt illeti, - szólt erőltetett vidámsággal, mintha egyszerre véget akart volna vetni minden szomoru gondolatnak, - hogy ki járhat ide és ki nem, kegyednek tökéletes elsőbbsége van. Ugy bizony, még én előttem is.

- De hogyan?

- Abból az egyszerü okból, hogy itt már birtokot foglalt, befektetéseket csinált, - szólt erőltetett jókedvében és a virágokra mutatott.

- Tehát tudta, hogy én? - kérdezte Mari ijedten. - Ki mondta meg? Bizonyosan az őr.

- Senki sem mondta. Igazán elhiheti: senki. De én azt egyszerüen kitaláltam. Megéreztem.

Ránézett Marira és látván, hogy az a kedves arcocska most piros lesz a fátyol alatt, sietett jobban megmagyarázni mindent.

- Biztosan sejthettem. Hiszen nekünk nincs ezen a tájon egyetlen jó ismerősünk sem. Már mint abból az osztályból, amely kevesebbet ért ugyan a virágültetéshez, de hamarább követi a gyöngéd gondolatait. Az urak között senki. Csakis kegyed. Még pedig az én szegény jó anyámnak igen jó és kedves ismerőse. Akkor este megszerették egymást ugy-e? Ő később is beszélt önről. Persze csak ugy, mint egy álomról, mert hiszen ő akkor már alig-alig volt a földön...

- Oh, én nagyon, nagyon megszerettem. És ugy szerettem volna odaadni az életemet is egy jó mosolyáért!

A rózsás tanya gazdája megint olyan öreges komolysággal nézett Marira és megcsóválta a fejét, bár a hangja gyöngéd melegségtől reszketett, amint megszólalt:

- Ej, ej. Az életet nem szabad olyan hamar odaigérni. Hiszen arra nagy szükség van ám. Szüksége van a jó apának, a testvérkének és a pompás gazdaságnak, amely, tudja-e, szinte megfélemlit, olyan fényesen indul.

- Oh, Istenem, - mosolygott most már Mari is. - Miért volna az olyan félelmes?

- Azért, mert túlszárnyalja az enyémet. Eddig büszkén láttam, hogy egyetlen vagyok, uri soron lévő, aki a föld adományait megbecsülöm és ime versenytársra akadtam. De azért ne higyje, hogy irigykedem.

- Hogy is lehetne ön irigy!

- Sőt még többet tudnék adni, odaadnám még a magam sikereit is, ha tudnám, hogy aztán többet nevet és mindig boldog lesz. Oda mindent, Mari.

Megint sokáig hallgattak és Marinak ugy tetszett, mintha kisütött volna mégegyszer a nap, virágok boritják el a mezőt és ezer madár röpköd, dalol a verőfényben. Tavasz lett!

- Oda, azért a jóságért, hogy beültette virággal ezt a sirt, - mondta nagyon csöndes hangon a fiatal doktor.

- De hiszen meg sem fakadt, - mosolygott Mari.

- És mégis jó talajra hullott minden jó mag, - felelt komolyan a rózsás tanya gazdája és udvariasan helyet adott Marinak, ki már indulni készült.

A testvérke ujjongását hallotta és nemsokára fel is tünt az aranyos csákó, a piros szoknyácska és pattogott a kis ostor testvérke tömzsi kacsójában.

Egyenesen Marihoz futott, ölébe kéredzett és izzadt, forró arcát odaszoritotta a Mari arcához.

Ezalatt Veron ujjongva köszöngetett a doktornak, ki az ő kis fickóját olyan sokszor meggyógyitotta. Megcsókolta a kezét, végigsimitotta a karját és még hazatérőben is, mikor a rózsás tanya gazdája régen elvált tőlük, egyre csak azt hajtotta:

- Szent, áldott ember ez, Mari kisasszony. Dicsérheti az egek urát az a leány, akit majd párjának választ valamikor.

Mari gyors léptekkel haladt előtte és egészen kipirult, mire hazaértek, pedig már sötétedő, hüvös este volt és Lencsi néni aggodalmasan nézett ki eléjök az ajtón.

Mari hozzászaladt és elrejtette arcát a Lencsi néni puha kendőjében.

- Oh, olyan szép, olyan meleg, fényes minden, - mondta nem csekély csodálkozására a kedves öreg néninek, aki bizony meg-megborzongott a hidegtől és elszomorodott a szürkén közeledő esti sötétségtől.

- Mintha tavasz lenne! - mondta Mari.

Lencsi néni felemelte a Mari fejét, aztán addig nézett a nagyobbik lány szemeibe, mig Mari ujra elpirult és visszabujt a kendőbe.

- Vagy ugy?! - nevetett Lencsi néni. - Az a tavasz valószinüleg a szivedben nyilott ki, Mari. Idekünn azonban már hideg van és siessünk be a babával minél előbb a szobába.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET.

Testvérke beteg lett.

Testvérke egész éjjel nagyon nyugtalan volt. Sokszor felriadt, puha takaróját ledobta fehér kis testéről, mely éjfél felé már forró és piros volt. Mari odavette a maga ágyába, jó kis fészket csinált neki és karjával fogta át, hogy a magas ágyról le ne essen. De folyton vigyázni kellett rá, mert testvérke még igy is nagyon nyugtalan volt. A lélegzete gyorsabb lett és a teste olyan forró, hogy égette a Mari karját.

Reggel pedig félig csukott szemekkel, lihegő piros szájjal aludt és nem nézett fel rájok, bármit kináltak is. Hozták a kávéját a csacsi-képes bögrében és elhozták a szive gyönyörüségét Paprika Jancsit is.

A vörösruhás, csinadrattás legény minden tudományát kifejtette, hogy testvérke mégegyszer felkacagjon, aztán elcsipje Jancsi urat és a szájába dugja pirossapkás fejét. De testvérke erre sem mozdult meg, csak lihegett forró kis szájával, félig becsukva fényes szemecskéit.

Mari kétségbeesetten állott a kis rácsos ágy mellett, Veron pedig hangos jajszóval sirt. Testvérke még eddig sohasem volt beteg. Lencsi néni tanitásai nyomán olyan jól gondozták, hogy az a finom kis gépezet, mely a baba tömzsi kis testében működött, egyszer sem bomlott meg. Gyomorrontás, a rosszul gondozott gyermekek örökös baja, sohasem bántotta testvérkét, kivülről kellett jönni valami alattomos veszedelemnek, hogy rá szálljon és feleméssze édes kis életét.

- És ez sem birt volna vele, ha rám hallgatsz! - mondta Lencsi néni, aki az első rémhirre már átfutott Mariékhoz.

- De hiszen én mindent megtettem.

- Mindent eddig. De most már fokozatos edzésre került volna a sor és te féltetted a testvérke lábát rövid harisnyáktól, testét a hideg viztől.

- Igaz, - mondta Mari és olyan mély bánattal hajtotta le a fejét, hogy a Lencsi néni professzori szemrehányása azonnal elröppent és csak a jó asszony végtelen szeretete maradt meg.

- No semmi. Ez az ijedtség és aggodalom jó lesz arra, hogy később, mikor a baj elmulik, engedelmesebb légy. Hiszen én értek hozzá és mindig jót akarok.

- De vajjon megküzdünk-e szerencsésen?!

- Meg kell küzdnünk. Voltatok-e már a doktorért?

Erre jajdult még csak fel igazán Veron.

- Jaj, jaj, jaj, nem mehetünk mi doktorért.

És szemeit törülgetve, zokogását fojtogatva mondta el, hogy az öreg doktor urat még tegnap este elvitték. Kocsin jöttek érte messziről. Ő nem aludt még akkor, a baba ruháját rakosgatta. Jaj, azt a nedves, ködös ruhát, amelyik tegnap este megnyirkosodott s «akiben» a halál jött be az ő lelke gyermeke után. Hát amint rakosgatná, hallja a kocsizörgést és látja a lámpást. A kocsiban az öreg doktor ült és a kocsis, akit ő a formájáról ismer, de akinek a nevét nem tudja, éppen a ház előtt állott meg, hogy a saraglya hátulját igazitsa.

Ő akkor, minek tagadná, kidugta a fejét, és megkérdezte: messzire mennek-e? Jaj, messzire, Kevermesre. És nem is jönnek vissza ma esti harangszó előtt.

- Oda tehát nem küldhetünk, - mondta csüggedten Mari.

- Talán a városba, - vélte Lencsi néni. De csakhamar ugy fordult, hogy ez az ut is lehetetlenné vált. Ballay ur reggel a földek felé indult a kocsijával és itthon egy lélek sincs, aki a városba hajthatna.

- Különben is három teljes óra az ut csak oda és ki tudja: idejében térnének-e vissza? - mondta Lencsi néni és sápadtan közeledett a rácsos ágyhoz, melyben a szegény testvérke valósággal izzott. Szemecskéi felakadtak és duzzadt, kék-vörös arcán a nehéz lélekzés kinos gyötrelmeit lehetett látni.

- Megful, megful! - sikoltott Mari és Lencsi néni ijedten segitett a testvérkét felemelni, Veron pedig ebben a percben, talán el sem hiszi senki, már nem jajgatott.

Nem bizony. Hősiesen, elszántan állott a szoba közepén és megkötötte selyem fejkendőjét.

- Megyek!

- Megyek bizony! - mondta mégegyszer, mikor Lencsi néni és Mari ijedten nézett rá. - Megyek és elhivom azt, aki a világon legjobban tud segiteni. De hiszen beszélhet nekem akárki, a két szememmel láttam, mikor a komám gyerekét visszarántotta a menyország kapujából. Az én Gyurkámnak is ő volt a mentője, idehozom én, ha addig élek is...

Mari halálsápadtan nézett Lencsi nénire, aki szintén eltalálta, hogy kire gondol most Veron. De határozni nem tudtak, nem mertek és Veron még jobban elhatalmasodott.

- De hiszen tudom én mit kell tenni. Isten áldja meg kisasszonyom, a jóságát nem felejthetem el sohasem. Ezen a szent helyen állott, mikor én a Gyurkát sirattam és azt mondta, hogyha egy életbe kerül az az ut, hát itt van az enyém. Már mint a kisasszonyé. Na, hátha most is egy élet kell, - mert hogy ezért az egyért agyoncsap a tekintetes ur, azt jól tudom - hát itt az enyém. A kisasszonyomért meg a szivem gyermekéért! Ha hibás lesz valaki, itt vagyok én.

Igy szólt Veron és mielőtt megakadályozhatták volna, elrohant mint a forgószél.

Mari egyszerüen leborult a testvérke ágya mellé és a szive mélyén csöndesen fohászkodott:

- Atyám, én jó atyám. Bocsáss meg nekem, én nem szegem meg parancsodat. De ezt a kis életet megmentjük az életünk árán is.

És amint igy sóhajtott, csodálatos, égből szállt nyugalom árasztotta el a szivét. Mintha a halott édes anya keze simitotta volna meg jóváhagyó szelid dicsérettel a nagyobbik leány fejét.

Olyan végtelenül édes volt ez a nyugalom, hogy szinte álomba meritette Marit. Nem birt megmozdulni az ágy mellől és a száját testvérke forró kezére szoritva maradt ott sokáig.

Ő legalább azt hitte, hogy nagyon sokáig, pedig egy félóra sem telt el azután, hogy Veron elszaladt. A lelkes parasztasszonyt ugyanis az a szerencse érte, hogy az utca végén találkozott azzal, kihez a szive sugallatára rohant.

Dr. Vertán Endre már elindult a rózsás tanyáról, hogy reggeli látogatásait tegye azoknál a szegény beteg gyermekeknél, kiket jó szivből gondozott. A kocsija ott pergett el az utca végén, egyenesen a tanyák irányában és a Veron kétségbeesett integetésére megállott.

Hamar megértette a helyzetet és a Veron előadásából azt is, hogy egy perc sincs veszteni való. Régi keserüségét, tán megsértett büszkeségét is bezárta a szive fenekére és csak annak a végtelen szeretetnek adott utat, mely eddig is a szenvedő gyermekek ágyához vezette.

Felültette Veront maga mellé és vágtatva hajtatott a Ballay házhoz. Odabenn Mari a halott édes anya áldása alatt alázatosan leborulva várakozott.

- Keljen fel kisasszony, - szólt hozzá mégegyszer az az ércesen csengő hang, melyet sokszor még álmaiban is hallott és Mari készséggel engedelmeskedett.

És ettől kezdve az engedelmeskedés egész láncolata várt reá. A doktor, hivatása közben, rövid, határozott szavakkal csak parancsolt és szava előtt nemcsak Mari, hanem még Lencsi néni is lehajtotta ősz fejét, hogy szolgálatára legyen az áldott segitőnek. Csak egyszer tett egy kis ellenvetést. Akkor, mikor az elhatározó műtét megtevéséről volt szó és Vertán dr. ugy vélte, talán távolitanák el Marit...

- Nem, semmiesetre sem! - kiáltott Lencsi néni és ujra felébredt benne az életrenevelő professzor törekvése.

- Én az életre nevelem a leányomat. Neki meg kell tanulnia mindent, amit az élet számon kér majd tőle a maga tüzhelye mellett. Tanulja meg azt is, hogy még egy ilyen szörnyü bajban is segitője, ne pedig csak jajgató nyüge legyen a családjának.

És Mari is igy szólt:

- Igen, itt maradok és segitek.

Vertán dr. egy mély tisztelettől fényes pillantást vetett a nagyobbik lány elszánt arcára és most már a két derék nő okos, ügyes segitségével végezte el testvérke bibis torkán azt a műtétet, mely egyszerre visszaadta az életnek.

Testvérke a Mari karján aludt el és dr. Vertán odahajolva hallgatta a gyermek lélekzésén át a közeledő élet jeleit. Veron a nagykendőjébe fojtotta jajgatását és Lencsi néni csöndesen imádkozott. Odakünn felragyogott a szép őszi nap, benézett az ablakon, meleg sugara végigsimitotta a testvérke fehérre vált arcát.

- Meg van mentve! - mondta dr. Vertán Endre és kötelességét teljesitvén az ajtó felé indult.

Az ajtó már nyitva volt

Kinos aggodalmukba, nehéz munkájokba merülve észre sem vették, hogy az ajtó már előbb kinyilott és a Ballay ur magas, szótlan alakja áll a küszöbön.

A két férfi tekintete abban a pillanatban találkozott, melyben Veron kétségbeesetten sikoltott fel:

- Uram segits!

És a következő percben már urának, gazdájának lábaihoz dobta magát és fejét bűnbánatra hajtóan szólt:

- Én tettem, én vagyok...

Mégegyszer visszanézett az ő drága kis gyermekére, akit élettel táplált s akiért most meg fog halni, aztán megadással hajtotta le a fejét, hogy az agyoncsapás, melyet olyan biztosra vett, bekövetkezzék.

Milyen nagy lett az ámulata, mikor ő vele egyáltalában nem törődött senki. A két férfi büszkén, mereven nézett össze, Lencsi néni fehér hajának glóriájában olyan volt, mint a megtestesült szeretet és Mari, mint az élet diadalmas angyala állott a megmentett gyermekkel.

- Az én házamban! - kiáltott fel végre Ballay ur. - Mi történt itt?

- Jaj, jaj, jaj. Meg akart halni az én lelkem gyermekem! - sikoltott most Veron és igazán nem sajnálta, hogy sértetlenül kapta vissza az életét, melyet az agyoncsapásra már feláldozott.

- A baba? - kérdezte nagyon csöndesen Ballay ur és leirhatlan rémülettel nézett testvérkére, ki lelkének igaz gyönyörüsége volt.

- Igen, - szólt nyugodtan Mari. - Testvérke haldoklott és dr. Vertán Endre visszaadta nekünk az életét.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET.

A héjja a csibéhez megy.

Másnap reggel be kellett fogni az öreg kocsisnak és a kocsi, a Ballay ur ünneplő hintója ott állott a tornác előtt. Veron az uj hintót hitta ünneplőnek, a szegény megboldogult, eltünt pillangónak az utódját.

És Veron biztosan tudta, hogy mikor ebbe a kocsiba fognak, valami nagy dolog történik a házban.

A tegnapi események után nem képzelhetett egyebet, mint azt, hogy Ballay ur most már felpakol erre a kocsira, elviszi mindenét, aztán itt hagyja őket mindenestül. Pusztuljanak éhen, ha meg merték szegni az ő parancsát, ha be merték hivni a házba azt az embert, kire Ballay ur tizenöt esztendő óta a haragok haragjával haragudott. Minthogy nem csaptak agyon senkit, Veron csakis ilyet gondolhatott.

Tegnap óta sütötte ki ezt a természetes fordulatot, mert ugy tapasztalta, hogy az urak mindent olyan furcsán végeznek, nem ugy, mint a parasztok. Őtet például legalább is megbubozta volna a gazda, ha a szava ellen tesz. A hivatlan vendégnek azt mondta volna, hogy kivül tágasabb. Na, és végre Lencsi néninek meg Marinak is lehetett volna annyit mondani, hogy ugyan minek ijedtek meg s minek hitták ezt a kontárt, miután a rendes öreg doktor ugyis hazajön. Tehát ha halál nem esett is, legalább lett volna erős szóváltás.

De nem történt semmi. Ballay ur ugy megtántorodott, majd hanyatt esett, aztán elkezdett sirni. Mari szó nélkül hozzá lépett a kis babával és csöndesen igy szólt:

- Atyám, nyujtson kezet neki.

De Ballay ur egy pár percig nem hallotta, nem mozdult. Mikorra pedig magához tért és nyujtotta volna már a kezét, a szoba már üres volt. A doktor elment a nyitott ajtón, még csak vissza sem nézett többet.

Erre aztán Ballay ur is kiment, bezárkózott a szobájába. Még csak az ebédet sem kérte be. De még vacsorát sem. Mari kisasszony késő estig benn volt nála. Maradhatott is, hiszen a lelkem gyereke olyan édesen aludt, «mint a té». A jó Isten tudja mit beszéltek, mit nem. De hogy nem jóra fordultak, bizonyos. Ahun van ni, Mihály bácsi befogott az ünneplő hintóba és most biztos, hogy örökre itt hagyja őket a tekintetes ur.

Ballay ur csakugyan ki is jött a szobájából, még pedig kalappal, bottal, felöltővel és egyenesen a kocsinak tartott. De csomagokat nem hoztak utána, még csak az ágynemüjét sem, melyet Veron olyan feltétlenül szükségesnek gondolt. Nem jött utána cselédlány még csak egy paktáskával sem, csak Mari kisasszony, akinek a szeme, mint a napsugár, olyan fényes volt.

Pakkokat nem vittek és Ballay ur mégis bucsuzott. No mert hát akkor szokta az ember a lányát vagy más «cselédjét» olyan nagyon megölelni, megcsókolni, ha utra megy. Ballay ur pedig alig birta elereszteni a Mari kisasszony fejét, mikor magához szoritotta és Mari kisasszony is megcsókolta vagy százszor a kezét.

- Édes, édes jó atyám! - mondta neki és kipattantak a könnyei.

Ballay ur pedig azt mondta:

- Szivesen teszem, gyermekem. Hiszen a nemes kötelesség teljesitése nem is olyan nehéz.

Hogy mit tesz ez, Veron bizony nem igen értette. S minthogy alaposan sejthette, hogy nem érti ő meg később sem, hát nem is törte nagyon a fejét. De mikor a kocsi kifordult és Mari kisasszony is eltünt, ő mégis csak utána nézett: a vasut felé megy-e a tekintetes ur? Hogy pedig annál biztosabb tudomást szerezzen, felmászott a baromfiház tornyába és onnan nézett a vigan porzó kocsi után.

- És nem a vasut felé ment!

Nem bizony, hanem arra az ákácos uton a csőszház felé. Odáig egyenesen és most...

Veronnak még a lélekzete is elállott ijedtében. A csőszház mellett ágazott el az ut. A főut ment a puszták felé, a másik ut balra semerre sem. Semerre, csak egyenesen a rózsás tanyának. És Ballay ur ünneplő hintója arra balra, a rózsás tanya irányába csapott.

Veron még tán mai napig is ott lenne a szárnyas palota tornyában és valószinüleg ékes sóbálvánnyá változva, ha egy kis szolgáló lihegve le nem kiabálja onnan. Még pedig azzal a hirrel, hogy a baba tejet kér!

Na, repült most a jó Veron az ő szive gyerekéhez és el nem mozdult mellőle, mig meg nem érte, hogy a baba Paprika Jancsi piros süvegébe csakugyan beleharapott.

Ezalatt Lencsi néni a Mari szobájában volt és a két igaz, hű barátnő gyöngéden suttogott. De nem tudtak szép csöndesen egymás mellett maradni. Hol Lencsi néni, hol Mari lépett az ablakhoz, nyitogatta a táblákat és várta vissza a kocsit már akkor, mikor az legfölebb a csőszházig juthatott.

Végre másfél óra mulva, mely az ő számitásuk szerint másfél század utját futotta meg, begördült az ünneplő hintó a tornác elé. Ballay ur nyugodt, vidám, elégedett arccal szállt le és indult a szobák felé.

- Én Istenem, - mondta Mari. - Sohasem láttam még ilyennek. Milyen szép. Az arca olyan fenséges.

- Nemes kötelességet teljesitett és a jó Isten ime még látható szépséggel és kitünteti, - mondta Lencsi néni és ajtót tárt az érkező előtt.

- Édes jó apám! - kiáltott fel Mari és kitárt karokkal ment eléje.

Eddig még sohasem merte igy üdvözölni. Hiszen szegény Mari sokáig olyan ismeretlen volt. És a Ballay ur örökké komor arca bizalmas közeledésre nem is bátoritott. De most csak a szemébe kellett nézni egyszer és az a régi korlát, mely az apa és a nagyobbik lány között volt, lehullott. Mari bátran, büszkén, határtalan szeretettel simult most ahhoz a szivhez, mely lerázta az igazságtalanság rabságát és nemes érzelmek uj világában dobogott.

- Megtörtént, Mari, - szólt csöndesen Ballay ur.

- Megalázta magát az én kérésemre! - zokogott fel Mari.

- Nem. Csak megszabaditottam a szivemet egy olyan tévedéstől, mely nekem is sok szenvedést okozott.

Ezután leültek szépen mind a hárman. Ballay urat a pamlag közepére erőltették. Nemcsak azért, mert a Lencsi néni véleménye szerint ez volt az a hely, hová a nagy tisztességet érdemlő embereket ültetni kell, hanem azért is, hogy jobbról-balról ők maguk is közel legyenek hozzá. És igy hármacskán, bizalmasan üldögélve beszélte el Ballay ur az ő különös kirándulása történetét.

A rózsás tanyában járt, hanem oda bizony alig-alig akarták beereszteni. Alig hallatszott be a kocsi érkezésének zaja, Trézsi néni ijedt arca jelent meg a tornácon. Az ajtót kinyitotta ugyan, de amint megismerte Ballay urat, rémülten kezdett tipegni. Igazán ugy tett, mint a jó öreg kendermagos, ha azt érzi, hogy csibéjét héjja kerülgeti.

Hátra-hátra tekintgetve, nyugtalanul tipegett le a lépcsőkön és szapora szavakkal mondta:

- Kérem, kérem a fiam... a doktor ur nincsen itthon... Nincsen...

De alig mondta el ijedt szavait, a háta mögött megjelent a rózsás tanya gazdája.

Egy szelid öleléssel félrependeritette Trézsi nénit az utból és igy, immár teljesen védelem nélkül ment az ellenséges héjja felé az öreg dada erős, férfias csibéje.

Ballay ur levett kalappal és lehajtott fejjel lépte át a rózsás tanya küszöbét, miután a ház ura egyszerü jósággal üdvözölte őt.

Aztán bementek abba a régiesen szép szobába, melyben a kis kanári cukrot ropogtatott, a fehér cica aludt és a hamis fekete kutya meg se moccant. Nem, mert azt látta, hogy az ő gazdája karonfogva vezet be ide valakit. Odaültek aztán a fehér kályha tájára, hol a kerekes szék most már üresen, elhagyottan állott.

- És, édeseim, - mondta Ballay ur, - nem beszéltünk semmit.

- De hát hogy lehet az? - kérdezték nevető csodálkozással a nők.

- Magam sem tudom, - mondta Ballay ur és nyomban megnyugtatta a nőket, hogy ő azonnal, mihelyt a szobába lépett, ünnepélyesen fordult a rózsás tanya gazdája felé és el akarta mondani alázatos megkövetését.

De Vertán Endre egyetlen kézmozdulattal elhallgattatta, mondván:

- Ne emlitsük a multat, melyben mind a kettőnknek voltak sulyos és pótolhatatlan veszteségeink. De nem mi okoztuk azt egymásnak. Valószinüleg ugy kellett történnie felsőbb hatalom kifürkészhetlen akaratából és ez előtt még nekünk, erős férfiaknak is meg kell hajtanunk a fejünket.

Melegen, szeretettel szoritott kezet ezután és áttért más beszédtárgyakra, mintha régen, jól ismernék egymást és közben sohasem történt volna az, ami egykor annyira megrenditette mind a kettőjük nyugalmát és boldogságát.

A rózsás tanya gazdája szeretetreméltó szivességgel mutatta meg a háza táját, a pompás gazdaságot s egy kis magaslaton épült kerti ház ablakából a földjeit.

- Lássa, uram, - mondta az emlékezés szelid hangján, - akkor a mi szerencsétlenségünk idejében, a nagy csapás előtt, én el akartam hagyni ezt a földet. Azt hittem, a tehetségem lesz az, mely fenn fog tartani az egész életen át. A dicsőség felé akartam indulni. Ki tudja, talán meg lett volna ez is, talán meg lett volna sok anyagi jó is, mely a dicsőséggel jár. De mennyi emberi szenvedést kellett volna felkeresnem, hogy igy, embertársaim reményein, kétségbeesésén és szenvedésén át hozzájussak dicsőségemhez és vagyonomhoz. A föld pedig, apám szerény öröke, ittmaradt volna elhagyottan, mélyébe zárva kincseit. Az az eset visszaadott engem a földnek s a földet kincseivel együtt nekem. És én most, férfikorom delén áldom azt a szenvedést, mely megtanitott rá, hogy nem az emberek között, hanem a föld keblén keressük a boldogulást. A föld mindent megád nekünk, csak meg kell értenünk és szeretettel kell vele bánnunk, mint egyetlen, igaz barátunkkal, ki a síron túl is a mienk. A föld és én akkor megértettük, megtaláltuk egymást és én azóta neki köszönhetek mindent. A kenyeremet, melyhez emberi szenvedés emléke nem füződik s a rózsákat az én kis tanyám falán...

Ilyeneket beszéltek együtt a héjja meg a csibe, amint kart karba öltve néztek az őszi vetésre készülő földek felé.

Ballay ur csak most ismerte meg azt az embert, akit akkor vakságában «elátkozott». Ujra azt érezte, hogy bocsánatot kell kérnie tőle és feléje fordult, de a rózsás tanya gazdája eltalálta a szándékát és szeliden elháritotta.

- Nem, uram, nem. Nekem van szavam önhöz. Még pedig köszönő szavam, mert hiszen azt, hogy én megismertem a földet, önnek köszönhetem. Köszönöm.

Ekkor történt az, hogy Trézsi néni majd hanyatt esett. A jó öreg dada ugyanis mindenütt nyomon követte a fiát, még pedig egy jó öreg seprünyéllel felfegyverkezve, hogy résen legyen és lecsapjon, ha az a gonosz héjja valami rosszat akar a csibéjével. Ott lappangott az ajtók mellett. Utánok osont a kerti házba is. Nem látott már semmit öreg szemeivel a kulcslyukon, de a szavakat hallotta és folyton csodálkozott.

Mikor aztán nagy csöndesség lett, nagyon megijedt és kinyitotta az ajtót. Kinyitván pedig azt látta, hogy a héjja átölelte az ő csibéjét s aki ezalatt a művelet alatt sir és zokog, nem az ő csibéje, hanem a legyőzött héjja.

Nagyot koppant akkor az elejtett seprünyél és Trézsi néni odament hozzájuk és veregetni kezdte a Ballay ur hátát. De nem a seprünyéllel, hanem reszketős, öreg kezeivel, mint ahogy veregette volna nagy szeretettel egy kis gyermekét.

- Eszerint mindenki megbocsájtott! - mondta erőltetett vidámsággal Ballay ur, hogy elrejtse nagy meghatottságát, mely ujra erőt vett rajta.

- A régi baj jóvá van téve és minden teljesen rendbejött. Vagy nem? Nem vagy velem megelégedve kis leányom? - kérdezte Mari felé fordulva, mert ugy látta, hogy az ő nagyobbik lánya még szeretne valamit mondani, de nem meri.

Bátoritólag ölelte magához, jóságosan nézett a szemeibe és szeretettel kérdezte:

- Nos, akarsz még valamit?

Mari elrejtette arcát édes atyja kabátján és nagyon csendes hangon szólt:

- Igen...

- Nos mit?

- Szeretnék még valamit. Valami nagyot, valami igazán szépet.

- No, kivele, ma mindent megadok.

- Tudom... De azért most nem merem, nem birom.

- Kis bohó, hát sugd meg, ha mondani nem tudod.

De a sugás nem sikerült. Mari hozzákészült, de csüggedten hagyta abba.

- Nem... Majd később... Majd máskor, - mondta és a Lencsi néni nem csekély megbotránkozására felugrott, elszaladt, mielőtt többet mondott volna.

- Bármi lesz is, én teljesiteni fogom, - mondta Ballay ur.

Lencsi néni pedig elsietett Mari után. Mert hiszen ezt a nagy, de ki nem mondható kérést mégis csak meg kell tudnia Maritól minél előbb.

Meg is tudta, de miután nyomban mélységes titoktartást is fogadott, nem árult el belőle semmit. Csak annyit mondott - mert hiszen tudjuk, hogy neki mindig kellett valamit mondani a maga öregének - hogy:

- No annyit mondok: gyöngédebb és finomabb teremtést, mint Ballay Mari, én még álmomban sem látok. Szeretném odaállitani példának az egész ország, mit? - az egész világ leánynépe elé.

HUSZADIK FEJEZET.

Titkok.

Másnap már bizony alkonyodott, mikor Lencsi néni átmehetett Ballayékhoz. Jaj, de hosszu napja volt ez neki. Talán soha életében sem sietett volna olyan nagyon, mint épen most. De hát szegény Zsiga bácsi nagyon rosszul volt és bizony Lencsi néninek is első volt mindenekfölött az a kötelesség, mely a családjához füzte.

Ő nem mehetett át estig, de azért kapott hirt a szomszédból. Kétszer is átszalajtotta az ő kis szolgálóját és örömmel hallotta, hogy odaát nincs veszedelem. A testvérke állapota javul és a doktor, az uj doktor, a fiatal, már jókor reggel meg is látogatta.

Kapott hát jó hirt eleget, de mit ért az neki, ha kettős titkukról, az eredményről nem tudhatott meg semmit! Elképzelhető: milyen örömmel látta, hogy szegény Zsiga bácsi gonddal készitett pólyájában végre elszenderült. Felkapta a nagy kendőjét és sietett át Ballayékhoz.

Már alkonyodott. A házat beboritotta fekete szárnyaival a korán leülő őszi este, fehér függönyök omlanak le az ablakok mögött és csak a gyermekszoba szelid világossága csillámlott két ablakban cserepes virágok s a függönyök csipkéi között.

Mari az ernyős lámpa mellett ült s mig a háttérben testvérke aludt most már olyan csöndesen, mint egy kis bari, a nagyobbik lány szaporán öltögetett.

Itt találta Lencsi néni, kinek apró, könnyü léptei meg se koppantak a szőnyegen.

Mari ijedten ugrott fel és hamarjában két kézzel is tömte be a fiókba az ő titkos varrókáját.

- De hiszen csak én vagyok! - szólt nevetve Lencsi néni, mire Mari is nevetett, megnyugodott és a becsömöszölt varróka megint előkerült.

- Lásd, édesem ilyen a titok. Ha egyszer magunkra vettük, oda lesz minden nyugalmunk. Megijedünk még az árnyéktól, még a legjobb emberünktől is. Csak az a boldog, akinek soha titka nincs.

- De hiszen ezt muszáj titkolni, - mondta Mari és óvatosan nézett szét: nem hallja-e Veron?

- Vége lenne mindennek, ha megtudnák. Ha megtudná valaki...

- Természetesen. A jó titok, a szent, az édes titkok mindig kivételek. Ezek bajt nem is hoznak ránk, de azért a nyugtalanság még ezeknek a nyomától sem tágit soha. Nos, jó eredményt értél el? - kérdezte még halkabban.

- Oh, igen. Áldja is meg az Isten az én jó atyámat! Még csak nem is ellenkezett. Egyszerüen azt mondta: de hát ez igen természetes. Én magam is gondoltam rá, de vártam, mert éreztem, hogy az én jó, okos leányom kérni fogja tőlem.

- Ezt mondta?

- Szóról-szóra. Aztán én előadtam neki az egész tervet részletesen és ő mindenbe, de mindenbe beleegyezett.

- Mit mondott?

- Látod: nemcsak jó, hanem még igen szép is lesz az, amint te akarod. Ezt mondta és aztán megcsókolt. Meg. Itt a homlokomon. Ah, édes Lencsi néni, mintha az édes anyám csókolt volna meg! Ilyen csókban olyan kevésszer volt nekem részem.

- Édes gyermekem, - mondta ellágyulva Lencsi néni és olyat cuppantott a Mari arcára, hogy csak ugy csattant. Szerencse, hogy fel nem ébredt tőle a testvérke.

- Olyan boldog vagyok! - mondta az ő kedves, mélabús mosolyával a nagyobbik leány. - Azt hiszem: táncolva jöttem ki az apám szobájából egyenesen ide, ahol ez volt.

S mikor igy szólt, félve, lopva, nehogy a falon át meglássa Veron, az összegyürt varrókájára mutatott.

- De hát már készen is volt?

- Készen, - felelt Mari és hosszan elgondolkodott. - Régen megvettem én ezt...

- Csak nem erre a célra?

- Természetesen. Ah, akkor még nem is sejtettem én azt a sok mindent, ami azóta történt velem. Akkor más tervünk volt, bálba készültünk. Torbágyi néni pénzt adott nekünk és ránk bizta, hogy tetszésünk szerint válasszunk magunknak kelmét és szalagot. Berta rózsaszinüt vett, én fehéret. Aztán másnap jött a távirat. A bálból szomoruság lett, a fehér ruha helyett gyászfátyol, a fehér szalag pedig itt van...

Ujra szétnézett, aztán édes titkolózással kiteritette a varrókáját, habos fehér szalagot, melyre betüket rajzolt volt és most varrta ki aranyszállal, magas himzéssel.

Lencsi néni meghatva nézte a fiatal lány munkáját, aztán kedvesen elmosolyodott:

- A szalag itt van. Egy szép, magasztos kegyelet munkájában. Vigasság már nem lesz a vége. De a fehér ruha még érintetlen. A fehér fodrok, a csipkék habja még mindig arra vár, hogy a boldogság ékessége legyen. Nos, nem lehetne abból menyasszonyi ruha?

Mari arcát elöntötte a ragyogó pirosság, de hamar letörölte a homlokát, szemeit és nyugodt, szomoru hangon szólt:

- Nem, soha.

S mialatt Lencsi néni mosolyogva, kétkedve rázta a fejét, a Mari nagy komolysága is enyhült s az ő régi kedves szokása szerint folytatta:

- Nem, nem mehetek férjhez. Hiszen én már asszony vagyok. Felelős asszonya egy egész háznak, társa egy szomoru embernek, anyja két gyermeknek. Az asszonynak, az anyának minden gondja az én két vállamon nyugszik: én a nagyobbik leány vagyok... És... és tessék elhinni, igy felpakolva nem is vihetne el engemet senki, - tette hozzá és azon erőlködött, hogy tréfára fogja a beszédet.

De Lencsi néni nem tágitott.

- Istentelenség, igazságtalanság lenne az, hogy azért, mert idő előtt megismerted a gondokat, te ne találd meg soha az igazi boldogságot.

- Pedig ugy lesz, - mondta csöndesen Mari.

- Nem lesz. Tita felserdül, a testvérke megnő. Amint mi neveljük most azt a fruskát, abból még különb háziasszony lesz, mint te. Ugy ám. Különb, erősebb. Elkotródhatsz mellőle, el, azzal a bizonyos királyfival, aki egyszer bizonyosan eljön.

- Én értem nem jön...

- Szeretném én látni, hogy nem jön-e, ha én is, meg te is ugy akarjuk! - pattogott Lencsi néni. - Már pedig én akarom és te?

Mari lehajtotta a fejét. Az arca majd kicsattant a pirosságtól és a keze reszketett.

- És te? - kérdezte Lencsi néni és erővel is a szeme közé nézett. - Te nem vársz senkit? Senkit Mari? Na mondd meg nekem szépen, édes kis leányom!

A Mari feje már megint ott pihent azon a kedves, puha, birsalma illatu kendőn, a Lencsi néni hű, öreg szive fölött. Ott beszélt olyan csöndesen, mintha imádkoznék.

Néhány perc mulva azonban felemelte a fejét. Nemes, szép arca belső gondolat fényétől ragyogott és lelkes szemeiben megcsillant a könny.

- Igen, - mondta bátran. - Várok valakit, régen várok.

- És még nem közeledik?

- Nem tudom. Hinni, vagy sejteni nem merem.

- De már szereted?

- Igen, - szólt nyugodt, tiszta, fenséges mozdulattal Mari. - Ha édes anyám élne, régen bevallottam volna neki. Édes anyám helyett elmondom most magának jó Lencsi néni, ki anyám helyett anyám volt annyi gond között. Igen, én szeretek valakit.

- Régen?

- Nagyon régen, - felelt Mari és arra gondolt, hogy azt a két kék szemet, mely olyan bűbájos szépen szövődött be álmaiba, mintha látta volna ő már régen, örökké, mióta csak él.

De Lencsi néni azt hitte, hogy nyomot tévesztett és csalódottan kiáltott fel:

- Lehetetlen!

- De igaz, igaz, - bólingatott Mari édes pirulással.

- Akkor hát te már régen eligérkeztél! Még a fehér ruha, a fehér szalag idejében. Még a fővárosban, még Torbágyiéknál. Mari, Mari, de hiszen akkor te már évek óta menyasszony vagy!

Nagy felháborodásában olyan hangosan beszélt, hogy minden szava kihallatszott a másik szobába. És még sem tudott megnyugodni. Ujra lehajolt Marihoz, ki álmodozva hajtotta le fejét a párnákra.

- Kit szeretsz te olyan régen, édes Mari?

Nem volt most nagyobb vágya, mint az, hogy ezt megtudja. Leste a választ, szerette volna felrázni Marit. És ez a válasz mégis elmaradt.

Az ajtó kilincse, mely előtt már előbb is meglebbent a függöny, most megcsattant és Vertán Endre dr. lépett a szobába.

- Bocsánatot kérek, - mondta csöndesen és a hangja tompán csengett, az arca fehér volt, mint a szobor. - Már kopogtattam, engedelemre vártam és a kilincs megcsattant a kezemben, mielőtt a szabad elhangzott volna.

Mari halálos zavarral kapta össze a fehér szalagokat és rejtegette a diván vánkosai közé, Lencsi néni pedig, mint a tettenért bünös, olyan zavart arccal ment az érkező elé.

- A gyermek álmát akarom tanulmányozni, - mondta komolyan a doktor. - Szeretném, ha teljesen megnyugtathatnám önöket, ha megnyugtathatnám magamat is, hogy mielőtt átadnám a kis betegemet a kollégámnak, az én kötelességem már betölt.

Odament egyenesen a testvérke ágyához és lehajolt a szépen alvó gyermek fölé.

- Az álma nyugodt s én is nyugodtan mehetek el...

- Hová? - kérdezte csöndesen Mari.

- Külföldre készülök. Néhány nap mulva indulnom is kell... Isten áldja meg önöket... Nem hagyok itt semmit... Csak a virágtalan sirt a temetőben...

- Nem marad virágtalan! - kiáltott fel Lencsi néni. - Sőt ha igy vagyunk... Ha ön elmegy, ha ön sokáig oda marad, hát akkor tudjon meg most mindent.

- Az istenért! - kiáltott fel Mari.

- Ne hátráltass, - szólt Lencsi néni majdnem haraggal. Ő mindent másként szeretett volna és ime, ezek elrontják az álmait. Haragudott s ha ő egyszer haragszik, - mondta is az öregének, - ne álljon eléje senki.

- Ne hátráltass! - mondta mégegyszer és egy erős rántással az asztalra teremtette a fehér szalagot.

A szép, habos fehér szalag ugy futott végig az asztalon, mintha szivárvány lett volna. Fehér szivárvány, a szeretetteljes béke jelvénye.

- Lencsi néni, édes Lencsi néni! - iparkodott menteni Mari, de a kedves öreg néni eléje került. Végigsimitotta a szalagot és a szalagon a szépen rajzolt, félig himzett szavakat: «Bocsáss meg nekünk.»

Vertán Endre meglepetten nézett a szalagra, majd Marira, végre Lencsi néni fogta el a tekintetét.

- Igenis, uram. Ezt a szalagot készitjük egy bizonyos kisasszony inditványára s egy megalázkodott ember fogja letenni annak az anyának a sirjára, akinek egykor olyan sok szenvedést okozott. Az a sir tehát nem lesz elhagyott. Nyugodtan utazhatik.

Vertán Endre komoly, mély, tiszteletteljes meghajlással felelt, aztán megfordult és elhagyta a Ballay házat.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.

Boldog találkozás.

Rózsanyilás hava, szelid illatos junius virradt fel Hategyházára. A madarak még daloltak és virágot szórt az utra minden lombos ákácfa.

Mari kézenfogta testvérkét, kiből igazi vasgyuró, csákós, kardos, vörös nadrágos huszár lett tavaszra, és a Veron határtalan örömére elindultak, hogy meglátogatják bogárhátu házikójában az öreg szülét.

Milyen régen volt az, mikor Mari először járt erre! Az a nyirkos őszi este, az a félelmes sötétség, az a nagy ijedtség s aztán, a gyöngédség, az a feledhetlen jóság vajjon hová lett?! Mari szétnézett a tájon. Virágos fagallyak, dalos madarak, virághimes rét, csillogó vizek, aranyos napsugár köszöntötték. És ő mégis azt gondolta: szebb volt a világ akkor, mikor ő a nyirkos ködben, hervadt virágok, fekete rögök között fáradtan összeesett.

Ugy gondolt most arra az estére, mint a legszebb emlékre, mely az elmult időből visszamaradt.

Pedig milyen sok minden történt azóta, hogy testvérke meggyógyult és a szalag, meg-megujuló koszorura fonva odakünn szürkül, mállik a temetőben. Aki azóta elment, nem jött vissza többet ide...

Nem, még Tita sem. Berta azóta férjhez ment. Pompás, vidám lakodalmán egyformán ünnepelt és kedves volt mind a két Ballay leány.

De mig Mari pár nap mulva visszasietett házi gondjai, családi szeretete mellé, Tita ott maradt az uj világban. Titát egyszerüen nem eresztették haza - igaz, hogy ő sem iparkodott, elfoglalta előbb a Mari régi helyét, aztán a Bertáét is.

És dicséretére legyen mondva, mind a két feladatot olyan pompásan teljesitette, hogy Torbágyiné boldogan megvigasztalódott.

A vigasz különben, mely a jó embereket ritkán kerüli el, belátogatott a Ballay-házba is és testvérkét, az ő nevető, élettől ragyogó, kedves pompájában odatartotta Ballay ur elé, kit egykor olyan nagy csapások látogattak meg. És a szomoru ember a kis babától megtanult nevetni és örülni.

Benézett a vigasz a Lencsi néni meleg otthonába és megnyugvó imákat sugallva, letörölte a Lencsi néni könnyeit. Szegény Zsiga bácsi a tavasz elején befejezte gyötrelmes szenvedéseit és szelid megnyugvással elment örök pihenésre a cipruslombok alá. Lencsi néni pedig bezárta a régi házat és átköltözött abba az uj, érdekes gazdaságba, melyet egykor ő alapitott a Mari számára. Ballay ur felüdült a Lencsi néni kedves, okos, józan társalgásában, testvérke nála keresett irt minden bajára, a kert, a gazdálkodás, a konyha benne lelte meg legfőbb kormányzóját. És a nagyobbik leány tavasz multán, rózsás junius kezdetén egyszer csak azt tapasztalta, hogyha szeretik is, ő mégis felesleges. Ha elmegy, tán megsiratják, de hiányát nem fogja érezni senkisem...

Végignézett a virágzó tájon és a csendes őszi estére gondolva, azt mondta:

- Jobb volt akkor...

Ugyanazokon az utakon haladtak most is. Elhagyták a csőszházat és a keskeny gyalogösvényen tartottak a tanya felé. Testvérke ujjongva vágtatott előre a csörgős paripáján és fényes kardjával lekaszabolta a gyáva pimpók borzas fejét.

Veron, mint egy második gyermek, lépést tartott vele szaladásban, kacagásban. Mari elmerengve ment utánok. Igy érkeztek a rózsás tanya elé, mely most teljes virágdiszben ragyogott. A piros és fehér rózsák özöne ugy elboritotta a fehér falakat, hogy szinte roskadoztak a gyönyörü teher alatt és a zöld zsalus ablakok alig-alig tudtak kikukkanni a lombok közül. De az utak most is tiszták voltak, a virágágyak, a méhes, a piros tornyokkal ékes tyuk-palota most is a legnagyobb gondról tanuskodott. Ime, még a hegyesfülü kis fekete kutya is ott van a rózsákkal boritott verandán és fut le megint csattogva, kaffogva, mint a haragos förgeteg egyenesen a testvérke piros csákója felé.

És most is megcsendül a csillapitó szó azon a régi, kedves hangon és a rózsás tanya gazdája kijön a rácsajtón, hogy kék szemeivel megkeresse a zaj okozóját.

Ballay Mari és Vertán Endre most szemközt, az ajtó előtt találkoztak.

- Ön az? - kérdezte meghökkenve a rózsás tanya gazdája.

És Mari csak annyit mondott:

- Hát már visszajött?

És aztán csak mentek tovább egymás mellett a keskeny, gyepes uton, melyre a fehér ákácvirág egyre hullott.

Elérkeztek az öreg szüle hajlékába is, ott leültek, aludt tejet, fekete kenyeret ettek és sokat, sokat beszéltek. De ezen senkisem csodálkozott.

Szóba jött a Berta esküvője:

- Milyen szép volt. És Tita milyen csodálatosan megváltozott.

- Hát látta?

- Igen, ott voltam a nézők között. Aztán máskor is elmentem a templom tájára.

- Miért?

- Vártam egy másik esküvőre. Ugy gondoltam: ott volt a kezdete, ott lesz a diadala is.

- Nos meglátta?

- Nem. És ma már azt gondolom, azt szeretném hinni: az egész csak tévedés volt.

- Lássa, - mondta olyan őszinte, kedves szemrehányással Mari, hogy Vertán Endre azonnal megértett mindent. Rosszul hallott ő, rosszul értett akkor a nyiló ajtó mellett és mennyi hasztalan szomoruságot okozott akkor mind a kettőjüknek.

- Rossz nyomon jártam, ugy-e Mari?

Mari csak lehajtotta a fejét és kedves arca elpirult.

- De visszatértem és most ugy-e már az igazi uton vagyok? Virágnyilás idejére, ime az én Csipkerózsám is megszabadult mind attól a sok ezer fonalszáltól, mely nagy kötelességekhez kötötte és most elmehet azzal a királyfival, aki érte jött?

- Menjünk, - mondta egyszerüen Mari és a Ballay ur, hát még a Lencsi néni nagy csodálkozására, igy karonfogva érkeztek haza.

Testvérke elől vágtatott és a kardját villogtatva állt melléjük, hogyha bántaná még őket valaki, ő azt azonnal kettévágja.

- Mari! - sikoltott fel Lencsi néni. - Mi történt, Mari?

És előlépett Vertán Endre, levette a kalapját és szólt a szive szerint:

- Egykor megfogadtam, hogy sohasem kivánok önnek rosszat Ballay ur, mint ahogy a multban sem kivántam. És most mégis odajuttatott az én áldott sorsom, hogy szomoruságot akarok okozni önnek. Hiszen meg akarom fosztani háza ékességétől és arra kérem: adja nekem Marit.

Ballay ur mélyen meghatva nyujtotta feléje a kezét:

- Én pedig azt mondom önnek a multak emlékére is, hogy most sem okoz nekem veszteséget, mint ahogy akkor sem okozott. Büszke vagyok rá, hogy a házam ékességét önnek adhatom.

*

És ujra odavágtatott a távirat-kihordó biciklije a Torbágyi-ház csukott ablakai elé. Felverte a ház népét, de amit most hozott, az csupa öröm és gyönyörüség volt. Torbágyiné és Tita egymás nyakába borult és lihegve, keringő lépésekben szaladtak végig a folyosókon:

- Férjhez megy, férjhez megy Mari!

Frida kisasszony erre is azt mondta:

- Ugy-e megmondtam?

Eljöttek mind az esküvőre és diszes kocsisorral kisérték Marit a csöndes falusi templom felé.

A kocsisor elején, nyiló, illatos virágok pazar pompájában maga a vén, rozzant családtag: a pillangó haladt. Lencsi néni rejtegette eddig attól fogva, hogy az öreg Mihály révén megismerte a hires utazás eseményeit, attól kezdve, hogy az ő sejtő szive egy ilyen nevezetes menet élére szánta a vén pillangót. Bizony rozzant volt, ósdi, kopott, éppen olyan kevés szépséggel bővelkedő, mint maga az élet. De szép lett, kedves, vidámitó és áldott, csak ugy, mint maga az élet, miután a szeretet virágaival ilyen pazarul felékesitették.

VÉGE.

Egy pár kis fehér cipő.

I.

Rozzant, nyikorgó, döcögős szekér haladt az ákác-sorban egyenesen a csinos falusi úri ház felé. A kocsi ülésén, egy szecskával tömött, felkötött zsákon, egy szép barna fiatalember ült. Látszott a ruháján, a mozdulatain, kiérzett a gyöngéd beszédjéből, hogy véletlenül került erre a nyomoruságos szekérre. Úri házból indúlt el, valószinüleg első osztályon utazott az állomásig. Hanem ott aztán kénytelen volt megfogadni az egyetlen bricskát, hogy a hosszú, poros és meleg úton még se kelljen gyalog mennie a falusi kastély felé.

Oda igyekezett. De amint kiértek az ákác-sorból és megismerte a nagy gyümölcsös kert hosszú keritését, melyet gyermekkorában annyiszor megmászott, mást határozott.

- Álljon meg ott a kerités alatt, bácsi, - szólt az öreg parasztnak, ki kócmadzagos ostorával ugyancsak hajszolta a borzas macskáit.

Aztán leszállt a kocsiról, kifizette a fuvart, adott bőven áldomásra is, elbúcsúzott a bácsitól és felugrott egy kőrakásra, hogy úgy, mint ezelőtt vagy tizenhat, húsz évvel, átugorjék a palánkon, be a gyümölcsösbe. Mégis csak jobb lesz gyalog, a ház kertrenéző üvegajtajánál jelenni meg. Ugrott volna már, de megakasztotta szavával a bátyó:

- Ehun ni, - mondja. - Ezt meg, ezt a pantofnyit vagy micsodát, el tetszett vesziteni.

Ostora nyelével lemutatott a porba a göröngyök közé, hol egy darab szakadozott papirosból két nagy, himzett papucsnak az orra kandikált ki.

A szép, barna fiatal ember, kinek a neve különben Bérczi Sándor, nevetett és ezekre a bátyó előtt örökre megfejthetlen szavakra fakadt:

- Szép dolog. No, hiszen gondos fiú is vagyok. Csak igy egyszerüen elhagyom az «ürügyet».

Összekapta az elejtett papucsokat, zsebre dugta, aztán, mikor szerencsésen átkúszott a keritésen és nyugodtan haladt a nagy körtefák alatt, tovább elmélkedett a két papucsról, melyet ürügynek nevezett.

Az volt. Ürügy arra, hogy őt a kastélyba küldjék. Tudta azonnal, átlátott a szitán, még tegnap este, mikor édes anyja megbizta, hogy ezeket a papucsokat, az ő kezemunkáját vigye el ajándékba, legjobb barátnőjének, Komáromy Péternének, ki három szép, felnőtt leányával most is a szanazúgi úri házban lakik. Vigye el, ott már tudnak felőle, várják; adja át szives megemlékezése jeléül. Aztán nézzen körül abban a házban, hol három szép felnőtt leány lakik, kóstolja meg a főztüket... A többit nem bánja. Legyen úgy, amint az Isten akarja. A fészekrakás ideje elérkezett és azt utoljára senki sem bánja, ha annak az asszonynak a leánya kerül az ősi házba, kit az úrasszony maga is igaz barátsággal szeretett.

Megértett ő azonnal mindent, s minthogy örökké kedves, engedelmes, figyelmes fiú volt, igy szólt magában:

- Hát legyen. Egyszer mindenkinek meg kell házasodnia. Nősüljünk meg úgy, amint az édes anyánk akarja.

De nem szólt semmit, hanem szörnyen komoly arccal igérte meg, hogy a papucsokat okvetlenül elviszi s csak erre lesz gondja.

Mialatt ezek a dolgok igy az eszébe jutottak, nem is igen ügyelt az útra. Csak ment előre egyfolytában, észre sem vette, hogy kijutott már a gyümölcsösből, el is kanyarodott. Hogy elkanyarodott, nem érhetett el a virágos kertbe, hanem balra került a baromfiólak tájára. Csirkék, ludak, kacsák országába, hol büszkén végig nézte a nagy sárga kakas és elröppentek útjából a piros lábú, fehér galambok.

Már éppen visszafordúlt, mikor egyszerre csak megrezzent és nem tudott tovább menni. Ugy hallotta, úgy érezte, hogy egyenesen ő hozzá szól valaki. Emberi, sőt csudaszép, dallamos leány-hangon. Valahonnan messziről, talán az ákácvirágok közül, az aranyos felhők tájáról. Neki és mégis azokkal a szavakkal, melyek egyedül ebben a világban, a csirkék, ludak, galambok országában divatosak.

- Pi, pi, pipi, burr, burr, sápp, sápp, - hangzott folyton a magasságból.

Világos, hogy a széna-padláson jár valaki, eleséget rak a kötényébe, meg akarja vendégelni a szárnyas alattvalóit és előre is invitálgatja őket erre. Csakis igy lehetett. De az a láthatatlan angyal, aki folyton kiséri a jó emberek lépteit; egytől visszatartja, máshoz közelebb vezeti: láthatatlan kacsóival megragadja a szép barna fiatalember kabátját - éppen a szive táján! - és egy szelid, angyali kis lökéssel odapenderitette a szénapadlás alá. Egy hosszú létra tövéhez, mely mellett, mintha őrt állt volna, két kis fehér selyem cipő álldogált. Két kiméletből, gondból, szeretetből lenn hagyott cipőcske, mig a gazdája odafenn, háziasszonyi kötelességeket teljesit. Két viseltes, kicsit borzas, kicsit mosolygásra álló, kicsit kását is kérő cipő, melyet, lehet tán meg is vetett már valaki, de annak, aki odafenn volt, nagyon kedves és kimélt jószága lehetett.

A fiatal ember lopva szétnézett, aztán egy, kettő, zsupsz, zsebrevágta a két gazdátlan cipőt. A helyére azonban odakészitette a himzett papucsokat és igy gondolkozott.

- Micsoda ribillió, tréfa lesz a házban, ha kisül, hogy valamelyik leány elvesztette a cipőcskéit. A három közül az egyik, akiről tudni fogjuk, ime a zsebemben a bizonyság, hogy a legjobb, a legtakarékosabb kis gazdasszony.

II.

Egy hétig volt már Bérczy Sándor a szanazúgi úri ház vendége, hanem a három leány között nem tudott eligazodni. Az elvesztett cipőcskékről nem szólt senki egy árva szót sem, a három leány pedig teljesen egyforma buzgalommal forgolódott a ház körül.

Mind a három szép volt, jó, kedves, vidám. És mind a három - ezt a mamájuk mondta, még pedig elég sokszor! - kitünő gazdasszony. Naponkint fölváltva teljesitették a háziasszony kötelességeit. Fehér kötényt kötöttek, kulcsokat csörgettek, ajtókat nyitogattak és nem egyszer maguk is körülhordták a tálat. Ilyenkor a mama megjegyezte, hogy a «napos» ebéd után ellátja a cselédeket és a maradék tésztákat gondosan elzárja másnapra. Igen, ilyen ügyesek, gondosak, takarékosak voltak mind a hárman és Bérczy Sándor úgy gondolta: akár bekötött szemmel is választhat közülök, az édes anya meg lesz elégedve a menyével. Ő is jól jár, de - egyiknek sincs olyan szép, szivhezszóló, édes hangja, amilyet ő a padlás tetejéről hallott. Nem tudta elfelejteni azt a hangot, arra gondolt, arról álmodott és naponként bejárta a nagy sárga kakas, meg a piros lábú galambok országát, de arra a hangra nem akadt rá többet soha.

- Ki lehetett? Istenem, ha még egyszer valahogy megszólalna...

Mialatt ő igy tünődött s a három leány közül csak nem választott, édes anyja folyton irta a sürgető leveleket. Biztatta, nógatta a fiát. Válasszon a három közül. Akármelyiket, csak válasszon.

- Jól van tehát, - határozott végre Sándor. - Nekem mindegy akármelyik, de mégis jobb lesz úgy, ha megtalálom közülük azt, aki esetleg titokban már engem választott.

Kiment a kertbe, leszakitott egy szép fehér rózsát és a zsebébe rejtette. Délben pedig, mikor körül hordták a megrakott süteményestálat, a rózsát becsúsztatta, elrejtette a mandulás szivecskék alá.

- Igy, - gondolta megkönnyebbülve. - A «napos» megtalálja, tudni fogja, ki tette oda s ha kedves lesz neki: a keblére tűzi, ha nem: hát eldobja. Aki virággal jön be valamelyik délután, az lesz az édes anyám menye.

Az első fehér rózsa útra kelt vasárnap, a második hétfőn, a harmadik kedden. És - csütörtökön: - nem jött vissza egyik sem!

- Szépen vagyunk. Kiadták az utat, nem kellek egyiknek sem, - szólt magában Bérczy Sándor - inkább megkönnyebbülten, mint szomorúan. Ideje lesz irni az édes anyámnak. Hijjon haza innen valami jó ürüggyel.

Megirta a levelet, maga indúlt vele az állomás postájáig. Hogy, hogy nem, megint csak a piros lábú galambok birodalmán keresztül...

III.

Hát amint megy, mendegél, egyszer csak úgy megállott, mintha soha többé sem tudná megmozditani a lábait.

Tele volt az udvar mindenféle néppel. Ott voltak a tyúkok, a csibék, a tollaskák is, a sárga pipik. Az ügyetlen kacsák, a tehetetlen ludak és szép, pompás legyezőjét szélesre kitárva még maga a páva is. Persze hogy ott volt akkor a mérges pulykakakas a nyomában és a diszes társaság élén a vén, büszke, tudós, sárga kakas. Aztán a galambok. Leszálltak, meg elröppentek. Fehér szárnyuk, mint a selyem, úgy suhogott. Megjöttek a verebek is, a hivatlanok, a tolakodók, a koldusok és csipegették a buzaszemeket.

Szóval, nagy trakta, nagy vigasság volt az udvarban. Az áldás hullott rájuk folyton holmi kis kerek szakajtóbúl, melyet egy fiatal leány tartott fölöttük. Kedves, szőke leányka volt, fehér babos kék ruhában. A szeme derülten ragyogott és a szájacskája el nem fáradt, folyton csicseregte, csattogta, dalolta a hivogatót:

- Pipi, pipi, burr, burr, sápp, sápp...

Bérczy Sándornak a lélekzete is elállott: megismerte azt a hangot, melyről olyan sokat álmodott.

A fiatal leány azonban észre sem vette az érkezését. A pákosztos, a verekedő, tolakodó hiveivel volt elfoglalva. Biztatta, csalogatta a galambokat, védte a pipikéket és hiedelemre oktatta a hatalmaskodó, vén pulykát. Azután megint kezdte a hivogatót, de akkor felnézett... A burr-ig ért csak s akkor burr, leejtette a szakajtót, nagyot sikoltott s maga is letoppant a földre. Fehér babos kék ruhája nagy «sajtot» csinált elrejtett lábai körül.

Felfordult az egész világ. Galambok, verebek elröppentek, kacsák hanyatt estek, a csibék összegabalyodtak, bizony még a vén kakas is ugrott egyet ijedtében. Igaz, hogy csak féllábbal, de mégis ugrott.

- Jaj! - sikoltott a kis gazdasszony.

Bérczy Sándor ijedten sietett hozzá, lehajolt hogy felsegitse:

- Valami baja történt? - kérdezte gyöngéden.

A fiatal leány arca piros volt, mint a hajnali felhő, de a szeme már nevetett.

- Dehogy. Csak megijedtem. A ruhám rövid és a lábam, a cipőm...

- A cipője? - kérdezte Sándor és mintegy hallani vélte, hogy a szive milyen erősen dobog.

- A cipőm olyan csúf... olyan nagy... olyan nem is cipő...

Még mindig a földön volt, mig igy beszélt, nem is akart fölállani, zavartan fészkelődött. A kék szoknya fodra félrehajlott egy kicsit és Bérczy meglátta a nagy, himzett papucsnak az orrát, az «ürügyet», a pantofnyit...

Sohasem tudta elmondani, hogy ő mondott-e akkor valamit? A szőke lányka azonban annál többet csacsogott.

Elmondta az ő szomoru esetét. Hogy a cipőit nem rég, mig a padláson járt, valami semmirekellő kicserélte. És azóta valóságos rabságban él. Időbe kerül, mig itt uj cipőhöz juthat az ember s ő azóta folyton a nagy papucsokban csoszog. Emiatt persze nem mutathatja magát a vendégek előtt; a leányszobában, a konyhában, a kamrában lappang, meg itt. Pedig tudja, hogy vendég van, még pedig milyen? Megsugja?

- Feltartotta az ujjacskáját, összehuzta a száját és ugy sugta:

- Ké-rő! És ha nem csalódom...

Hamiskásan mosolygott és rámutatott ujjával a fiatal emberre.

- Nem csalódik, kisasszony. Valóban kérő lettem volna, csakhogy...

- Azt is tudom. A három rózsát hiába rejtette a mandulás szivecskék alá. Nem találta meg az, akinek szánva volt. Én találtam meg intézkedés közben mind a hármat.

- De hát kicsoda maga, kisasszony?

- Óh, nem vagyok szobaleány. A nevem... Mondjuk, hogy Hamupipőke, hiszen a sorsom is majdnem egészen olyan. Sok jóval van hozzám, szegény árvához, a nagynéném és én megszolgálom azzal, hogy segitek egyet-mást a ház körül a három testvér helyett. Máskor is, de most még többet, miután elvesztettem a cipőimet...

- Ugy, mint Hamupipőke. Nagyon sajnálja?

- Nagyon.

- Nos hát egyezzünk. Adja nékem a három talált rózsát és én, nézze, odaadom a cipőcskéit.

Már kivette a zsebéből, szépen papirba takargatva és mosolyogva nyujtotta a piruló leány felé.

- Az én ócska, csúf cipőimet, - szólt amaz nagy zavarában.

- Téved, kisasszony. Ezek a cipők szépek, fehérek, áldottak, mint a menyasszonyi cipőcskék. És ha akarja: hip, hop, ebben a percben azzá lesznek.

Most már ketten fogták a csomagot. Hamupipőke erős, dolgos kis keze ugy remegett, hogy megzörgette a papirost. Bérczy Sándor meghatva, gyöngéden és tisztelettel hajolt le hozzá, aztán megcsókolta a kedves kis kezet. Meg. Pedig az egész világ látta: a páva, a pulyka, a csibék, a galambok. Tán még a verebek is, melyek biztos, hogy holnap már csak erről csiripelnek.

Terka választása.

Egy olyan fehér, ragyogó, csikorgó téli napon, mely nagyon szép annak, aki jó meleg szoba fényes ablakából nézi, de keserves azoknak, akik otthon nélkül, rongyosan bolyongnak, az egész Marosi család a csukott verandán ült. Ez a gyönyörü, csinos függönyökkel diszitett üvegkalitka téli kertté volt alakitva és kényelmes butoraival, szőnyegével maga volt a földi paradicsom. Ebéd után ott üldögéltek mindnyájan.

A papa oda vitette a csibukját, sakk-tábláját és magához szólitotta Bárdi Károlyt, ki délben náluk ebédelt.

A mama Márta nénivel beszélgetett valamit, nagyon csöndesen, szomoru arccal, elborult szemekkel, egy kis függönyös sarokban. Terka pedig fenn ült a szőnyeges ülőkén, a varróasztala, a kanári madara mellett. Csipkét horgolt, de a pamutot hogy, hogy nem, mindig leejtette. Ilyenkor Barcs Jenő, a szivesen látott pesti vendég, mindig felugrott és elfogta, Bárdi Károly pedig, a papa kellemetlen boszúságára, lóugrásban indult a királynéjával.

- De hát mi leli magát, Károly öcsém? Nem tudja védeni a királynéját? - kérdezte haragosan az öreg ur.

Felkiáltására azonban senki sem felelt, bár mindenkit, aki csak a verandán ült, az a kérdés foglalkoztatott, hogy mi leli Bárdi Károlyt? A mama erről panaszkodott, a papa ezt kutatta játék közben, Barcs Jenő, a csinos pesti vendég, ezért ugrándozott olyan diadalmasan s végül Terka csakis ezért ejtette le olyan szaporán a pamutot. Mindnyájan nagyon jól tudták, hogy mi leli szegény Bárdi Károlyt.

No, ha már mindenki tudja, hát én is elmondom.

Bárdi Károly szomszédja és birtokos társa volt Marosi papának. Nagyon derék, szorgalmas fiatal ember, aki már félig-meddig a Marosi családhoz tartozott.

A papa jól tudta, hogy szereti Terkát, a család kékszemü, szőke, fitos orru szemefényét s ugy beszélték meg a mamával, hogyha Bárdi Károly nyilatkozik és Terkának is ugy tetszik, ők bizony szives örömmel adják rájuk a szülei áldást.

Jobb, derekabb, kedvesebb férjet nem is kivánhattak volna.

Egy ideig ugy volt minden, hogy ez a boldog esemény csakugyan bekövetkezik. Terka, ki már a nagylányság második évét töltötte otthon, a gyönyörü marosparti birtokon, mindig örömmel látta Bárdi Károlyt.

Szivesen kocsizott, lovagolt vele és ő volt az egyetlen, akinek megengedte, hogy elkisérje, mikor a szegényeihez ment. Terka ugyanis nagyon jó leány volt és a béres családok kis beteg gyermekei nagyon sokat tudnának arról beszélni, hogy milyen szeretettel ápolta őket. Ilyenkor Bárdi Károly is vele volt s mig a kedves öreg missz a meleg ruhákat vitte, Bárdi a házi patikáját hordta a hóna alatt. A magányos pusztai élet valóságos doktorrá tette a derék fiatal embert. Ha valakinek baja esett, mindjárt csak hozzá fordult.

- Én is azért engedem, hogy velem jőjjön, - mondta egyszer Terka, de bizony egy kicsit elpirult.

- Tudom, tu... domm, - mondta tréfás komolysággal Márta néni, mialatt Terka még jobban elpirult.

Az egész család boldogan nevetett össze s a szivük megdobbant abban a reményben, hogy a tervük sikerül és a derék fiu, meg a szép kis lány összekerül.

Hanem egyszer csak... Ugy-e vettétek már észre, édeseim, hogy mikor a mese arra fordul, hogy «egyszer csak», akkor mindig valami veszedelem történik? Hej gonosz szó ez az egyszer csak!

Hát bizony ugy esett, hogy egyszer csak Terka kisasszony Budapestre került. Négy egész hétre Sarolta nénihez. Ezalatt az idő alatt Bárdi Károly olyan volt mint a párja vesztett madár. Gubbaszkodott, mindig fázott s akkor ugratta még csak futókon és parasztokon át a királynét. Terka pedig gyönyörü napokat élt. Bálból-bálba, uriházból-uriházba röpitette Sarolta néni s mikor haza ért, már a nyomában volt egy igen érdekes levél. Sarolta néni irta.

Tudatta a családdal, hogy Terka nagyon megtetszett Barcs Jenőnek, egy fiatal ügyvédnek, kit csinosságban, ügyességben nem mulhat fölül senki. Engedelmet kéret általa arra, hogy komoly szándékból lelátogathasson Marospartra.

- Fölösleges, - mondta a papa s akkora füstöt fujt, hogy a kék házisapkának a csucsa sem látszott ki. - Itt már körülbelül ugy áll a dolog...

- Semmi sem áll ugy, - szólt közbe hirtelen Terka.

Meg is szurta himzőtűjével az ujját s most volt dolga vele. Nem győzte szopogatni és verni az ollójával.

- Én nagyon fogok örülni, ha eljön Barcs Jenő. Nem vagyok senkinek sem a menyasszonya.

- De hát én ugy tudom, hogy Bárdi... - szólt Márta néni.

Terka még mindig kalapálta az ujját s úgy válaszolt:

- Bárdinak félre van - kopp, kopp - görbülve - kopp - az orra. Bezzeg arra nem figyelmeztetett senki. Pedig igaz.

A család összenézett s mig a szemük elborult, egy kis fanyar mosoly ült a szájuk szögletébe. Terkának, fájdalom, igaza volt. Bárdi Károlynak valóban félre állt egy kicsit az orra. Balra görbült. De hát micsoda kis hiba ez annyi nemes, szép tulajdonság mellett!

- Eddig Terka sem ügyelt erre, - mondta Márta néni a mamának. - S hogy észrevette, azért van, mert egy másik fiatalembernek nagyon is szép az orra. Ezt is észrevette. Hát csak jőjjön el az az ur. Utoljára is nem mi megyünk férjhez, hanem Terka. S ha a jó Isten inkább amazt rendelte neki, nyugodjunk bele. Legyen itt mind a kettő és Terka válasszon.

Ennek a tanácsnak az eredménye volt az, hogy Barcs Jenő, a fess, kellemes fiatal ügyvéd, csakugyan lejött Marospartra, szaporán szedegette fel a Terka gombolyagját és kétségbeejtette Bárdi Károlyt. Sokkal okosabb, mélyebb kedélyü ember volt Bárdi, semhogy ne tudta volna a dolgok állapotát. Terka addig, amig mást nem látott, szivesen volt vele, talán meg is szerette volna. De miután utjába akadt a szebbik, hát az történt vele is, ami millió lánnyal, hogy inkább ezt választotta volna. Arról, hogy többnyire igy, a szebbiket választva, kötődnek a szerencsétlen házasságok, olyan keveset tudnak a mi fiatal lányaink!

Hát ültek, üldögéltek a virágillatos, meleg verandán, melynek fényes ablakaiból olyan jól lehet látni azt a hideg, csikorgó telet, mely a szegényeknek annyi kegyetlen szenvedést okoz. S ezalatt valahonnan az országutról letért egy szegény, rongyos asszony. A kis lánya mellette tipegett s ha nagyon fáradt a lábacskája, felkéredzett az anyja ölébe. Pedig az a rongyos éhes asszony maga is vánszorgott. De azért csak mentek, igyekeztek a kastély felé és alkonyatkor már ott is álltak a rácsajtó előtt.

- Menjünk be, - mondta a kis leány.

De a rongyos asszony, aki sok idegen ajtó előtt megfordult már, tétovázott.

- Várjunk még, hátha leteper a házőrző kutya, - szólt óvatosan.

Kinyitotta az ajtót, szétnézett s miután üres volt minden, belépett a kicsivel együtt. Ámde alig tettek pár lépést, Bodri, a nagy fehér bundás, felneszelt. Előrohant az ólak tájáról s mielőtt a koldusok csak megmoccanhattak volna, leteperte az asszonyt s a kis leányt. Nem harapta meg, csak földre csapta. De azért éles kőre zuhant a gyermek feje s arcát elboritotta a vér.

A szép, meleg verandán meghallották a koldusasszony jajgatását. Felugráltak mindnyájan és Terka volt az első, aki az üvegajtóhoz szaladt.

- De hát maradjon! - kiáltott utána Barcs Jenő. - A cselédek majd eligazitanak mindent. Még náthát kap, meghül.

De Terka már nem hallotta ezt az óvatos beszédet. Végigfutott a havas utakon és néhány pillanat alatt már a koldusok mellett volt. Ügyes kezével csakhamar talpra állitotta a gyermeket, erélyes hangjával elzavarta a kutyát. De amint látta, hogy a kis borzas fej vérzik s itt több segitségre van szükség, mint amennyit ő adhat, visszanézett.

A veranda felől nem jött utána senki sem.

- Ah, - gondolta keserü gúnnyal, - egyik sem jön. A fiatal urak félnek a náthától. Egyiknek sincs szive a szenvedés iránt.

Lehajolt hát maga, karjára vette a vérző gyermeket s indult egyedül, segitség nélkül a kastély felé.

A koldusasszony csak jajgatott.

Nehéz, csuszós volt igy az ut. Terka lihegve, bukdácsolva futott s megkönnyebbülten sóhajtott fel, mikor meghallotta a veranda-ajtó csattanását.

- Ah, mégis jön valaki. De melyik a kettő közül?

Ez a kérdés dobbant meg a szivében és maga sem tehetett róla, de most, ebben a nehéz pillanatban, inkább az okos, a komoly, a jó Bárdit várta volna.

De mind a kettő jött. Az egyik balról, a másik jobbról. Bárdi csak ugy a szobai kabátjában, fedetlen fővel, nagyon sietve, de a kezében volt a házi patikája, melyért előbb bizonyosan a szobájába futott. Barcs Jenő a szép városi prémes bundájában jött. Bizony még a téli keztyüjét is felhuzta, a kamásliját is felgombolta. Erre kellett olyan sok idő.

- De Terka nagysád! - kiáltott fel szörnyüködve. - Még cipeli azt a borzas gyermeket! Tegye le kérem, majd elintézem a dolgot.

- Maga viszi? - kérdezte Terka s amint erre a szép, egyenes orru fiura nézett, megbánta, hogy szivtelenséggel vádolta, a szive pedig olyan hálásan dobogott.

- Ugyan! - szólt röviden Barcs.

Kigombolta a kabátját, kivette a tárcáját. Válogatott egy kicsit, aztán kirántott egy öt forintost. Odadobta a koldusasszonynak.

- Fogja. Vegye át a gyermeket is, aztán hordja el magát.

Ebben a pillanatban ért oda Bárdi Károly.

- Segithetek? - szólt gyöngéden.

Lehajolt a véres gyermekhez és megnézte.

- Ah Istenem, - gondolta Terka. - Ha ez is elővesz öt forintot, akkor nincs a világon nemes, gyöngédszivü ember egy sem.

Bárdi azonban tovább vizsgálta a gyermeket.

- Erősen vérzik, segitenünk kell, - szólt határozottan. - Adja át nekem, én viszem, de maga tartsa ott szorosan a zsebkendőjét. Bevisszük a szobába, akarja? Lefektetjük, borogatjuk. Hiszen tudjuk mi ezt. Régen is igy csináltuk... De ezentúl már nem csináljuk soha...

Mennyi szomoruság és mennyi szeretet volt ezekben a szavakban. Terka felnézett rá, a Bárdi hű, meleg szemébe, nemes homlokára s ugy elfeledte, mint egy rövid, gonosz álmot, hogy ennek az embernek görbe az orra.

*

Mikor másnap a koldusok meggyógyulva, felruházva, megajándékozva eltávoztak s az országutról egy távozó szán csengetyűje hallatszott, Terka piruló arccal simult Márta nénihez és ezt sugta:

- Menyasszony vagyok...

- Tudom, - felelt Márta néni s a szája körül ott játszott az ő kedves, hamiskás gúnyolódó mosolygása. - Tudom, - tudom. Hiszen azért járt nálunk Barcs Jenő úr. Itt senki sem volt menyasszony, ő eljött s valaki menyasszony lett... A kis lány választott.

Terka szorosabban bujt Márta nénihez s az egész fejét betakarta az öreg asszony puha, fehér kendőjével. Onnan, a mélységből és sötétségből beszélt:

- De nem a Barcsé, hanem a Bárdié...

Márta néni összecsapta a kezét:

- Uram segits! De hiszen annak az embernek - kopp, kopp, - görbe - kopp, - az orra!

- Nem görbe, azért se görbe! - berzenkedett Terka.

- Ami igaz, az igaz. A Bárdi Károly orra balra hajlik, ezt mindenki látja. De üsse a kő az orrát. Hajoljon jobbra, hajoljon balra, a szerető asszony ugy sem látja. De ha a szive nincs a helyén, ha az olyan balra hajló: a szegény, csalódott asszony, az egész életén át sirathatja. A szive pedig a helyén van, mi?

- Ühüm, - felelt Terka és még mélyebbre furta be a fejét, mert az arca már ugy lángolt, hogy csak Isten csudájából nem gyult meg a fehér berlini kendő.

A kis fehér függöny.

Élt egyszer valamikor, nagyon, nagyon régen, abban az időben, mikor még az emberek ártatlanabbak és hivőbbek voltak, mikor ennélfogva még csodák is történtek a világon, élt egyszer egy nagyon, nagyon öreg asszony. Csak ugy hitták, hogy Rozina néni. Arra a másik névre, mellyel az iskolába beirták, melyen a pap kihirdette, meg arra, amit a férje sirkövére vésetett, már senki sem emlékezett. Mindez olyan nagyon régen történt. Lehet, hogy Kucsorának vagy Ficzeknek is hitták azelőtt, mert hiszen egy ilyen öreg Rozinának, ki mindig kék kartonban járt, sarkatlan, himzett cipőben, bodros fejkötővel, nagy pápaszemmel, nem is lehetett másféle neve. De csak ugy meséltek róla sokáig, ugy ismerték, ugy tisztelték, hogy Rozina néni.

Hát ez a Rozina néni egy kis házban lakott. De nem olyan kis, haszontalan házban, mely csak akkor ér valamit, ha a fala mézeskalácsból, a teteje meg csepegtetett sárga cukorból van. Hanem egy igazi szép kis házban. Kőből volt a fala, cserépből a teteje. Belül pedig tele volt mindenféle drágasággal, amit csak egy ilyen Rozina néni házában képzelhet az ember fia. Tele volt a sok szekrénye, fiókja, tele az éléskamrája, tele ám a talléros perselye is.

Ezt a sok kincset azonban nem látta senki. Rozina néni egészen magában élt egy nagyon öreg Bábi nevü szolgálóval, aki ha látott is, hát csak rosszul, mert már nagyon gyöngék voltak a szemei. Rozina néni teljesen egyedül élt s hogy még csak ne is lássa, ne is hallja azt, amit az ő házacskája előtt csinálnak az emberek, hát egy-egy kis fehér függönnyel eltakarta mindegyik ablakát.

Hát ez bizony furcsa egy öreg asszonyságtól, hogy még kiváncsi sem volt. De hát ez abban a nagyon, nagyon régi időben történt, mikor még voltak csudák. Az, hogy ő az emberek mulatságaira nem volt kiváncsi, bizony dicséretes volt. De, hogy a bajukkal, a nyomoruságukkal, a szenvedéseikkel sem törődött, ez már más dolog volt, hiba volt. Aligha rá nem vésték a bűnök rovására odafenn a fellegek fölött.

De hát Rozina néni csak igy élt. Soha senkiért sem nyitotta ki a meleg szobáját, a teli éléstárát, a talléros perselyét.

Ő csak magának élt, ott üldögélt a kis fehér függönye mellett.

Az idő mult, Rozina néni mindegyre öregedett s egy hosszu éjszakán, mikor nem tudott aludni, azt gondolta:

- Jó lenne már egyszer a kegyes Szűz Anyára is gondolni. Nem sokat imádkoztam még eddig, hátha nem is ismer és ha majd feljutok a szine elé, nem fog az üdvözültek sorába engedni. Imádkozni kell, többet imádkozni, annyi bizonyos.

Amint mondta, ugy is tett. Hozatott sok szép imádságos könyvet, tele rakta velök az asztalát. Aztán leült mellé, feltette a pápaszemét, lapozgatott és olvasott a sok imádságból reggeltől estig. De mindig csak a függönyös ablak mellett, hanem azt sem lehetett látni, azt sem kérdezni:

- Hát a többi ember, a sok éhező, szenvedő, vajjon igy üldögél-e valahol, mint én?

Olvasott, olvasott. S ezalatt odakünn kezdett alkonyodni.

A bucsuzó nap beragyogott még egyszer a nyitott ablakokon.

Ott is, ahol boldog, nyugodt emberek voltak, ott is, ahol jajgattak a szenvedők. Mindent bearanyozott; megcsillogtatta a templom keresztjét: a hit, a remény, a szeretet jelvényét, felragyogott mégegyszer, mintha azt hirdette volna:

- Bizzatok, bizzatok!

Aztán szépen elnyugodott a Rozina néni nagy diófái mögött.

S amint igy sötétes, hüvös lett a fehér függönyös szobában, Rozina néni is bóbiskolt, motyogott, de aztán elnyugodott, aludt.

Hát amint igy szunyókál, amint igy álmodik, látja ám, hogy nagy fényesség árad ki az imakönyvből, melyet az asztalán tartott. A fényességből pedig előszállt az Isten Anyja, gyönyörü kék ruhájában, fehér liliommal. S ahogy előszállt, jön egyenesen Rozina néni felé s a liliommal kegyesen megérinti.

Rozina néni térdre borult és áhitattal nézett az Isten Anyjára:

- Oh, Nagyasszonyunk, kegyes Mária. Tehát itt vagy, tehát eljöttél, beszálltál szegény szolgálódhoz.

Igy beszélt Rozina néni, meg akarta csókolni a szép kék ruha szegélyét. De Szűz Mária álom-képe eltávolodott tőle s csak messziről hangzott vissza a szava:

- Nem tértem be hozzád. Nem voltam nálad soha. De várj reám, eljövök. Ülj az ablakhoz, ugy várakozzál és szedd le onnan a kis fehér függönyt.

Mikor Rozina néni fölébredt, már azt sem akarta elhinni, hogy álmodott. Csak azt erősitgette, hogy ő látta a fényességet, a Mária szépséges alakját, kék ruháját, fehér liliomját. Hogy hallotta hangját, a kegyes parancsolatját.

- Na, hát akkor üljön az ablakhoz és vegye le a kis fehér függönyt. Én pedig majd feldiszitem a szobát virágokkal, az asztalt süteményekkel és ugy várjuk vendégül kegyes Máriát.

Ezeket a szavakat Bábi néni mondta és a másik öreg néni, a Rozina ugy is tett, amint mondta. Leszedte a kis fehér függönyt s ugy ült le imádkozni az ablakhoz.

Bábi pedig feldiszitette a falakat, a képeket és dusan megrakta az asztalt.

Rozina néni olvasott, csak olvasott. De Isten tudja: mi történt, ma sehogy sem pergett jól a rózsafüzér.

Rozina néni, hol az elején, hol a közepén csak elakadt és kitekintett az utcára, mert hiszen ő onnan várt valakit.

Az utca tele volt néppel, nyomorusággal, szenvedéssel.

Olyan volt, mint mindig, mint amilyen azalatt is volt, mig a közönyös érzéktelen kis fehér függöny eltakart mindent a mások életéből.

Rozina néni csak azt tapasztalta, hogy itt is, ott is megakad a szeme. Lát valamit, csóválja a fejét, fáj a szive.

Elfeledte az imádság szavait, melyeket ugyis csak a könyvből s nem a szivéből mormolgatott naphosszat s az embereket nézte.

Itt egy elzüllött árva gyermeket látott, amott egy dolog nélkül levő, gondban, nyomorban tévelygő szegény munkást. Majd asszonyokat, kik nagy gyászt, nagy fájdalmat viseltek a szivükben és szegény leányokat, kik nem mehetnek férjhez, mert nem volt hozományuk.

S amint nézte az embereket, mindegyre jobban fájt a szive és igy motyogott:

- Lám, annak a szegény árvának csak egy kis meleg zug kellene, egy kis téli gunya és jóra fordulna a sorsa, ha valaki, kinek mindenből bőven van, adna neki. Elvinné az iskolába is és nem feledkeznék el róla. Amaz ott dolgos ember, de nem akadt senki, aki meglássa és munkát adjon a kezébe. És azok az asszonyok? Szomoruak és nincs senki, aki egy-egy jó szóval megvigasztalná őket. A lányoknak pedig oly kevés kellene a mások összehalmozott kincseiből, hogy boldogok lehessenek, uj, virágzó családot alapitsanak.

Valami belső szózat sugta ezeket a jó Rozina néni szivében. Meghallgatta, utána is mondta, de olyan sokáig ült már ridegen, érzéktelenül a kis fehér függöny mellett, hogy nem birta ezeket a rejtelmes szavakat megfejteni, nem tudta, hogy neki mit kellene tennie.

- Majd könyörgök értük a Szűz Anyánál, - gondolta, és ujra elfordult az ablaktól és belefogott az olvasásba. De alig kezdett bele, az a belső szózat megint az utca felé kényszeritette. Kinézett, látott. Becsapta most már a könyvet és kiszólt az öreg Bábinak:

- Menj csak fiam. Odaát a tulsó fal mellett, mintha elesett volna egy rongyos asszony. Két kis gyermeke ott siránkozik mellette. De a sok ember mind siet és nem szól hozzájuk senki sem. Menj fiam Bábi és szólitsd be őket.

Bábi néni ugy is tett. Betámogatta a beteg, éhes asszonyt, betuszkolta a szepegő gyermekeket. És a Rozina néni ékes szobája egyszerre megtelt rongygyal, szenvedéssel, nyomorusággal.

Leültették a jövevényeket és egyről-másról kikérdezték őket. Nem is kellett sok szó: mindent megértettek. Hiszen ugy van az, hogy a szegényt, a szenvedőt csak észrevenni nehéz. Ha egyszer megláttuk: meg is értünk mindent.

Rozina néni is megértette most már, hogy az önző, érzéketlen kis függöny nem takarta el a szemei elől. S ahogy megértette, meg is gyógyitotta. Leültette őket a dús asztalhoz, a meleg kályha mellé. Kinyitotta miattuk a szekrényeit, a fiókjait, a dús éléskamráját, még a talléros perselyt is. Bábi pedig titkos örömmel nézte: hogy pusztitják a vendégváró asztalt, hogy szedik le a gyerekek a virágot még a Mária képről is. Szinte el is feledkeztek jóttevő munkájok közben a várakozásról s észre sem vették, hogy közeledett már az alkonyi óra. Az alkonyi óra, melyben először itt volt, másodszor is eljön a kegyes Szűz Mária.

Rozina néni adogatott, gyógyitgatott, vigasztalt, biztatgatott s ezalatt odakünn kezdett alkonyodni. A bucsuzó nap szeliden mosolygott be a nyitott, világos ablakon. Utolsó sugara megpihent a templom keresztjén. Majd visszatért onnan és szeliden, édesen megsimogatta a Rozina néni fejét, ki nemes munkájában elfáradva szegény vendégei közt, üres asztala mellett, disztelen falai közt elszenderült.

Hát amint igy aludt, álmodott, látja ám, hogy nagy fényesség támadt ott, ahol a melegben meglapulva, csöndesen majszolgatva üldögélnek az ő vendégei.

A fényességből pedig előáll az Isten Anyja, gyönyörü kék ruhájában, fehér liliommal. S ahogy előszállt, jön egyenesen Rozina néni felé s a liliomot kegyesen az öregasszony kezébe teszi.

Aztán közelebb, közelebb hajlik hozzá Mária sugaras álom-képe és Rozina néni ugy érzi, hogy a szive közepére száll le a fényes égi asszony kegyes szava:

- Ime betértem hozzád, veled vagyok. Nyitott ablakodon beröppent a szeretet és a könyörület. S ahol a szeretet és könyörület, én is ott vagyok. S aki az én nevemben cselekszik, az az én hivem.

A városkában, ahol Rozina néni lakott, hitték is, nem is ezt a látományt, ezt az álmot. De még ezen sem csodálkoztak annyira, mint azon a változáson, melyet a Rozina néni ablakán tapasztaltak. Azon az ablakon beragyogott a napfény, szeliden, biztatón intett a mécsvilág. A szenvedő, az éhező világot többé soha sem rejtette el Rozina néni szemei elől az érzéketlen, önző kis fehér függöny.