AZ ATHENAEUM OLVASÓTÁRA

ASSZONYI SZÍV

REGÉNY

IRTA

PAUL BOURGET

FORDITOTTA

TÓTH BÉLA

BUDAPEST

AZ ATHENAEUM R. TÁRSULAT KIADÁSA

1893.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5557-19-4 (online)

MEK-16418

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/16400/16418

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

ELSŐ KÖTET.

I. Egy kis baleset.

II. Az ismeretlen.

III. A másik.

IV. Egy viveur érzelgései.

V. Az első ballépés.

VI. A lassú lejtő.

MÁSODIK KÖTET.

I. A mi a szerelemből maradt.

II. Dualizmus.

III. Casal féltékeny.

IV. A párbaj előtt.

V. Az útvesztő utolsó kanyarulata.

ELSŐ KÖTET.

I.

Egy kis baleset.

1881 márcziusában, egy kék és derült délután, három óra felé, Candale grófnét, ki Párisnak az ujságokban emlegetett húsz »legszebb« asszonya közül való volt, épp oly kellemetlen, mint csaknem veszedelmes és hétköznapi baleset érte. Mikor kocsisa az avenue d’Antinről befordult a Champs Élysées felé, a ló megbokrosodott, félreszökött és elesett, oly ügyetlenül lökve a kocsit az út kőszegélyéhez, hogy a bal rúd eltört. A grófnénak nem történt egyéb baja, mint hogy erős rázkódást szenvedett és néhány pillanatig feszült volt minden idege. De a nap tervei egyszerre mind füstbe mentek; pedig sok terv lehetett, a bőrbe foglalt, kis órával és névjegytartóval ellátott fehér porczellán-táblácskára irt jegyzetek után itélve. A fiatal asszony arcza, ez a keskeny, finom vonásu, megnyúlt ábrázat, melyet két kék ragyogó szem és melegszinü szőke haj világitott meg, szinte haraggal határosan bosszus lett, mikor ki kellett szállni a kocsiból, az immár sürüvé összeverődött sokaság közé. Az általános kiváncsiság fokozta rosszkedvét s bár máskor mindig oly igazságos és elnéző szokott lenni, még cselédei iránt is, kemény hangon mondta az inasának:

- François, mihelyt talpra állt a ló, hagyja itt ezt az ügyetlen Aimét, hadd bajlódjék maga... Maga pedig menjen a rue Royaleba, a klubba. Fél óra mulva kocsi várjon rám Tillièresné háza előtt.

Aztán utnak indult gyaloglásra alig való finom czipőjében a rue Matignon felé, a hol az a barátnője lakott, kit a szegény Françoisnak emlitett. Ez a hosszú, barna libériába bujtatott nagy, jámbor fiú még mindig sápadt volt a ló elestén való ijedtében és elszontyolodva hajtogatta: »Igenis, méltóságos asszonyom,« mikor a bakról lefordult kocsis, a szégyentől pirosan korholta, hogy miért olyan ügyetlen és miért nem tud segiteni. A grófné ezalatt áttört a sokaságon. Egyre az forgott az eszében, hogy egész délutánja oda van.

- Az az ügyetlen kocsis! gondolta magában. És hogy ennek épp ma kellett történnie, mikor ugy is oly sietős a dolgom... Bárcsak otthon lenne még Juliette... Ha nincs otthon, megvárom az anyjánál... Pedig be szeretném rögtön látni... Már egy hete nem találkoztunk. Párisban semmire sem ér rá az ember...

E benső beszéd közepett ment az utczán, magasan hordva mályvaszinü gyönyörü kis kalappal födött fejét, és karcsu termetét, mely szürke tollprémes, hosszú, szürke köpönyegbe volt burkolva.

A járókelők nézték őt, azzal a tekintettel, melyből az asszony mindig olvasni tud; fiatalságában diadalt, öregségében pedig szépségének vereségét. Ha a sétáló asszony oly utánozhatatlanul előkelő, mint a minő Gabrielle de Candale volt, a vele szemközt jövő járókelő mindig valóságos komédiát játszik. Elsuhan a nő mellett s azt hinné az ember, hogy meg se látta. De várjuk meg, mig két lépést haladt és ime mily gyors mozdulattal fog visszafordulni egyszer, kétszer, háromszor, hogy szemével kisérje az asszonyt. Ezt a rejtelmet magyarázzák meg a fiziológusok! Az asszonynak hátra sem kell tekintenie, hogy meg legyen győződve a hatásról és - a moralisták magyarázzák meg ezt a rejtelmet, - a hatás mindig hizeleg neki, még akkor is, ha a járókelő púpos, lőcslábu vagy nyomorék volt s hizeleg még akkor is, ha a hölgy Francziaországnak egyik oly nagy történeti nevét viseli, mint Candale grófné! Pedig ennek az asszonynak nem volt kaczér hire. Most igazi veszélyből szabadult meg. Egy időre elvesztette ujdonatuj kocsiját, az igen mély, keskeny ablaku angol hintót, a melyet Londonban készittetett, saját utasitása szerint, s a melyet alig két hónap óta használt. Alkalmasint elveszett az istálló legjobb lova is. Elég oka lehetett volna tehát arra, hogy komor kedvvel érkezzen a rue Matignonba. És a bájos szent, mint épp az a barátnője szokta nevezni, a kihez most menedékhelyet kérni ment, még sem hordta többé aranyos szemöldöke közt azt a bosszús vonást, mikor kesztyüs kezével betaszitotta a régi, nehéz kaput. Öt perczig sétálva az utczán, része volt abban a gyönyörüségben, hogy a névtelen csodálók pillantásai közt igen csinosnak érzi magát, és a szentek ezt a gyönyörüséget annál édesebbnek itélik, a minél kevésbbé engedik meg magoknak, hogy asszonyok legyenek. Candalené arcza olyan félig derült volt, mint jó kedvében szokott lenni, mikor áthaladt az udvaron, balra, az üveggel elzárt perronu kis lépcső felé. De ez az örömtől lehetett, mert megtudta a kapustól, hogy Tillièresné otthon van. Azonnal találni egy bizalmas barátnőt, a kinek elmondhatja egy különben ártatlan baleset körülményeit, olyan dolog, hogy szinte örülni lehet miatta a balesetnek és a grófné, mikor megnyomta a csengettyü gombját, mosolygott a gondolatra:

- Bizonyos, hogy Juliette még jobban meg fog ijedni, mint a hogy én megijedtem.

Bár alig kilencz év telt el az óta, még a Candalené társaságabeliek közül is kevesen emlékeznek arra a rejtelmes, bájos asszonyra, a kit a grófné röviden »barátnőmnek« nevezett akkor is, mikor magához beszélt, szive csöndjében és akkor is, midőn másokhoz szólt, hangosan, hogy e történetet megérthessük, nem fölösleges legalább néhány vonással leképezni ezt az immár eltünt nőt, a ki különben akkor is csaknem ismeretlen volt még barátnője társasága előtt is. De hiszen Tillièresné egyike volt ama nagyvilági hölgyeknek, a kik a világ háta mögött élnek, egész az elmosódásig tartózkodók, szerények és épp annyi diplomácziát fejtenek ki a végett, hogy ne tünjenek föl, mint a más nők, hogy vakitsanak és uralkodjanak. Egyébaránt e karakter szimbóluma és a magányosság kedvelésének bizonyitéka volt már a kis palota is, melynek keskeny perronján Gabrielle arisztokratikus silhouetteje megjelent. Egyedülvalóság levegője lengett a ház körül, melyet egy udvar választott el az épület testétől és kertek környékeztek a rue de Cirque felől. Ebben a modern és eleven városrészben, némelykor valóban a vidékies nyugalom paradoxona ez a rue Matignon, melynek egyik oldalán hosszu fal fut végig, és melynek régi házai nem változtak a mult század óta, s melyet kikerülnek a Champs Élyséesről a faubourg Saint-Honoré felé menő uri fogatok, inkább az avenue d’Antinra fordulva. Még az üvegköpönyeges kis lépcsőnek is eredeti fizionomiája volt. Szinehagyott szőnyeggel födött öt lépcsője ugyancsak üvegajtóval végződött fönt, hol a vörös kárpitok között világosság jutott az előszobába. Az épület nem tartozott a szokott közönséges pavillonok közé, mert a ház négyemeletes volt; sem nem ment igazi palotaszámba, mert Tillièresné és anyja, Nançayné, csak a földszintet és az első emeletet bérelte. S ez a lakás mégis nagyon nekik való volt, mert szobáikat összekötő belső lépcsőt épittettek, s nem kellett használniok a közös lépcsőt, melynek bejárata jobbkézt ugyanott volt, a hol baloldalt a kis üvegkalitka. Nem nagyitjuk e semmiségek jelentőségét, de ha a fény fitogatása mindig hiusággal jár, ugy a félreeső utczában ez a kissé melankólikus lakás bizonyos rátartósságra és mintegy a nagyvilági sikerektől való félelemre vallott. Vajjon ha Tillièresné nem törekedett volna mindenkép arra, hogy megvédje magányosságát, megoldta volna-e azt a lehetetlen problémát, hogy huszéves korában özvegységre jutva, tiz évet ugy töltsön gazdag és gyönyörü létére Párisban, hogy alig emlitsék a nevét?

Természetes tehát, ha a közönyösek már elfeledték e nőt, ki oly kevéssé volt hasonló a századvég elegáns hölgyeihez; a néhány jóbarát azonban azzal a rajongással érdeklődött iránta, a melyet az idő nem csökkenthet. Ezek a jóbarátok a kiváncsiaknak, a kik nem győztek csodálkozni, hogy e szép teremtés ily félhomályban őrli le ifjusága éveit, mindig e frázissal feleltek: »Sokat szenvedett!« S ezt mindenki olyan hangon mondta, mintha gyöngéd, őszinte bizalom hallgatásra kötelezné. A tragédia, mely Juliette-et özvegységre juttatta, megmagyarázta az ő egész karakterét. Férje, Roger de Tillières marquis, a vezérkar egyik legkitünőbb tisztje, 1870 juliusában elesett Douay tábornok mellett; a gyászos háboru egyik legelső golyója érte. A marquisné hatodik hónapjában volt, mikor minden kimélet nélkül tudtára adták e hirt. Iszonyu roham érte s mikor magához tért, időnek előtte anyja volt egy gyermeknek, a ki aztán csak három hétig élt. Az ilyesmi bizony elég arra, hogy egész életére összetörjön valakit. De bármily szörnyük és különösek is legyenek életünk eseményei, bennünk magunkban nem teremtenek semmit. Csakis a velünk született hajlamokat növelik vagy csökkentik. Tillièresné még boldogkorában is mindig félrevonulni vágyó, magányt, szinte elzárkózást kedvelő teremtés volt. Ha az ilyen megvonulás őszinte, a Juliettehez hasonló előkelő, szép és gazdag, tehát könnyen a világ forgatagába kerülő nőkben okvetetlen a sziv kissé fájdalmas érzékenysége a mozditó ok. Az ilyen nőknek első lépésüktől fogva érezniök kell, hogy a nagyvilági élet leplezett banálisságokkal, hazudságokkal, sőt brutálisságokkal jár. Azonnal egy ösztön érintődik meg bennük, mire magukba szállnak; elmélkednek, finomulnak és reakczió révén bensejükben igazi művészekké válnak. Szükségük, hogy életükben előkelő, ritka, különös, egyéni legyen minden dolog, butorzatukon és öltözékükön kezdve barátságukig és szerelmükig. Nem hódolnak meg a divat előtt, vagy ha alája is vetik magukat, belekeverik saját énjüket. Sokat vannak otthon és ugy rendeznek el mindent, hogy valóságos kitüntetésszámba megy, hozzájuk jutni. Hogy mindez miként sikerül nekik? Az az ő titkuk. Kivántatva magukat, azt is elérik, hogy kegynek látszik, ha valamely más szalonba elmennek. Mindez nem jár veszély nélkül. Először is az történhetik meg velük, hogy szertelen fontosságot tulajdonitanak maguknak, aztán kelleténél többet foglalkozva érzelmeikkel, lelkükben a mesterkéltség és komplikáltság betegségei támadnak. De e nők társasága végtelenül vonzó. Barátjaik hiuságának szüntelenül hizeleg az a gondolat, hogy ők a választottak közül valók. Aztán mennyi apró figyelem, mindennapos kényeztetés jár e barátsággal! Mert apróra ismerik környezetük karakterét, tapintatuk megkimél bennünket a legcsekélyebb kellemetlen érzéstől is. Ha vonzalmuk körében éltünk, mulhatatlanul szükségesekké és pótolhatatlanokká válnak reánk nézve. S mikor meghaltak, mély emléket hagynak hátra abban a szűk körben, a hol éltek. Ez volt Juliette sorsa is. Még most is, mikor találkozunk az ő kis szalonjának régi rendes vendégeivel, minők Félix Miraut, a festő, Jardes tábornok, Avançon, az öreg diplomata és Ludovic Accragne, az egykori préfet, csak valamely kommentárokra alkalmas anekdotát kell megpenditenünk s a régi hivek, ha bizalmasaink, okvetetlen elmondják:

- Ha ön ismerte volna Tillièresnét...

Vagy:

- Lám, az ember Tillièresnénél nem tarthatott attól, hogy ilyen néppel találkozik...

Vagy:

- Csak Tillièresné volt az, a ki...; de ha nagyon bolygatjuk a dolgot, mindnyájan szinte elárultnak érezik magukat és rögtön rátérnek rendes tárgyaikra. Miraut legujabb virágképéről beszél; Jardes fegyverzettervét emlegeti; Avançon elmondja, hogy Sadowa után mily titkos küldetéssel járt Olaszországban; Ludovic Accragne pedig rátér a hajléktalanok menedékházára, melynek ő egyik buzgó pártfogója. Ugy látszik, egykori barátnőjük iskolájában tanulták meg ezt a diskrécziót, melyet az ilyen természetű nők követelnek meg az ő hiveiktől. De különben is, hogy tudná megértetni velünk Tillièresné páratlan báját ez a szörnyen konkrét, képes beszédű festő, a tehnikai kifejezésekkel élő tábornok, a sima formákba vesző diplomata, és a merev közigazgatási dolgokhoz szokott volt tisztviselő. A báj! Ezt a titokzatos semmiséget, azt a kecses varázst, melyet e szó rejt magában, csak egy nő tudja megeleveniteni bizalmas suttogásban, egy nő, a ki nagyon szerette azt a másikat. Tillièresnét az ő ártatlan, csábitó boszorkányságával nem tudta senki más annyira elénk büvölni, mint Candalené, ha ugyan megnyilt az ajka, a mi ritkán történt, mert ez a szegény szent ugy fél ez emléktől, mint ha lelkét terhelné. Mikor a kétség föltámad bennünk, többnyire ugy tekintjük magunkat, mintha okai lettünk volna a szerencsétlenségnek, melyre csak alkalmat szolgáltattunk. És az érzékeny grófnénak hányszor jutott eszébe ez a márcziusi délután, mikor becsöngetett »barátnőjéhez« és mennyiszer gondolta: »Ha nem beszéltem volna vele aznap! Ha nem mentem volna hozzá!« Vajjon véletlen vagy végzet az igazi neve az események folytonos és váratlan, egymásra ható játékának, mely azt intézi, hogy néha egy teremtésnek egész boldogtalansága, vagy egész boldogsága a kövezeten elcsuszó lótól, ügyetlen kocsistól, eltört kocsirúdtól, s egy mindebből következő látogatástól függjön?

Véletlenség, végzet vagy gondviselés, - annyi bizonyos, hogy Candalené szőke fejében, a kaczér kis mályvaszinü kalap alatt, nem fordultak meg se e gondolatok, se rossz sejtelmek, mikor az inas végigvezette őt a nagy szalonon a kisebb felé, a hol Juliette rendesen lenni szokott. Tillièresné az ablak mellett egy keskeny asztalnál, alacsony ellenző mögött irt és csak föl kellett emelnie fejét, hogy lelásson a kertbe. A kora tavasz e szép derült kék napján már lilaszinü rügyek ütköztek ki a még fekete gallyak végén. A zöld gyep már fölverte ritka, rövid szálaival a barna földet. És minthogy csak egy folyondárral befuttatott fal választotta el a kis kertet a szomszéd utcza két nagy parkjától, Juliette csinos arcza szinte a lombjavesztett sürüségre rajzolódott. Tillièresné, mikor észrevette Candalenét, fölkiáltott örvendetes meglepetésében, aztán fölugrott, hogy megölelje barátnőjét.

- Lásd, mondá, föl vagyok öltözve. A kocsimat várom. Épp hozzád akartam menni, hogy végre tudjak valamit felőled...

- Nem találtál volna otthon, felelt a grófné, és bizony egy csöppbe mult, hogy akár sohase láttál volna többé.

- Ugyan ne bolondozzál.

- Már pedig épp most nagy veszedelemből szabadultam meg.

- Ne ijeszgess...

Gabrielle most elmondta a kis balesetet, - kissé romantikusan, mint a hogy a nők mindig beszélnek és Juliette halk felkiáltásokkal kisérte a történetet. E kettőhöz hasonló igazi barátnők bizalmas beszélgetésére volt teremtve ez a kedves fészek, ez az egész reggel, márcziusi naptól langyosra melegedett szoba, melyben most hosszú, széles fadarabok csendes lángja terjesztett kellemes hőséget. Hiába kerestük volna itt a mai párisi nők kissé furcsa szövethalmazait és csecsebecséit. A marquisné elmés arisztokrata ötletből egyszerűen ide szállittatta nançayi boudoirja butorzatát, s a kis teremben most minden legkisebb részlet XVI. Lajos idejének izlésére vallott, azé a koréra, a melyben Tillièresné nagyatyja, Charles de Nançay, Rivarol pártfogója, a kastélyt restauráltatta. A fehér kárpitok és a szépen faragott fabéllés kissé semleges szine, a régi szövetek kékes árnyéklatai kellemesen egyeztek a kopottas arany keretekbe foglalt arczképekkel. Vajjon sejtette-e Juliette, hogy ez a száz év előtti berendezés mindennél jobban illik az ő sajátos szépségéhez? Annyi bizonyos, hogy egy kis rizsporral szőke haján, - mely épp oly hamvas volt, mint a milyen aranyos a Gabrielleé, - finom szája szögletére ragasztott kis fekete pötytyel, rózsás arczán egy kis pirositóval, magas sarku czipellővel kicsi lábán és Marie-Antoinette-ruhával karcsu termetén, igazi kortársa lett volna ama hires Laure de Nançay marquisnénak, kinek arczképe a Charles marquisé mellett függött. És még fekete pötty, hajpor, pirositó és czipellő nélkül is szinte félelmesen hasonlitott ehhez a szépanyához, a kit legregényesebb szerelméért, - éppenséggel nem regényes időkben - oly gyalázatos czélzattal illetnek Tilly emlékiratai. Juliette gyermekiesen bájos, szinte egy törékeny meisseni porczellán-babáéhoz hasonló szépségének a tekintet mélysége és a mosolygás bánatossága adott komoly érdekességet. Tillièresné arczán egy vonás álmodozó bájjá változtatta a XVIII. század kissé cziczomás kecsességét. Ha néha akarata ellenére fölindultnak látszott, szeme bogarának hirtelen kitágulása, mely szinte feketévé tette szép, sötétkék szemét, elárulta nagy akarattal visszatartott beteges idegességét. Ez az oly nemes fajra és annyi rejtett szenvedélyre valló arcz, különös ellentét volt Candalené arczával, melyet szinte megfinomitott és patricziusivá tett a századokon át való öröklés, de a melyből a mellett csupa energia és tettrekészség sugárzott. A grófnőt szinte hipnotizálta ama rettenetes Candale marsál kultusza, ki barátjával Montluc-kel versengett a vérengzésekben. A vallásháboruk századában okvetetlen egyike lett volna ama kemény harczosnőknek, kiknek kegyetlen bátorságáról L’Estoile beszél; vagy hogy ne menjünk olyan messzire: chouanne, ama vendéei és cotentini amazonok közül való, a kik utczahosszat lődöztek, mint a legvitézebb katonák, Tillières marquisné, a gyöngéd és szelid teremtés, a szerelem hősnőit juttatta eszünkbe, e hősnőket, kiknek tipusa egy La Vallière vagy egy Aïssé megható alakjában testesül meg. Az egyik keretből leszállt Van Dyck-kép volt, a másik régi pasztel, melyet rejtelmes varázs keltett életre. De ha a külső analógiákkal erkölcsi analógiák is járnak, mint a hogy e nők egyikében titokzatos hősiség rejlett, másikában pedig a szenvedély örvényei lappangtak: mindezt nem vehette volna észre a legélesebb megfigyelő sem, mikor a két asszony ott fecsegett a kereveten; mert mihelyt véget ért a baleset tárgyalása, a Worth ruháiba öltözött Van Dyck-kép s a pasztel, kinek szabója Doucet, rögtön rátért a toiletteekre, látogatásokra és mulatságokra, vagyis pletykázott - hogy e divatos csúf szóval nevezzem e csúfolódó madárkák kedves csevegését; - mig végre a grófné eljutott az elmaradhatatlan kérdésig:

- Mikor ebédelsz nálam, hogy jól kibeszélgethessük magunkat? Holnap?

- Holnap nem, mondá Tillièresné, az unokahugom van nálam. Nem akarnád inkább holnapután, csütörtökön?

- Csütörtökön? Akkor meg én nem vagyok szabad, mert a testvéremnél ebédelek... Ugy hát pénteken.

- Én meg ez nap épp Avançonéknál ebédelek. Képzeld, nekem kell kibékitenem imádómat a feleségével. Avançonné azonban igen korán fekszik le s ha az operában épp a te napod van és ha nem lesz nálad senki...

- Senki... Helyes. Ne fogass be kilencz órakor; elmegyek érted Avançonékhoz... De péntek még messze, igen messze van. Most jut eszembe: hátha ma este jönnél el?

- Nem lehet, édesem, felelt Tillièresné; nézd iróasztalomon azt a levelet, épp akkor fejeztem be, mikor jöttél... Miraut már igen rég faggat, hogy üljek előtte, és mivel egyedül voltam anyámmal, irtam neki...

- Hát ne küldd el a levelet, mondá a grófné; hidd meg, nagy szolgálatot teszesz nekem vele... ez a mai ebéd szinte robotszámba megy előttem. Ott lesz a pont-sur-yonnei egész vadásztársaság. Ismered őket: Prosny, Artelles, Mosé...

Aztán kissé habozva folytatta:

- Még valaki, a kit talán nem fogsz szivesen megismerni... mert az vagy, a mit az angolok particular-nak hivnak...

- A francziák pedig prude-nek vagy chipie-nek, vágott közbe Juliette nevetve. És persze csakis azért, mert nem akarok hozzád menni olyankor, mikor csődület van nálad... És ki az a rejtelmes ember, a kit előre meg kell tiltanom, hogy be ne mutass nekem?

- Óh, nem nagyon rejtelmes, felelt Gabrielle; csak Raymond Casal az.

- A Corcieuxnéé? kérdé Juliette; és mikor a grófné igent intett, gonoszul folytatta: Az bizonyos, hogy a szigoru Poyanne meg fog róni érte... Okvetetlen azt mondja majd: »Miért fogad Candalené ilyen embereket?«

A grófné nem igen kedvelhette azt a jóbarátot, kinek kissé furcsa erkölcsbirálatát Tillièresné kicsufolta, mert szemében egy kis gonosz káröröm csillant föl a gunyolódásra és nekibátorodva folytatta:

- Azt fogod neki mondani, hegy inkább a férjem barátja, mint az enyém. Különben őszinte legyek? Ugy-e, Casal a te szemedben, meg a Poyanneében és mindenkiében gonosz ember, a ki az asszonyokhoz csak azért jár, hogy elveszitse őket? Hiú fráter, a ki kompromittálta Hacquevillenét, Ethorelnét, Corcieuxnét és tudom is én még kit; kártyás, a ki a klubban rettentő dolgokat viszen véghez; durva legény, a ki csak azért kel föl a játékasztaltól, hogy lovagoljon, vívjon, vadászszon és drunk as a lord végzi az éjszakát. Lám, ez a te Casalod, meg a te Poyanneodé.

- Az én Casalom! szakitotta félbe Juliette; nem is ösmerem őt, a mi pedig az én Poyanneomat illeti, valld meg, hogy nem lehetek felelős ismerőseim antipatiáiért.

- De igenis, a te Poyanneod, mondá a grófné, mert ha nem elvált ember volna, hanem özvegy, és ha az a gaz felesége, a ki most Flórenczben éli világát, abban a meglepetésben részesitené őt, hogy meghalna...

- Nos, fejezd be, szólt Tillièresné.

- Mindig azt gondoltam, hogy képes lennél férjhez menni hozzá; és ő, fogadni mernék, hogy szintén gondol a dologra, mert már is ugy őriz téged, mint valami menyasszonyt.

- Először is nem hiszem, hogy ilyen sötét tervei lennének, mondá Juliette jóizüen nevetve; aztán nem is tudom, mit felelnék neki, ha csakugyan arra kerülne a sor, végül pedig egy négy hónap hiján harmincz éves menyasszony szembeszállhat egy hiú viveurrel, a ki kártyás, félig jockey, félig vivómester és szörnyen iszákos, mert hiszen igy festetted le vendégedet...

- Mert épp a szavamba vágtál, mikor azt akartam mondani, hogy ez a legendás alak nem hasonlóbb az igazi Casalhoz, mint a Châtiments III. Napoleonja a mi szegény császárunkhoz... Hiú! Hát tehet ő arról, ha belebotlott egy pár bolond asszonyba, a kik aztán kérkedtek vele. Hiába nevetsz! Igenis, kérkedtek vele! Pauline de Corcieuxvel odáig jutott, hogy nem is fogadta többé. És a szakitás után kicsoda kiáltott a másikra kigyót-békát? A férfi vagy a nő? Becsületes asszonynak tartom magamat, és azt állitom, hogy Casal soha egy olyan szót nem ejtett ki előttem, a mit nem lett volna szabad mondania. És művelt, érdekes ember, tele van nagy utazásainak emlékeivel! A Kelet, India, Kina, Japán...; bejárta az egész világot. Hogy játszik? Mert egy kicsit gazdagabb, mint amazok az urak, több lova volt, tehát több pénzt veszitett. Ez a nagy bűne. Meglehet, hogy egész a mániáig viszi a vivást. De nem beszél róla, és sosem hallottam, hogy kardforgató ügyességével visszaélt volna. Meglehet az is, hogy iszik. De van olyan jóizlésü ember, hogy mikor hozzám jön, mindig uralkodik magán... Tudod mi ez a fiú? Egy elkényeztetett gyermek, a kinek az élet nagyon könnyű volt, de azért van egy csomó kedves tulajdonsága. És milyen szép is! De hiszen láttad?...

- Azt hiszem, mutatták nekem egyszer az operában, mondá Juliette. Fekete haju magas ember, a szakálla szőke.

- Az rég volt, szólt Gabrielle, most már csak bajuszt visel. Be bolond ez a párisi élet! Százszor is találkoznotok kellett már!

- Én keveset járok ki, mondá Juliette, de különben is szórakozott létemre nem könnyen jegyzem meg az arczokat.

- De ma este csak eljössz, hogy meglásd a szép Casalt?

- Eljövök. De hogyan beszélsz róla! Mennyire lelkesedsz! Ha nem ismernélek...

- Ugy-e azt mondanád, hogy szerelmes vagyok bele? Ej, nekem harczias vérem van, és irtózom a világ igazságtalanságától... De remélem, nem adsz föl Poyannenak?

- Ah, már megint ez a Poyanne! szólt Juliette, vállat vonva.

- Igenis az, rázta fejét a grófné. Ha nincs itt, minden rendben van. Telebeszéli a fejedet s mindig észrevettem, hogy mennyire tud rád hatni. De nini, jön a kocsim...

Mihelyt az inas jelentette, hogy a grófné kocsija előállt, következett a sok »hát már«, »de hiszen alig hogy jöttél«, »ma este, édesem«, majd csókok, nevetés, mikor Casal neve ismét szóba került, aztán midőn Candalené távozott, mély csend, melyet alig tört meg az óra ketyegése és a tűz pattogása. Juliette magára maradva, asztalához ült és miután széttépte a Mirautnak szánt levélkét, egy kék papirost vett elő, hogy uj levelet kezdjen, melyet alkalmasint nehéz volt megirnia, mert soká forgatta finom ujjai között a tollszárat, folyton a kertre nézve, mely most már bánatosabb volt az alkonyodó ég alatt. Végre ezt irta:

»Kedves barátom,

Ne jöjjön ma este tizenegy óra előtt. Gabrielle volt nálam az imént. Tiz nap óta nem láttam őt és nem utasíthattam vissza, mikor mára ebédre hívott. Ebéd után azonnal otthagyni nem lehet őt. Ne haragudjék hát rám, ha két órával később fogom meghallani öntől, hogy mi történt ma a képviselőházban és hogy sikerült beszéde. Ne jöjjön majd hozzám csalódott pillantással, a melyből azt olvashatom ki, hogy ismét szemrehányást tesz nekem azért, a mit ön - elég helytelenül - az én nagyvilági oldalamnak nevez. Ön igen jól tudja, hogy mi nekem a világ ön nélkül - nélküled és mennyire szeretném, ha jogom lenne mindenki előtt nyiltan hirdetni, hogy mi vagy te barátnődnek

Juliettenek.«

Mikor a levelet leragasztotta, a boritékra a jobboldal egyik amaz ismert szónokának nevét irta, a ki az időtájt Versaillesben olyan szerepet játszott, mint ma a nemes Mun gróf. Ez a név pedig nem volt másé, mint Henry de Poyanne grófé - a mi azt bizonyitja, hogy még a legbensőbb barátnők is csak félig őszinték szoktak lenni, mert ha Candalené, mint láttuk, sejtette is, hogy Poyanne mily érzelmekkel viseltetik Tillièresné iránt, mégis ezer mértföldre volt attól, hogy azt higyje, hogy ez érzelmeket viszonozzák és hogy e két teremtés voltakép szerető és szerelmes. A nagyon becsületes asszonyoknak - Gabrielle is az volt, bár szerette kissé fitogatni, - megvannak a maguk naivságai, melyek az ő feltétlen egyenességüket bizonyítják. És a sorok között mennyi mindenféle apróságot mondott el ez a csinos kis kék levél! Ha Juliette nem ragasztja le rögtön, hanem még egyszer bensőségesen elolvassa, észrevette volna, hogy e kaczér mondatok, a tegeződésre fordulás s a vég hizelgő szavai perfidiát rejtegetnek, vagy legalább tesznek jóvá. Vagy ha nem is épp azt, egy kis hűtlenséget. Vagy nem hűtlenség, ha egy szerelmes asszony olyasmit cselekszik, a miről előre tudja, hogy busítani fogja kedvesét? Juliette pedig tudta, hogy Poyanne a mai fontos ülésen beszél és bizonyosan megsértődik, ha kedvese, ki erre az ülésre hitvány ürügy alatt nem ment el és őt már nyolcz órakor láthatta volna, ismét elodázza a találkozást azért, mert egy barátnőjénél ebédel valakivel, a kit ő, Poyanne, nem szeret. Juliette nem egyszer mondta meg Gabriellenek, mikor Corcieuxné szóba került, hogy Poyanne Casalt igen keményen itéli meg. Ha a szép özvegy még egyszer elolvassa levélkéjét, észreveszi magán, hogy, bár egész életére Poyannehoz van kötve, - mert titkon házasságot igértek egymásnak, - furcsa kiváncsisággal hallgatta Gabriellet, mikor erről a Casalról beszélt, a ki az ő jövendőbeli férjének olyan antipatikus. Ha egészen őszinte lett volna maga iránt, talán meggyőződött volna, hogy Poyanne iránt való érzelmében egy kis fáradság kezd mutatkozni; egy kis fáradságtól pedig a nagy megunásig gyors az átmenet, épp oly gyors, mint egy kis kiváncsiságtól a nagy kaczérságig... De vajjon szét tudjuk-e választani az ezernyi szálat, mely gondolatunkban kereszteződik, leveleink frázisai mögött, mikor olyan valakinek irunk, a ki igen közel van a szivünkhöz? A szerelmes leveleknek épp ugy megvan a maguk titkos értelme, mint a tragikus eseményeknek, és mikor Juliette egy fél óra mulva megállt kocsijával a rue Montaigneban a postahivatal előtt, hogy maga dobja a levélkét a szekrénybe, nem sejtette, hogy alapjában mit jelentenek az ő bájos sorai; valamint Candalené sem sejtette, hogy hirtelen meghivása mily végzetes és gyászos fontosságu lesz legkedvesebb barátnőjének egész életére.

II.

Az ismeretlen.

Tillièresné, valahányszor nem ebédelt otthon, mindig jóelőre elvégezte toilettejét, hogy legalább jelen legyen anyja étkezésénél, ha már nem vesz részt benne. Nançayné harmincz évet töltvén a vidéken, megszokta, hogy mindig pont háromnegyed hét órakor üljön az asztalhoz. A két nő megosztotta ezt az első emeleti ebédlőt, melybe nem fért több tiz embernél. Ez az anya, ki imádta leányát, és pedig leányáért s nem magáért, - ritka dolog ugy az anyáknál, mint a leányoknál, - ugy alkalmazkodott, mikor a lakás berendezéséről volt szó, hogy a két lélek egymás mellé simult, de nem elegyedett össze. Az öreg asszonynak megvolt a maga emelete, a maga szalonja, saját cselédsége és a saját független napirendje: - télen, nyáron reggel hat órakor fölkelés, misehallgatás a szomszéd klastromban és kilencz órakor lefekvés. Nançayné ritkán ment le a földszintre. Azt akarta, hogy Juliette oly szabad legyen, mintha egyedül laknék; de azért mégis az ő szárnyai alatt maradjon. Szertelen önmegtagadásában szemrehányást tett magának, hogy elfogadja a kedveskedéseket, melyekkel leánya elhalmozza valahányszor csak távozik hazulról. De mégis csak elfogadta, mert tudta, hogy Juliette, ki ugy is keveset jár ki, egy tapodtat se menne különben. Pedig milyen édes öröme tellett abban, mikor ő láthatta meg először leánya egy-egy fényes uj öltözékét! Az ebédlőben néha nagy szeretet perczeit töltötték el. Harmadik ritkán volt társaságukban. Poyanne eleinte, mikor Juliettenek udvarolt, szüntelenül ürügyeket talált ki, hogy eljöhessen, legeltetni szemét a kedves képen: a fényesen öltözött fiatal asszonyon, ki mindig gyászruhás anyját szolgálja e csöndes ebédlőben, két magas oszlopon álló, császárság-korabeli nagy lámpa békés világánál. Mióta Tillièresnéhez való viszonya megváltozott, mindig szégyenérzet fogta el, ha az öreg Nançayné szemébe kellett tekintenie. Ez a jeles vitázó, a ki hires volt arról, mily hidegvérü tud lenni az ellenséggel teli gyülésekben, a tiszteletre méltó agg nő közelében mindig azt az aggodalmas szorongást érezte, a melyet az igen becsületes lelkekben a bűnös titok kelt. Rettegett a félig süket öreg asszony világoskék, nagyon értelmes szemétől, mely egyetlen ifjusága volt e sápadt, fonnyadt arcznak. Nançayné, bár alig lehetett hatvan éves, többnek látszott hetvennél, saját bánatai és a leányát ért szomoruságok ugy megmérgezték élete forrásait. Egymás után, ugyanazon esztendőben veszitette el férjét és két fiát; alig egy év mulva pedig Juliette jutott özvegységre. Ez a fájdalmas anya, kinek gondolata szemmel láthatólag mindig kedves halottainál járt, meghatott örömben éledt meg, mikor utolsó gyermeke igy diszbe öltözve, mosolygón kedveskedett neki, mint most ebben a félórában, Candalené ebédje előtt. Juliette ez este fekete csipkével boritott rózsaszin ruhát viselt, ugyancsak rózsaszin csokrokkal. Hamvas haja közt és kis fülében gyöngy csillogott. Az alig kivágott ruha csak keveset árult el kebeléből és finom vállából; de azért látszott nyakának határozott vonala és derekának hajlékonysága. E ruhájában asszony és leány bája elegyedett benne. Félig meztelen karja egyre mozgott és gyürükkel teli szép keze szüntelenül azzal foglalkozott, hogy apró szolgálatokat tegyen öreg anyjának, bort töltve, kenyeret szegve neki, vagy gyümölcsöt választva számára. Mig ily gyöngéden szorgoskodott, kék szeme ragyogott és szőke teintje rózsásabb volt, mint máskor. Vidám mosolygás lebegett ajkán, melytől jobbra egy gödrike volt. Csak elégedett napjaiban lehetett ilyen. Anyja boldogan nézte vidám arczát. Első pillantásra föl szokta ismerni, mikor megy az ő Julietteje valahova kelletlenül és mikor fog mulatni kedve szerint. Az ilyen mulatságot ugy fogta föl, hogy leánya visszavágyódik a világba, és talán ujra férjhez megy. Ez a gondolat vigasztalta őt, mert sejtette, hogy nem sokára magára kell hagyni gyermekét. Egynéhány perczig hallgatott, aztán megszólalt a süketek tiszta, vékony hangján, füléhez tartva kissé reszkető kezét, hogy jobban meghallja a választ:

- Szinte féltékeny kezdek lenni arra a Gabriellere, mikor látom, hogy mily örömest mégy hozzá. Kik lesznek még ott?

- Csak igen kevesen, felelt Tillièresné, érezve, hogy elpirul. Candaleék rendes vadásztársasága. Gabrielle azért hivott meg, hogy ne legyen egyedül a férfiak közt...

- Lám, pedig épp ennek a házaspárnak a példája riaszt el attól, hogy férjhez menj, szólt Nançayné fejét rázva, aztán busan folytatta: Szegény asszonyka, nincsenek gyermekei és még sem csügged el soha!

- Valóban nem csügged, mondá Juliette, és szeme elsötétedett egy pillanatra, mikor a barátnője sorsán rágódó titkos szerencsétlenségre gondolt. Louis de Candalenak még legénykorában viszonya volt bizonyos Bernardnéval, egy gazdag iparos feleségével és egy fiuk lett. Miután megházasodott, csakhamar szinte nyiltan folytatta ezt a viszonyt. A grófné büszke lemondással türte a dolgot; s ennek a magyarázata egyszerü: az egész vagyon az övé volt, és a nemes asszony nem akarta, hogy a Candale-család utolsó sarja tőle, a megsértett feleségtől kikoldult életjáradékból legyen kénytelen élni. Aztán mindig remélte, hogy neki is lesz fia, ki azt a nevet viseli, mely iránt ő a legromantikusabb tisztelettel viseltetik. Meg, bár mint legyen is, szerette a férjét. Tillièresné ismerte ezt a szomorú történetet, mert Gabrielle elmondta neki: és résztvett barátnője keserüségében. És most, anyja mondását kiegészitve, igy folytatta:

- Én nem hiszem, hogy valaha ily türelmes tudnék lenni.

- Ej, szólt Nançayné, minek is juttattam eszedbe ezeket a szomoru dolgokat. Nem szeretlek, mikor ilyen komor vagy. Mosolyogj még egy kicsit, mielőtt elmennél, és légy vidám, mint az imént. Oly boldog voltam! Fél éve nem láttam ilyennek a szemedet.

»Hogy szeret engem az én kedves mamám!« gondolta Juliette egy negyed óra mulva, mig kocsija a rue de Tilsitt felé, Candaleékhez robogott. »Hogy ismeri a szememet és hogy tud olvasni belőle! És csakugyan igaz, hogy ugy örülök ennek az ebédnek, mint egy gyermek. Vajjon miért?«

Bizony miért? - Ez a kérdés nem jutott eszébe sem akkor, mikor barátnőjével beszélt, sem mikor a levelet irta Henry de Poyannenak; de most, anyja megjegyzése után, egyszerre föltámadt benne, mikor a hintó szögletében ült. Az asszonyok mindig a kocsiban szoktak legmélyebben elmélkedni, mert ott érzik magukat legjobban elszigeteltnek a körülöttük forrongó világtól. Tiz percz, - a rue Matignontól a rue de Tilsittig, tiz percz, - gyakran elég volt Tillièresnének, hogy apróra analizálja egy-egy este apró eseményeit. Most azonban hosszú órákra lett volna szüksége, hogy elemezze azt a munkát, mely fejében véghez ment, mióta Gabriellelel beszélt; és bár ez a hallgatag asszony igen tisztán szokott belelátni önmagába, most okvetetlen csalódnia kellett az agyában történtek természetét illetőleg.

A kiváncsiság kis magva, melyet a Casal név vetett belé, hogy ugy mondjam: csirázni kezdett ábrándozásában. Egész délután türte, hogy gépies teendői között folyton rá gondoljon és vigyázatlanul elfogadta a képeket, a melyek e név körül lebegtek. Megjelent előtte Corcieuxné és olyan volt, mint a minőnek Casallal való szakitása után látta: összezuzott a bánattól és fölismerhetetlenségig megváltozott. Minden női szivben van bizonyos mennyiségü érdeklődés ama férfiak iránt, a kik ily halálos szerelmessé tudtak tenni egy asszonyt. Ez a homályos érdeklődés már akkor megmozdult Tillièresnében, mikor oly végtelen megsajnálta az elhagyott nőt és eltöprengett magában: »Vajjon mi köti ez emberhez azt a teremtést egész az elbecstelenedésig?...« Tillièresnében segitett fölgerjeszteni ezt a különös kiváncsiságot Casal csábitó ereje is, melylyel a hivatásos nőhóditók szoktak a becsületes asszonyokra hatni. Juliette egészen erkölcsi okokból folytatott szerelmi viszonyt és megőrizte a becsületes nő minden finomságát még e ferde helyzetben is, melyet különben ő és Poyanne házasságnak szoktak tekinteni. Igen sokszor volt már szó a Don Juanok e, ha szabad igy mondani, előre vetett igézetéről, melylyel az Elvirákat elbüvölik, hogy Molière halhatatlan szimbolumát emlitsük. Ez mind mostanig megoldatlan probléma. Némelyek asszonyi mását látják benne annak a férfiui bolondságnak, melyet egy embergyűlölő humorista redemptorizmus-nak nevezett: a vágyódás, szerelem által váltani meg a czédákat. Mások puszta hiuságnak ismerik föl. Mikor a becsületes nő imádójává tett egy ilyen zabolátlant, vajjon nem kevélykedik-e abban, hogy elhóditotta számtalan másoktól és pedig olyanoktól, a kiket, mint erényes lélek, kimondhatatlanul gyülöl. Talán megleljük e rejtvény megfejtését, ha elhiszszük, hogy a szív megtelésének van törvénye. Bizonyos rendbeli impreszsziókat csak korlátolt mennyiségben tudunk befogadni. Ha ez a mennyiség betelt, nem birunk többé azonos impressziókat befogadni és ellenállhatatlan vágy támad bennünk ellenkező impressziók után. Ezt az elméletet megerősiti egy bizonyság: a becsületes asszonyok a nőcsábitókhoz csak harmincz éves korukban szoktak vonzódni, miután az erényes élet részesitette őket valamennyi, kissé hideg áldásában. Mikor Tillièresné a háboru után Párisba érkezett és fájdalomtól, büszkeségtől mámoros fiatal özvegy volt, bizonynyal antipatiát érzett volna ez iránt a Casal iránt, a ki most már órák óta, perczről-perczre jobban érdekelte. Gondolatainak zürzavarában, a nélkül, hogy sejtette volna, »kristályosodott meg« ez ember számára, hogy ezt a Beyle révén divatossá lett elmés kifejezést használjam. Azt hitte, hogy őszinte, mikor igy felel a miértre, melyet bátran fölvetett: »Kiváncsi vagyok megismerni valakit, a kire Gabrielle, rossz hirneve mellett is, sokat ad, ez az egész...« Aztán érezvén, hogy e találkozás után való titkos vágyódásban mégis van valami, a mi beteges, igy igazolta magát: »Meg hát persze a tiltott gyümölcs is.« Ezt a vágyódást, akár beteges volt, akár nem, nem vehette volna észre a legfinomabb megfigyelő sem, mikor Tillièresné kiszállt kocsijából a Candale-palota udvarán. Hangja oly nyugodt és határozott volt, mikor azt mondta a kocsisnak: »Háromnegyed tizenegykor«, és rejtelmes arcza oly békés, oly ártatlan, mikor belépett a csarnokba, a hol már mind együtt voltak a vendégek; mikor pedig bemutatták neki azt az embert, a ki miatt elfogadta a meghivást, alig látszott, hogy észreveszi az ismeretlent. Casal is hasonló egykedvüséggel hajlott meg, elannyira, hogy Gabrielle, ki a szeme szegletéből leste őket, barátnője hidegségének okát Poyanne prédikácziójában kereste. Majd Juliettehez ment és súgva kérdezte tőle:

- Nos, mit szólsz hozzá?

- Semmit, felelte Tillièresné mosolyogva. Szép fiú, a milyen akárhány van.

- Lám, előre megmondtam, hogy nem a te genreod, szólt Candalené. Tudd meg különben, hogy az asztalnál melléd ültettem. Ha nem akarod, még van idő megváltoztatni.

- Minek? válaszolt Juliette, bájosan rázva fejét.

Gabrielle nem unszolta tovább, de ez a szertelen közönyösség nem látszott előtte természetesnek s nem csalódott. Igen jó barátnők voltak ők ketten. De a nők és a férfiak barátsága között az a különbség, hogy a férfiak barátsága föltétlen őszinteség nélkül lehetetlen, mig a nőké igenis lehetséges. Egy barátnő soha se hiszi azt egészen, a mit barátnője mond; mindazáltal ez a folytonos kölcsönös gyanakvás nem akadályozza meg őket abban, hogy egymást nagyon ne szeressék. Tillièresnére, mióta ismét társaságba járt, valóban egy férfi sem tett oly nagy hatást, mint Corcieuxné volt kedvese, ki az első pillantásra egész valóját megrenditette. A rendkivül nagy várakozás mintegy felajzotta lelkének összes hurjait és szokatlan élénkséggel volt érezendő vagy a csalódás bánatát, vagy az örömet, találkozván azzal az emberrel, a kit egész kiváncsisága környékez. Casal külseje pedig olyan volt, hogy erősen hathatott minden csak némileg is regényes lélekre, az elmének ilyen előleges munkája nélkül is.

Ebben a fiatal emberben teljesen megtestesült hirének és személyének ama rejtelmes ellentéte, melyről Candalené annyit beszélt, hogy Juliette végre szinte megzavarodott tőle. Éppenséggel nem volt az a »szép fiú, a milyen akárhány van«, a kiről Tillièresné hipokrita fitymálással szólt; és nem is hasonlított ahhoz a kellemetlen alakhoz, a kit egyszer látott, a mint mogorva arczátlansággal könyökölt a klub-páholy bársonyos párkányára. Minden arcznak megvan a maga delelő kora, az az idő, mikor kifejezésük egész ereje nyilatkozik meg bennük. Némely izmos és epés embereknek, mint a milyen ez is volt, ez az időszaka összeesik a második ifjúsággal. Casal harminczhét éves volt. A gyönyörüségek hajhászása, mely kimeriti a limfatikusokat, gutaütésig viszi a vérmeseket, megbomlasztja az idegeseket: a nap és az éjszaka e sokféle fáradalmai ezt az embert megfinomitották, mintegy spiritualizálták. E fáradalmak oly nyomokat hagytak arczán, melyek megtévesztették a gondolatot, azt a hitet keltve, hogy benső, nemes bánat bélyegei. Arczának szine az az egyenletes, meleg sápadtság volt, mely vele születik az emberrel, és a melyet nem birnak megváltoztatni sem a kártyaasztal mellett átvirasztott éjszakák, sem a vadászaton töltött napok maró szélvészei. Rövidre nyirt és még igen fekete haja öt zegzugban nőtte be széles homlokát; a választék a halánték felé már meglehetősen szélesbedett. Homlokán ábrándozás ült, pilláinak redőiben szomorúság, világoszöld, szinte szürke szemében mélyreható gondolat lappangott. Az orr egyenes, az áll erős volt, az arcz kissé beesett; a száj érzékiségét gesztenyeszinű, csaknem szőke bajusz födte el. Casal indiai utját használta föl ürügyül, hogy megmásitsa hajviseletét és levágassa szakállát, melybe már egypár ezüst szál vegyült. Igy simává lett arczán egy kissé keserü vonás jelent meg, mely rávallott a kiábrándult emberre, a ki világéletében már annyi dolgon mosolygott undorodva. Öregség és fiatalság, energia és bágyadtság egyesültek benne. De semmi közönségességet nem lehetett róla föltenni. Hihetetlennek látszott, hogy ez az arcz egy hivatásos viveuré; bár az erejében is karcsu test folytonos gyakorlásra vallott. Casal, ki természetesen magas és erős ember volt, kora ifjusága óta mindennap üzött valami sportot; vívott, labdázott, öklözött, lovagolt, vadászott, vitorlázott. Kissé nagyon is gondos öltözködése igazi divatkirályra vallott, holott ő voltakép nem igen törődött vele. A megszokott eleganczia annyira áthatotta egész valóját, mintha igy született volna, mintha a természet igy alkotta volna meg egy előkelő állatnak, hogy igy öltözködjék, igy éljen és ne másképp. Férfias és csinos volt egyszerre, és ereje mellett kissé nőies is, a mi Tillièresnének azonnal megmagyarázta, hogy ez az ember a szeszélyek és frivolságok világában miért tudott annyi, szinte tragikus szerelmet kelteni; és miért haragusznak rá a férfiak, Poyannenal egyetemben, oly nagyon. Azok a nők, a kik bennünket férfiakat jobban ismernek, sem mint sejtjük, igen jól tudják, hogy közöttünk féltékenységgel határos irigységet támaszt, ha valakinek szerencséje van az asszonyok körül. Casalnak már csak a külseje is állandó megalázódást rótt a körülötte levőkre. És a férfiak hiuságai között, hogy egyebet ne emlitsünk, a testi hiuság egyike a legszenvedélyesebbeknek és a legerősebbeknek.

- Az bizonyos, hogy nem olyan, mint mások.

Tillièresné elméjében egy negyed óra mulva ez a kis mondat fordult meg és a gondolatok egész uj forrongásának csirája volt meg benne. Mindez pedig annak a vizsgálatnak volt eredménye, melyben még a legszórakozottabb nők is igazi művészek, és először látván bennünket, egy pillantással megismernek. Mi még azt hiszszük, hogy ránk se néztek; holott ők már tudják, hogy milyen a szemünk, fogunk, kezünk, hajunk, mozdulatunk, mik az apró rossz szokásaink, minő a vérmérsékletünk és a nevelésünk. Mikor jelentették, hogy tálalva van, Candale Juliettenek ajánlotta karját, hogy fölvezesse az elsőemeleti ebédlőbe, mely a kisebb társaságok számára volt föntartva. Bár ez a kis terem csak arra rendeződött be, hogy a legbizalmasabb társaságoknak szolgáljon, valami mégis kifejezte benne a grófné egész karakterét, melyet a faubourg Saint-Germain champs-elyséesi osztályának lehetne nevezni. Vagyis Candalené nem tartozott a rue Saint-Guillaume környékének durczáskodó lakói közé, mert a legősibb nemességgel egyesitette a legujabb »chic«-et és elegancziát; mindazáltal lehetetlen volt őt összetéveszteni a pusztán gazdag asszonyokkal. Például ez ebédlőben kifeszittette ama tiz, még mindig ép kárpitok egyikét, melyet Alba herczeg ajándékozott az öreg Candale tábornagynak, mikor titkos követségben járt nála. Ez annyira modern és mégis a szörnyü mult emlékeivel teli palotában nem volt egy zug, mely ne vallott volna arra a különös kultuszra, melylyel e fiatal asszony véres emlékü őséhez vonzódott. Ez az erdőn át vonuló, lándzsás landsknechteket ábrázoló brugesi kárpit, ebben a szűk szobában, a hirneves ajándékozóra emlékeztető aláirásával, igen erős nemesi büszkeségre mutatott. De az olyan nők, mint Gabrielle, kik épp ugy csillogni akarnak, mint pénzvilágbeli vetélytársaik, de azért mégis szeretik magukat megkülönböztetni: szivesen kevélykednek nemességükben ugy, mintha az csak tegnapi keletü volna. Ez a régi és az uj Francziaország között száz év óta folyó harcz egyik formája. Candalené oly fitogtatva szokta emlegetni származását, mintha nem is volna igazi Candale, ki unokabátyjához ment férjhez; ez azonban nem akadályozza meg őt abban, hogy ne ültesse asztalához, mint ez este - testvére, Arcole herczegné, Bonaparte egyik tábornagya unokájának felesége mellé, - egy hires bécsi bankár unokáját, Alfred Mosé urat. Igaz, hogy a Mosék már két nemzedék óta keresztények. A többi három vendég között voltakép csak egy volt, a ki, ha nem is fény, de ősiség dolgában vetekedhetett a Candale családdal: Prosny vicomte. Artelles bárósága már Lajos Fülöp idejében keletkezett, mig Casal egy III. Napoleon korabeli, vasutakból meggazdagodott szenátor fia volt. Ily következetlen az olyan kor, melyben a legmerevebb kevélység összeütközik a szokások leküzdhetetlen szükségeivel. Louis de Candale igen kedvelte a nagy vadászatokat és bármily nagy is volt felesége vagyona, hogy kielégithesse ezt a kétség kivül öröklött kedvtelését, kénytelen volt egynéhány kitünő vadászt a klub-tagok közül is társul fogadni. Igy lett a pontsur-yonnei vadászterület egyik főbérlője, Mosé, Candale s ennélfogva Candalené barátja. Mosénak egyetlen foglalkozása az elegáns élet volt és tiz évi ügyes fondorkodás után végre sikerült neki bejutni a Jockey-klubba. A grófné sokkal keresztényebb, sokkal értelmesebb és sokkal igazságosabb volt, semhogy antiszemita lehessen. Mindazáltal annyira nem szenvedhette az idegeneket, hogy szinte alig engedte házába lépni ellenségét, a brüsszeli Hurtrel-családból származó Bernardnét; és hogy mégis bizalmasai között türte Mosét, ezt a kis következetlenségét ügyes fordulatokkal védte meg, erősen hangoztatva, hogy ez csak kivétel. Dicsérte a gróf pajtását, hogy mily diszkrét, kitünő modoru és jótékony ember. És Mosé megérdemelte ezt a dicséretet, mert ez a szőke, kopasz, negyvenöt éves, éles tekintetü, keskeny, vértelen arczu ember nagy mértékben tudott alkalmazkodni a körülményekhez, a mivel különben minden sikerét kivivta az az erős faj, melynek - hiába keresztelkedett meg - tipusát viselte. Kifogástalanul játszotta gentlemani szerepét. De vajjon, ha egy bölcs akad e vendégek között, nem veszi-e észre, hogy mily nagy csufolódó a sors, mikor itt látja a történet legüldözöttebb népének e sarjadékát az alatt a kárpit alatt ülve, melyet egy dühös üldöző ajándékozott egy másik üldözőnek? És ez a bölcs vajjon nem láthat-e nagy iróniát abban is, hogy Arcolené angol ezüstneműt forgat egy teljesen angolos teritékü asztal mellett, holott az első Arcole herczeg arról volt hires, hogy kimondhatatlanul gyülölte a brit népet és provokáló levelet intézett Hudson-Lowehoz. Csakhogy a bölcsek nem igen járnak társaságba, vagy ha járnak is, filozófiájuk csakhamar snobizmusba sülyed. Ilyen képtelen ellenmondások támadnak mindenkor, ha csak öt-hat ember kerül is össze. Legokosabb nem kutatni a dolgokat jobban, mint ők maguk. A levesben levő spárgát evő Mosé meglepődött volna, ha megmondják neki, hogy az öreg Candale alkalmasint kész lett volna őt sajátkezűleg megégetni; és hogy megdöbbent volna Artelles, ki szomszédnőjének, a grófnénak szolgált, ha eszébe juttatják, hogy szépapja talyigát tolt a beaucei mezőkön; - és hogy elképedt volna Candalené, ha tudtára adják, hogy nem egészen járt el becsületes asszonyhoz méltón, mikor Juliette mellé ültette Casalt; - és hogyan elcsodálkozott volna Juliette, ha figyelmeztetik, hogy szomszédja iránt való, egyre föltünőbb közönyében, nőttön-növő érdeklődés lappang. A társaságban három ember volt, a ki nem tartott semmi meglepetéstől: Prosny, ki már az első fogás után szakértő gyönyörüséggel engedte magát át az emésztés élvezetének; Candale, ki gourmand létére megvigasztalódott azon való szomorúságában, hogy legkedvesebb szeretőjét nem hivhatta meg saját asztalához; és Casal, ki sokkal többet hányatódott már világéletében, semhogy meg tudjon ütközni valamin.

Az ebéd természetesen azzal kezdődött, hogy meghányták-vetették Candalené kis balesetét. Aztán, bár épp holt saison volt, dühös vadász létükre legdrágább kedvtellésükről beszéltek. A grófné balesete alkalmat adott arra, hogy mindenféle vadász-baleseteket tálaljanak föl, a miről a társalgás csakhamar áttért a vadászfegyverekre. A paraszt eredetre valló arczú Artelles épp ugy kedvelte a lövöldözést, mint Candale, csakhogy egész más módon. Mig a hajtók a fasorban leső vadászok elé kergették a vadat, ő szeretett elszakadni a társaságtól és egyedül barangolni végig az erdőt, a mezőt. Vadorzó lappangott benne, mig Louis grófnak csakis a nagy hajtóvadászat, az összekergetett vad és az ebek harminczadjára juttatott zsákmány volt gyönyörüsége. Legalább is századszor vitatkoztak azon, hogy melyik a különb a sport e két fajtája közül; aztán fölelevenitették az emlékezetes vadászatokat és ilyen formán folyt a beszélgetés:

- Emlékszik még, Artelles, mondá Prosny, mikor a nagyherczegekkel vadásztunk Croix-Saint-Josephben? Vajjon hány szárnyast lőttünk le aznap?

- Háromezeret, felelt Artelles, és képzeljék, milyen szerencsétlen ember vagyok én: kifogyott a nagyszemű puskaporom!

- Örüljön neki, szólt közbe Mosé, mert attól szétmegy a puska. A minap Taravalnál vadásztam a kis La Môlelal és Purdey-féle fegyverei mind tönkre mentek.

- Nagyszerű vadász ez a La Môle! kiáltott Candale.

- Hogy mondhat ilyent? szólt Prosny, legföljebb jó középszerű; hej, ha ismerné Strabanet!...

- Strabane! Strabane! mondá Artelles fejét rázva.

- Ah, ha ön is látta volna, kiáltott a másik, hogyan lőtt le egyszerre hat vörös foglyot: kettőt ültében, kettőt mikor fölugrott, kettőt pedig, mikor a madarak már elröppentek.

- Minden reggel a tükör előtt próbálja szünet nélkül vállhoz kapni a puskát; három fegyverrel, a melyet szolgái adnak sorra a kezébe, szólt Mosé.

- E szerint mindig két emberre van szüksége, a ki a három puskát viszi; és ez vadászat?... kiáltott Artelles.

- Mondja csak Candale, kérdé Prosny, ez még mindig az a Xeres, a melyet Desforgestől vett? Kitünő!

Arcolené e százszor hallott beszédeket azzal a nyugodt olasz némasággal hallgatta, melyet anyjától öröklött. Mig ő igen hasonló volt anyjához, Gabrielle csak igen keveset ütött rá. Juliette a háziasszonynak épp az asztalt ékesitő virágokért mondott bókokat. A középen, régi ezüst tartóban, fehér orgonavirágból, nagy sárga rózsákból és páfrányból kötött bokréta pompázott. Mályvaszinű, lila bársonyos virágu páfrányok is voltak, másik két kisebb, de nem kevésbbé remek mívű tartóban. S ezt a három bokrétát leszórt orosz ibolyák kötötték össze. Ezt a sötét virágágyat a fehér abrosz, az üvegnemű és a porczellán mint fényes szegély vette körül. A rózsaszin ernyős gyertyák az asztalt jobban világitották meg, mint a szoba többi részét, és láthatóvá tettek rajta minden részletet, a teritékek mellé tett kis ezüst vajastányéroktól a gyümölcsös tálakon levő, finoman czizelált kis figurákig. Oly eleganczia volt ez, a minőt nagy ritkán látni, még a legdusabb házakban is, mert az óriás vagyon mellett még százados arisztokrata hagyomány és a háziasszony páratlan jó izlése is kell hozzá. Mikor Tillièresné dicsérni kezdte a virágok és a műtárgyak csinos elrendezését, Casal föltekintett. Szőke szomszédnője azt mondta meg hangosan, a mit ő épp magában gondolt. Az ebéd kezdete óta alig vegyitett husz szót a vadászok társalgásába és azokba a szavakba, melyeket a két barátnő az asztalon át váltott. Megelégedett azzal is, hogy csak nézzen, mert a velük született finom érzékü emberek sohasem fásulnak el a szép iránt. Bár soha sem szokott beszélni se képekről, se műtárgyakról, elég éles művész-érzékre tett szert, sokat csevegve azzal az egynéhány hires képiróval, a kiket drága arczkép-megbizások keresése, egy-egy szerelmes nagyúri hölgy kedvtelése vagy a hiuság visz olykor, vesztükre, a clubman-ek életébe. Casal igy tanult meg látni; - egyszerű és mégis oly ritka dolog, hogy az összes vendégek között csak ő meg Tillièresné tudta élvezni a gyönyörü asztaldiszt. Sőt Casal észrevette még a három hölgy toilettejének harmóniáját is: a fakó aranyfürtü Candalené talpig vörösben volt; a meleg, bágyadt teintű, fekete hajú és világosbarna szemű Arcolené fehérben, a hamvasszőke, rózsaszin arczú Juliette pedig fekete csipkében. Casal a megjegyzés után, melyre föltekintett, figyelmesebben kezdte nézni szomszédnőjét, a mit a bemutatás óta nem tett.

Ez első perczben, mig az asszony egész valója remegett a kiváncsiságtól, Casal ugyanazt gondolta róla, a mit már egynéhányszor, mikor a szinházban messziről látta: hogy elég csinos, de szinte jelentéktelen nőcske. Azokkal az asszonyokkal, kikben több a finom báj, mint a szembeötlő szépség, gyakran megesik, hogy eleinte félreismerik őket. Hasonlók ők Francziaország középső részének ama kellemes vidékéhez, melyeken az utas gyorsan halad át, más tájak felé törekedve, de a melyek azoknak, a kik ismerik, mindig uj és uj okokat adnak a vonzódásra. Mikor Casal a jónevelésű csélcsap legények tisztelőn indiskrét vizsgáló pillantását vetette Tillièresnére, meglátta, hogy szomszédnőjének dereka igen karcsu és nyulánk, hogy válla, karja és nyaka tökéletes formáju, arczának vonásai pedig, bár kissé nagyon is filigránok, ideálisan finomak. Más ember mindjárt azt mondta volna: »De hisz ez igen csinos menyecske...« és tüstént udvarolni kezdett volna neki egy kicsit. Casal azonban, mihelyt fölébredt benne a megfigyelő, a külsőről rögtön áttért a karakter mély vizsgálatára. Folytonos mulatozása közben nem szokott le az elmélkedésről. A lelki fensőség, melyet egész valója lehelt, nem egészen volt hazudság. Elvek és pozitiv tehetség hiján, fő tulajdonsága volt a nagy itélő erő. Bár folyton potomságokkal foglalkozott, mégis megvolt az a kiváló tehetsége, hogy mindig a dolog velejéig hatott. Soha sem volt fölületes. Ha a klubba uj ember lépett, vidéki, amerikai, angol, orosz vagy argentinai, Casal egy-két nap mulva pontosan be tudott számolni, hogy ennek az idegennek mi van a hasában, - mint ezt a párisiak mondják, a kik az ismeretlenekkel olyan formán szeretnének eljárni, mint a kis leányok a bábukkal: mikor már eleget játszottak velük, ollóval fölvágják, hogy rögtön el is dobják. Ha egy-egy ismeretlen vivó jelent meg a porondon, Casal egy óra alatt csaknem oly gyökeresen kitanulta minden furfangját, mint Camille Prévost mester, a kivel annyira szeretett verekedni, épp csalhatatlan analizisa miatt. E tehetsége révén a lovakat csak ugy meg tudta becsülni, mint egy kupecz; az ebédeket pedig ugy megbirálta, akár egy szakács. Mikor egyszer a ma már föloszlott Fencing-clubban magára vállalta, hogy egy darabig fölügyel az asztalra, mindjárt második nap fölhivatta a főszakácsot és egyszerűen azt kérdezte tőle: »Miért használt maga ma tiz souval olcsóbb vajat, mint tegnap?...« S csakugyan nem csalódott. Ez az érzék és ez az értelem egyenlően éles volt kis és nagy dolgokban. Casal mindig meg tudta mondani, mi lesz egy uj darab, egy szinész vagy egy könyv jövendője. Kudarczot soha sem vallott, mert hallgatott, ha nem volt bizonyos valamiben. És soha sem koczkáztatott olyan semmitmondó véleményeket, a melyek a szalonok bel esprit-jeit gyülöletessé teszik az igazán értékes emberek előtt.

Ezek a tulajdonságok tesznek sokakat uralkodókká a társasélet egyformaságában és egyhanguságában; ezek révén lesznek diktátorokká némelyek, mig mások mindig csak a népség-katonaság soraiban maradnak. A moralista föl nem foghatja, hogy hogyan egyesülhet a megfigyelés biztossága, a józan ész szerénysége és a helyes itélet energiája olyan hiábavalóságokkal bibelődő emberekben, a kiknek sohasem jut eszébe, hogy valami hasznos vagy legalább komoly dolgot műveljenek. Az eszköz és a czél e különös ferde viszonyát vajjon veleszületett félénkség okozza-e, vagy csak bizonysága annak, hogy bölcs a nyelv, mely a corruptio latin szót használja, ezt a szót, melynek igazi értelme: törés. Hátha a gyönyörüségek korai és folytonos hajhászása apasztja ki belőlünk azt az erőt, mely ideált teremthetne? Bármi is volt ennek az oka, annyi bizonyos, hogy Casal életét hozzá nem méltó korhely czimborák társaságában töltötte el és elméjének legjavát olyan problémák megfejtésére pazarolta, mint a minő most merült föl, mikor Tillièresné magára vonta figyelmét: »Kicsoda voltaképpen ez a kis menyecske?« Pedig ez a nő, kit ő gondolatában tiszteletlenül kis menyecskének hivott, legalább méltó volt arra, hogy tanulmányozzák.

Ez a tanulmányozás akkor kezdődött, mikor a maître d’hôtel egy nagypecsétes cos-d’estournelivel csiklandozta meg a vendégek érzékeit. Raymond mindenekelőtt azt fedezte föl a fiatal asszonyban, hogy rendkivül izgatott. Észrevette ezt a gondolatok gyors szökelléséből, mikor Tillièresné Candalelal vagy a grófnéval beszélt, - mert folyton beszélt, nehogy szomszédjához kellessék szólnia; - elárulta ezt a mosolygásban is remegő ajka és pilláinak le-lezáródása, melylyel mintha ki akarta volna oltani szemének tüzét. Casal mindebből két dolgot következtetett. Az egyik az volt, hogy ez a puha pasztelkép, ez a halványszőke haj, ez az átlátszó bőr és világos azur szem egy igen élénk impressziójú és visszafojtott szenvedélyű nőé. A másik az, hogy ez az asszony a társaságban levők közül valaki iránt végtelenül érdeklődik. Egy pillanat alatt számot vetett az asztal körül ülő férfiakkal. Candale lenne ez a valaki? Nem, mert az asszony nagyon vigan beszél hozzá. Artelles? Ha ő lenne, azt már rég észre kellett volna venni; mert a báró nem töltené a hét négy estéjét az opera szinfalai között. Prosny? Ez a nagy gourmand már évek óta dicsekszik azzal, hogy neki nem telik gyönyörüsége semmi asszonyi állatban. Mosé? Nem lehet az sem, mert hiszen Arcolené, kinek ez az úr hónapok óta hivatalos udvarlója, nem vetett Tillièresnére oly jelentős pillantást, a minőt a féltékeny nők mindig szoktak, bármily okosak is legyenek. Tehát nem lehet más, mint ő maga, Casal. Raymond sok sikere mellett sem volt sem nagyon hiú, sem nagyon szerény; vagy talán épp a sikerek miatt nem volt egyik sem. Teljesen képesnek érezte magát arra, hogy egy asszonyban az első találkozásra szenvedélyt ébreszszen; inkább szenvedélyt, mint caprice-ot... De azt is tudta, hogy az ellenszenvvel határos nemtetszést is kelthet; sőt, józan eszének erős bizonyságául, még azt is lehetségesnek tartotta, hagy észre sem veszik. Mindez az asszonytól és a pillanattól függ. Vajjon mely válsággal küzdött most Tillièresné? Ezt a legbehatóbb megfigyelés sem tudta megmagyarázni Casalnak, ki e nőről mindmostanig csak véletlenül elejtett ilyes apró megjegyzéseket hallott:

- Tillièresné? Kedves, disztingvált, egyszerű asszony...

- Ugyan ne mondja kérem, mindig türhetetlen módon pose-ol...

Vagy:

- Mégis vannak becsületes asszonyok a világon. Például Tillièresné. Ki mondhatja rá, hogy szeretője van?... Senki!...

- Azért mert alattomos és jobban el tudja titkolni a dolgot, mint a többiek...

- Ha velem foglalkozik, fejezte be elmélkedését Casal, ugy kell tenni véle, mint a vívásban: megvárni, mig támad.

Valóban ez volt a legbölcsebb, mert Tillièresné már alkalmasint sok rosszat hallott róla. Casal igen jól tudta, hogy mint szoktak felőle vélekedni. Ezért tudta, hogy mihez kell folyamodnia. Minden férfi, a kinek szerencséje van a nők körül, ösztönszerűleg tapintatos és diskrét. Ugy kelt érdeklődést maga iránt, hogy félre vezeti az asszonyt. Tehát igyekezett megtagadni magát, elfojtva az elkényeztetett gonosz szokásait, melyek néha kitörtek belőle; úgy tett, mintha inkább hallgatni szeretne, mint beszélni és tartózkodó volt, mint egy régi módi követségi titkár. E viselkedés sikere csakhamar mutatkozott. Juliette, ki azt szerette volna, ha szomszédja közeledik hozzá, attól tartott, hogy az ebéd a nélkül ér véget, hogy ő megtudta volna, mi lakik voltaképp ez emberben, a ki iránt - maga is érezte - mód nélkül vonzódik. Ezért ő intézett hozzá hirtelen egy kérdést, melynek az volt a czélja, hogy végre megoldódjék ez a néma nyelv.

- Már akár hiszik, akár nem, mondá Prosny, kinek a bor felköltötte a képtelen mesék iránt való természetes hajlandóságát, de én Normandiában láttam egy vadorzót, a kinek nem volt keze és mégis vadászott. Igenis, uraim! Kis fia megtöltötte a puskát és letette a kőre; az én emberem meg lőtt... a lábával!... És tessék elhinni, csak úgy lepuffantotta a tengerinyulat, mint akárki...

Mikor az egész társaság lehurrogatta ezt a lehetetlen anekdotát, melyet a sovány, vörösképü normand Prosny váltig erősitgetett, Tillièresné Casalhoz fordult és kissé zavartan igy szólt:

- Hát ön nem tud olyan rendkivüli históriákat, mint ezek az urak?

- A vadásztörténetek nincsenek valami nagy számmal és hamar kifogy belőlük az ember, szólt Casal mosolyogva. De azt, a melyet most Prosny föltálalt, nem ismertem s azt mondom, hogy egy kicsit átlépi a megengedhetőség határát... De mégis meg kell bocsátani a vadászok füllentéseit, mert csakis az ő kedvtellésük az igazi, egészséges és természetes élet a mai czivilizált emberek csinált és hamisitott létezésében.

- Megvallom, mondá Juliette, nem értem, mi egészséges és természetes van abban, mikor heten-nyolczan az erdő szélére állanak, egy-két lépésről halomra lődözni a szegény nyulakat és fáczánokat a kiket nem is maguk riasztottak föl.

- Ez a vadászatnak csak egyik fajtája, mondá Casal, és csupán kezdet... Az ember később nagyobb vadra vágyik és voltak pajtásaim - igaz, nem sokan! - a kik ezen kezdték s azon végezték, hogy Indiában tigrist, Afrikában bölényt, Turkesztánban muflont vadásztak. Hiszi-e a marquisné, hogy volt három barátom, a ki elment Kina határára, hogy fölkeresse és meglőjje azt az állatot, melyet Marco Polo, az utazó, ovis poli néven emlegetett?

- Ön is vett részt ilyen nagy vadászatokban? kérdé Tillièresné.

- Egynéhányban, a könnyebbjéből, felelt Casal. Elmenteni Indiába és lelőttem egypár tigrist, mint az már rendes. De az utazásnak óriás impressziói élnek bennem... Ha az ember már igen sok virradatot látott a klub ablakából, leirhatatlan módon átváltozik, mikor más reggeleket lát az elefánt hátáról, átgázolva a nagy folyókon, melyek rózsaszinben ragyognak a lángoló ég fényétől. A tájkép érdekességét egy kis veszély is növeli; nem mondom, hogy nem unnám el, ha igen soká tartana, de mégis gyönyörü az, és higyje meg, hogy ilyenkor az ember a klubéletet és a léha mulatságokat igen nyomorultnak itéli...

- Ugy hát miért ragaszkodik hozzá mégis? kérdé Juliette.

De azt a kis borzongást, melyet a férfi személyes bátorsága minden nőben kelt, oly élénken érezte Casal e szavaira, hogy egy pillanatig nem ügyelt magára. Saját fölkiáltása meglepte, s egy kicsit elpiritotta. Érezte, hogy kelleténél bizalmasabb volt, és attól tartott, hogy szomszédja mindjárt föl fogja használni az alkalmat, hogy ő is bizalmaskodjék vele. Casal azonban ravasz ember létére csak vidám bonhomiával rázta meg a fejét:

- Én már csak ugy vagyok ezzel, mint azok az asszonyok, a kik rosszul mentek férjhez. Nem lehet a dolgot jóvá tenni. Az ember husz éves korában keresi a mulatságot, vagy a mit ugy hivnak, mert fiatal; ötven esztendős korában pedig folytatja, mert már nem fiatal... S a vége egy haszontalan, eltévesztett élet. De ha tudjuk...

Mig igy beszélt, nevetett az ő gyermekes kaczagásával, mely egyik kedvessége volt. Mindig nevetséges, ha az olyan gazdag, ünnepelt, független ember, mint Casal, azt mondja, hogy elhibázta életét. Kaczaja azonban megóvta e nevetségességtől, melyet az asszonyok különben sem vesznek észre. Még a legokosabbak is, ha ugyan van szivük, hajlandók hinni a férfinak, a ki az elfecsérlett élet komédiáját játsza előttük. Minden nőben megvan az a titkos regényesség, hogy szeretnek vigasztalni. Különben Casal nem hazudott, mikor elitélte életmódját, melylyel csakugyan nem szakithatott. Ő is tele volt megszokott érzésekkel. Mind a ketten elhallgattak egy perczre, s e szünet alatt a tapintat ellen oly vétség történt, melyet a párisi nyelv meglehetős kimagyarázhatatlan szóval gaffenak nevez. Az ebéd vége felé jártak. Ez a szokott időpont, mikor a társalgás hevében és az egy-két pohár bor révén a pajkosságok szinte kikerülhetetlenek. Artelles báró Corxieuxnéról kezdett beszélni, a kiről az összes jelenlevők tudták, hogy a Casal kedvese volt. Nem mondott róla semmi nagyon rosszat, de a mit mondott is elég volt, hogy a fiatal embert kissé ferde helyzetbe juttassa.

- Micsoda badar gondolata támadt annak a szegény Paulinenak, szólt a báró, hogy egyszerre szőkére fesse a haját? Hát nincs egy jó barátnője, a ki megmondja neki, hogy igy tiz évvel idősebbnek látszik; pedig most már ott jár, hogy ne legyen szüksége fölösleges tiz évre, de még ötre sem...

- Igy tett az öreg Bonnivet is, a kit a grófné bizonyosan sokszor látott, mondá a politikus Mosé, Gabrielle de Candalehez fordulva, hogy másfelé terelje a társalgást; tudja, hogy festette magát?

- Inkább is pomádézta, mondá Candale.

- Maszatolta, mondá Arcolené.

- Szóval, folytatta Mosé, akár festette, akár pomádézta, akár maszatolta magát, titkolta a dolgot a világ előtt, még a fodrásza előtt is, a ki aztán oly komikus hangon mondta nekem: »Ha csak szólni mernék neki, én olyan jól meg tudnám festeni a haját!« Egyszer Bonnivet megbetegedett. A kezét sem tudta mozditani a csúztól. Meglátogattam: - ősz volt, mint a galamb. És képzeljék, mi volt az első szava: »Látja, Mosé, mennyit szenvedtem; egész beleőszültem.«

- Ez azonban nem változtat azon, hogy Corcieuxné okosan tenné, ha békével maradna, folytatta Artelles, a ki, mint minden gaffeur, makacsul ragaszkodott gondolatához. Ugyan hány éves lehet most az a hölgy? Önnek tudnia kellene, Casal?...

A vigyázatlan fecsegő alig ejtette ki e szavakat, már is megérezte, hogy mily indiskrét volt; hirtelen elhallgatott és biborpiros lett. Az asztal körül pedig mély csend keletkezett. Mindez még kényesebbé tette Casal helyzetét. Se nem bánthatta, se nem védhette egykori barátnőjét. Természetes, egyszerű hangon igy szólt:

- Corcieuxné? Mikor a mult héten az operában köszöntem neki, igen szép asszony korában volt, Bonnivet pedig esett öreg ember volt, bár azt szokta mondani nagy fontosan: »kor nincs, csak erő van...«

Mindnyájan nevettek; azzal másra tért át a beszéd. Casal, ki érezte, hogy igen tetszik szomszédnőjének, ügyelt arra, hogy a társalgás általános legyen, és ügyesen egynéhány anekdotát beszélt el japáni utazásából. Oly kedves és oly elmés volt, hogy asztalbontás után a grófné gonoszul mondá neki:

- Ön költségbe verte magát barátnőm kedvéért, de ne féljen, tetszett neki. És most menjen békén dohányozni... Vagy igaz, hiszen ön nem dohányzik. De azért mégis csak menjen, ismerem önt, egy kicsit szabadabban akar beszélgetni az urakkal és vágyik már egy kis pálinka után is. Ne igyék sokat, és jöjjön hamar vissza hozzánk.

A fiatal ember mosolyogva hajlott meg. De mikor egy óra mulva a férfiak visszatértek a dohányzóból, Candalené hiába kereste közöttük Casal férfias és elmés arczát. Raymond elkövette azt a kaczérságot, hogy sikerével távozott. A háziasszony Juliettere pillantott, ki szintén észrevette a dolgot, és nem sejtvén, hogy figyelnek rá, összevonta szép szemöldökét. Mikor háromnegyed tizenegykor kocsija előállt, még mindig dolgozott benne ez a kis rosszkedv, melynek eloszlatására nem volt alkalmas a grófné csipős kérdése, mikor a bucsucsókot váltották:

- Ugy-e nem nagyon unatkoztál? Látod, hogy ez a Casal jobb a hirénél.

- De hiszen ez az ur nem is igen adott időt nekem arra, hogy megitéljem, szólt Juliette egy kissé erőltetett nevetéssel.

»Ugy látszik bántja, hogy Casal oly hamar távozott. Ügyetlen is volt az az ember«, gondolta magában Gabrielle, mikor barátnője elment.

Bármily eszes asszony is volt Candalené, mégis csalódott; mert Tillièresné, mig kocsija haza felé vitte, nem gondolt másra, mint arra az állitólag ügyetlenre, és szinte fájdalmas meglepetés érte, mikor az ajtót nyitó inas, köpönyegét lesegitve, igy szólt:

- Poyanne gróf ur várakozik ott bent.

Juliette végkép megfeledkezett róla.

III.

A másik.

Juliette semmit sem szeretett jobban, mint hosszasan csevegni a kandalló mellett, ezekben a félig-meddig tilos órákban. Annyira természete volt ez a kedvtellés, hogy nemcsak ezt az embert fogadta, a ki jogot formálhatott az ilyen bizalmas együttlétre, hanem legplátóibb hiveit is, minők Avançon, Félix Miraut, Jardes és Accragne voltak. Ezeket is mindig négyszemközt látta vendégül. Ez asszonyi óvatosság is volt: e magányos látogatások sokfélesége és ismétlődése megbénitotta a cselédség rossz nyelvét. Főkép a barátkozás e művészete tette feledhetetlenné e nőt ama kiváltságosak előtt, a kiket bizalmában részesitett. Tillièresné tudta, mily erősen hat Páris banális és hajszákkal teli életében a férfire a kis szalon bája, a hol a szokott órában egy fiatal, elegáns, okos teremtés várja, hogy hosszasan hallgassa őt; aztán vigasztalja vagy maga is tanácsot kérjen tőle oly módon, mintha egész életében nem érdekelné semmi más, csak is ezek a perczek, a melyeket ártatlan és egy kicsit rejtegetett bizalmasságban tölt el. A sziv ilyenkor nagyobb szabadsággal nyilatkozik meg. Titkolt vallomások jönnek az ajakra és Tillièresnével vele született, hogy szeresse e vallomásokat hallgatni. Megvolt benne az a gyöngédségre valló hajlandóság, mely ha pedantizmussá vagy hiúsággá fajul, megalkotja a hires emberek múzsáit és Egeriáit; ha pedig buzgósággá válik, a nagy vallásos nőket teremti meg. Juliette szeretett értelmi befolyást gyakorolni azokra, a kik iránt érdeklődött. A szerelem megkettőzte benne ezt a gyöngéd kedvtellést, mely Poyanne-nal való viszonyának legédesebb óráit szerezte meg. Hány estét töltött igy vonzódásuk első időszakában, mielőtt a gróf kedvesévé lett volna, hallgatva ez ember panaszait, hogy milyen nyomorult az élet!... Henry elmondta szomorú gyermekségét, melyet Besançonban töltött el, a Poyanne-palota sötét falai között. Anyja korán meghalt és atyjának kemény szigorusága megkeseritette egész ifjuságát. Elmondta, hogyan vette feleségül a leányt, a kit oly rég szeretett; aztán hogyan következett el a féltékenység, a szégyennel teli gyanakvás és végül a bizonyosság, hogy megcsalták. És hogyan csalták meg! Gyermekkori barátjával, a kit legjobban szeretett! Juliettenek rövidek voltak az éjféli órák, mikor jelenetről jelenetre, érzésről érzésre követte ezt a drámát. A két jóbarát párbaja, melyben mind a ketten megsebesültek, Poyannené szökése, a gróf kétségbeesése, majd uj életre támadása a kötelesség energiája által, mikor 1870-ben a doubsi csapatok kapitánya volt; végül a politikai pályára lépte, legelőször a bordeauxi nemzetgyülésen. És mikor a szánalom egészen odáig vitte e nőt, hogy megszeresse ez embert, majd egészen átengedje magát neki; mikor titkos felesége lett e boldogtalannak, hány est telt el ugy, hogy szerető hitves mohóságával hallgatta, mint folyt le e merész szónok napja; - fokozta önbizalmát a csüggedés pillanataiban, figyelmeztette a lappangó veszélyekre és meghatott rajongással tudott csodálkozni, mikor a konzervativ ügy e győzhetetlen atlétája elárulta neki - csakis neki - nagy terveit. De azért Juliette mindig csak nő maradt; akár beszélt, akár hallgatott, mindig az a gyöngédség sugárzott belőle, mely a pretenziónak árnyékát is kizárja. Pedig sohasem számitotta ki, hogy ilyen legyen; egyszerűen ez volt az ő természete. Mint némelyekben ösztönszerűleg megvan a zene, a képirás, a mehanika vagy a poézis iránt való érzék és izlés: ő benne a mások szive iránt való érzék és izlés élt; - gyönyörü tulajdonság, mert általa a legjótékonyabb, a legritkább könyörületességet lehet gyakorolni: a lélekbelit, - de egyszersmind veszedelmes is, mert határos a vétkes kiváncsisággal és csakhamar rávisz bennünket arra, hogy megalkudjunk a lelkiismerettel és a ferde helyzetek utvesztőjébe kerüljünk. Mikor a szenvedély kialvóban van, hogyan lehessen meg bennünk a nemes szakitáshoz szükséges őszinteség, kivált ha a szimpátia hatalma rabul ejtett és érezzük, hogy szenved az a teremtés, a kit már nem szeretünk többé szerelemmel. Lelkünkbe élesen vájódik bele a gondolat, hogy szenvedést okozunk neki és egész a hazugságig megyünk, csakhogy megkiméljük őt e szenvedésektől. Meghátrálunk a vallomás előtt, mely kevésbbé lett volna kegyetlen, ha rögtön, teljes nyerseségében teszszük meg. Meghosszabbitjuk a haldoklást, melynek oka mi vagyunk hitvány kedveskedésünkkel. Csalókká válunk, mert nagyon szeretünk. Különös iróniája a sziv ellentmondásainak, ama szivének, mely vétekké teszi legszebb erényeinket és rosszat tétet velünk, miután nagyon mélyen éreztünk!

Juliette e saját karakterének erőit és gyengeségeit illető reflexiókat nem formulázta meg olyan apró ötletekből, mint mikor például egy-egy barátjának határozott és fölöttébb kellemetlen »nemet« kellett volna mondania; bár nem egyszer tett magának szemrehányást: »Nagyon gyönge vagyok«, vagy »Miért nem voltam őszintébb?« De hát a karakterünkkel úgy vagyunk, mint az egészségünkkel. Soká kinlódunk, mielőtt megtudnók, hogy betegek vagyunk. Tillièresné eleinte nem tudta, hogy miért kellemetlenek neki olyan dolgok, a melyeknek egynéhány év előtt még örült; például az esti találkozások Poyannenal, mikor mind a ketten jó egynegyed óráig hallgattak; - vagy mikor kölcsönösen hiába erőlködtek beszélgetést kezdeni, - a mi mind arra vallott, hogy a mult és a jelen között rengeteg különbség van. Juliette mindig tudott holmi mellékes dolgokból ürügyet szerezni, hogy megmagyarázza magának e kellemetlen érzést, melyet hirtelen keletkezettnek hitt. Igy, mikor Candaleéktól visszatért, szinte fájdalmasan riadt föl álmodozásából az inas egyszerű mondására, hogy Poyanne ott van: ezt a kinos megdöbbenést tüstént attól való félelmének tulajdonitotta, hogy kedvesét megbántotta; annyival inkább, mert mig lesegitették róla a felöltőt, meglátta, hogy az előszoba sarkában a gróf szolgája áll. Megkérdezte ez embertől: mit akar?

- Várom a gróf ur beszédének a korrekturáját, hogy a nyomdába vigyem, felelt az inas.

- Igaz, ma beszélt, gondolta magában Juliette és haragudni fog rám, a mért ily későn jövök haza. Nem szoktattam arra, hogy ily kevés érdeklődést mutassak iránta.

Ez a látogatás azonban valósággal azért volt kellemetlen neki, mert még mindig szerette volna folytatni a kocsibeli magányos ábrándozást és szeretett volna szabadon gondolni Casalra. Oly mélyen hatott rá e találkozás. De hogyan fogadhatta volna el ezt zavara okául, mikor meg volt győződve, hogy Poyannet egész életében szeretni fogja! Ez a meggyőződés tette ballépését becsületessé. Hányszor és mily sokáig ringatjuk magunkat illuziókban, hogy mint fognak végződni érzelmeink!... S aztán elég egy óra, tönkre tenni ez illuziókat. Mint a hogy Juliettenek épp ez este kellett tapasztalnia.

- Ugy-e haragszik rám? mondá a XVI. Lajos korabeli kis szalonba lépve, melynek halavány szinei most még édesebbek voltak a kandallótűz és a lámpák elegyedett fényétől.

A gróf az iróasztal mellett ült, mely mellett Juliette irt neki ez nap délután. Mikor meglátta az érkezőt, gyorsan fölkelt, hogy megcsókolja kezét és a keskeny asztalt elözönlő papirosokra mutatva felelt:

- Haragudni? Látja, hogy nem is érhettem volna rá. Önre várva itt dolgoztam; ugy-e megbocsátja? Igen későn jöttünk ki a házból és nekem még ki kellett korrigálni beszédemet a hivatalos napló számára. Meghagytam Jeannak, hogy hozza ide a levonatokat és - folytatta jó kedvvel, mint az olyan ember, a ki lerótta robotját, - hála Istennek, már csaknem befejeztem... Megengedi?

Leülve, még egynéhány jelet irt a papiros szélére, aztán összeszedve a szétszórt lapokat, belecsusztatta egy már előre oda készitett nagy boritékba és maga ment ki átadni a csomagot az inasnak, ki az előszobában várt. Mindez alig tartott tiz perczig. Vajjon miért volt az, hogy Juliette, a ki barátja neheztelésétől tartva, igyekezett szeretetreméltó lenni, most szinte maga neheztelt meg, vagy legalább is meglepődött e nyugodt fogadtatás miatt? A dolgok rendjében elvégre is bocsánandó volt az a vétek, hogy egész este érdeklődött Casal iránt, szinte végkép megfeledkezve Poyanneról. A sziv rendjében azonban nem igy volt a dolog. Bár maga is csak homályosan sejtette, de azt ohajtotta volna, hogy kedvese kissé igaztalan rosszkedvvel fogadja őt, megszenvedtetve vele azt a hibát és alkalmat adva neki, hogy mindent jóvá tegyen kedves pajzánkodásaival. Lappangó bajának és Poyanne nyugalmának ellentéte valami hideg érzést keltett föl benne. Mióta szerelme veszendőben volt, gyakran úgy rémlett neki, hogy Henry nem oly gyöngéd többé iránta, mint a minő egykor régen. Ez a lehanyatló szenvedély első jele és legkülönösebb viszfénye; ki ne tudná azt: mi hányjuk szemére, még pedig egészen jóhiszeműleg, azoknak, a kiket már kevésbbé szeretünk, hogy nem szeretnek bennünket többé úgy, mint valamikor. Tillièresné sohasem érezte jobban, mint e pillanatban, hogy közötte és Poyanne között valami halott van. A kandallóhoz ülve, a tűz felé nyujtotta áttört selyemharisnyás lábát és a tükörből pillantásával kisérte a gróf minden legkisebb mozdulatát, a mint szerzői aprólékossággal tette meg az utolsó simitást a korrekturán. De vajjon miért merült föl rögtön ez asszony előtt egy másik kép, szinte kiszoritva kedvesét? Miért látta fél-halluczináczió világában azt az embert, a ki mellett ebédelt; a »szép Casalt«, mint Gabrielle hivta, - ezt az izmos és karcsú embert, kinek minden mozdulata erőre vall és a kinek arcza bágyadtságában is oly férfias? Az emlékezés e képe elmosódott és helyébe lépett a valóság. Juliette a tükörből ismét meglátta azt, a kié ő szabad akaratából és évek óta volt. És ez a másik ember az ellentét révén oly félszegnek, oly beteges satnyának tünt föl, hogy az összehasonlitás szinte elviselhetetlen rossz érzést keltett benne.

Henry de Poyanne negyvennégy éves, elég magas és nyulánk ember volt. Különben is gyöngének születvén, a parlamenti élet fáradalmai, melyek az ifjuságát megmérgező nagy bánatokra következtek, aláásták egészségét. Szűk válla kissé hajlott volt a sok ülve dolgozástól. Szőke haja szürkülni és ritkulni kezdett. Arczán az az ólomszinű árnyék mutatkozott, mely a vér renyheségére, gyomorbajokra és az ülő élettel járó petyhüdésre vall. De még mindig sok arisztokrataság volt szinte hústalan arczának vonásaiban és egész alakjában, melynek soványságát elárulta a frakk; csakhogy látszott rajta a természet szegénysége és az idő előtti kimerülés is. Kék, szép becsületes szemének pillantása és borotvált ajkának előkelő vonása még mindig nagyon tudott hatni. Elárulta mindazt, a mi e kitünő szónokban szomoru gyermeksége óta csak volt: a meleg érzést, a mély hitet, az akarat meggyőzhetetlen energiáját. Egy asszony csak saját legnemesebb tulajdonságai révén adhatta magát ez embernek; ékesszólásáért rajongva vagy szenvedélyesen vágyván bekötözni a sebeket, melyekből ez élet vérezett. Tillièresné is e két okból lett Poyanne kedvesévé. De a pusztán romantikára épitett viszonyoknak megvan a maguk veszedelme; s mikor a nő értelmi csodálatnak vagy érzelmi könyörületnek enged, mindig elérkezik az idő, mikor a csodálat csökken a megszokás révén, a könyörület pedig kielégülvén, elmulik. Az ilyen szerető asszony azután fölnyitja szemét. Remeg, a mért csalódott érzelmeinek természetét illetőleg, de már késő! Boldog az, a kiben ez a gondolat magában támad föl, minden idegen ok nélkül és a nélkül, hogy egy más férfiból kisugárzó varázs legyen a hirtelen kiábrándulás titkos oka. Bár Juliette világos szemében, mely mohón tapadt a tükörre, egy büszke lélek legkeserűbb bánata jelent meg, Henry de Poyanne nem vette észre, mikor hozzá közeledett, - épp annyira nem, mint a maître d’hôtel, a ki behozta az ezüst tálczát, melyen a teafőző, a sütemény, az égettboros palaczk és a jegesvizes kanna volt a poharak és csészék között.

- Ön oly sokat dolgozott; mondja, elkészitsem a grogját? szólt a fiatal asszony legkedvesebb kényeztető mosolygásával fordulva a gróf felé.

Vajjon hipokritának kell itélnünk az ilyen mosolygást? Czélja megkimélni az embert fölösleges gyötrelemtől, és azok, kiknek ajkán lebeg, vétkesnek hinnék magukat, ha elárulnák titkos keserűségüket. Nem tudják, mily útra lépnek abban az első perczben, mikor tekintetük és arczuk már kezd nem őszinte lenni, még akkor, mikor csak arról a csekélységről van szó, hogy szokott italával kinálják meg azt, a kit még mindig el akarnak bájolni.

- Kérem, felelt a gróf barátnője kérdésére; aztán nézni kezdte Juliettet, ki finom kezével forró vizet öntött egy aranyozott, czizelált tartóju orosz pohárba, aztán czukrot tört a kanállal. Imádatos volt, a mint ott ült a tálcza mellett; sohasem hasonlitott jobban, hajának sápadt aranyával, egy mult századbeli pasztellhez, mint most. A ruha-ujjból kilátszó szép kar, a fekete öltözet és a kandalló lángjától kissé megéledt rózsaszin arcz harmóniája, oly édesen kéjes volt, hogy a gróf szinte önkéntelenül közeledett hozzá:

- Mily szép ön ma este! És mily boldogság, hogy itt lehetek vele, kimenekülve a száraz, rideg politikából!

Mig igy beszélt, lehajlott, hogy egy csókot vegyen tőle; de Juliette kissé türelmetlen mozdulattal forditotta félre a fejét.

- Vigyázzon, mert oly ügyetlen, hogy majd végig öntöttem magamat ezzel a palaczkkal.

Csakugyan épp egy kanál rumot akart önteni a grogba, abban a pillanatban, mikor Poyanne a szék hátára könyökölt, hogy megcsókolja. Ez az egy-két szó csupa semmiség volt; és csak egy kis kaczér durczásság számba mehetett az a mozdulat is, melylyel arczát elrejtette, egyedül hajának finom selymét engedve érinteni a csóktól. A férfi azonban mégis rögtön visszahúzódott, mert az a kinos hatás érte, melyet a szerelmes érez, kinek szive nem dobban egyszerre a kedveséével. Juliette mozdulata potomság volt; de mikor a bájos kelletlenség e jelei egynéhány százszor ismétlődnek, a szerelmest végre iszonyú félelem fogja el: hogy nem tetszik többé; és ez a félelem kioltja a pillantás tüzét, összeszoritja a szivet és lezárja az édes szókat mondó ajkat. Ebben gyökerezett az a félreértés, mely mindjobban eltávolitotta egymástól e két teremtést. Juliette önkéntelenül engedelmeskedve szerelme csökkenésének, mely ösztönszerűleg oly régtől nyilatkozott meg benne, nagyon is sokszor utasitotta vissza ez ember kedveskedéseit, a kit aztán magában közönyösséggel vádolt. Most pedig csak folytatta az ital készitését, villahegyre szúrva egy czitromszeletet; aztán egy csöppet megizlelte a grogot:

- Látja, mondá szemrehányón, nagyon erős lett. És annak ön az oka. Most készithetek mást.

- Ugyan ne fáradjon, szólt Poyanne, ismét közeledni akarva.

- Most azonban ne moczczanjon többé és ne háborgassa az én főzögetésemet.

- Engedelmeskedem, mondá Poyanne; aztán a kandalló párkányára támaszkodva ismét nézte őt. Juliette azonban nem figyelte meg jobban e tekintetet, mint a férfi az imént az ő nézését, mikor a tükörből vizsgálta. Meg volt győződve, hogy puszta makranczosság, gyermekség volt, mikor a csók elől félreforditotta a fejét. Ez a gyermekség azonban éppen elegendő volt arra, hogy ez este elhallgattasson vele valamit. Reggel leveleket kapott, a melyekben azt irták neki, hogy okvetetlen szükséges Doubsba utaznia, mert a törvényhatósági bizottságba két uj tagot fognak választani. Ezt a két helyet okvetetlen el kell hóditani a politikai ellenfelektől, s ezt csakis az ő ékesszólása vívhatja ki. Poyanne sokkal komolyabban fogta föl pártvezérségét, semhogy elmulasztotta volna e kötelességét. Azzal a szándékkal ment Tillièresnéhez, hogy légyottot kér tőle, elutazása előtt istenhozzádot mondani; de most ez az egyszerű kis meghátrálás a csók elől lehetetlenné tette, hogy megvallja e kivánságát. A hóditó hősök, például Casal, mosolyogtak volna e szerelmes félénkségen, a mely látszólag arra vallott, hogy a gróf és Juliette között semmi bizalmasabb viszony nem lehet. Ez a félénkség azonban olyan, ha nem is gyakori, de nem ritka tünemény, mely megérdemli, hogy okaiban analizálják.

Némely emberekben, kiknek fiatalsága tiszta volt s a kiket később kegyetlen csalódás ért (Poyanne is ezek közé tartozott), önmaguk iránt való, szinte leküzdhetetlen bizalmatlanság támad; és ez a baj inkább nőies, mint férfias szeméremben nyilatkozik meg, mikor a szerelem fizikai valóságairól van szó. A szenvedély mindig szinte kinos aggodalommal egyetemben ébred föl bennük és ez az aggodalom könnyen csaknem türhetetlenné teszi előttük azokat a külső körülményeket, melyek a nő birásával járnak. A csélcsap ember persze teljességgel nem értheti meg ezt a szinte beteges gyöngédséget, melyet csak a házasság tud megszüntetni. Csupán a házasélet folytonos együttléte és nyilt bizalmassága kiméli meg a skrupulus e betegeit attól a nőttön-növő félelemtől, mely a légyott kérésével jár, és attól a lelki mardosástól, hogy mily bűnbe ejtik a kedves nőt, mikor a légyottot megkapták. Henry de Poyanne még évek mulva is szakadásig dobogó szivvel szokta kiejteni ezt a kis mondatot:

- Mikor jön el hozzánk?...

Ez a »hozzánk« szó azt a roppant gondos kis elrendezést rejtette, mely megóvta a félelemtől a legjobban rettegőket is. Juliette először Nançayban lett a Poyanneé; ama veszedelmes két heti egyedüllét közepett, melyet a minden gyanura képtelen öreg asszony gyöngéd felügyelete alatt töltöttek el. A fiatal özvegy engedett a lelkes részvét amaz ellenállhatatlan erejének, a melyet a nemes szivekben a szomoru titkok közlése támaszt. A nőben ilyenkor szinte őrült vágyódás él, eltörülni egy másik lélek szörnyen boldogtalan multját. A szánalom mámorában adta meg magát; oly ötlet volt ez, mely legtöbbször sohasem ismétlődik, hanemha a megszokás révén. Bármily ellentmondóknak látszanak e megfigyelés szavai: mentől könnyelműbb egy asszony, annál könnyebben tud ismét visszavonulni, ha egyszer megadta magát, Juliette azonban ugy fogta föl, hogy ez az áldozat lekötötte őt az egész életre. A dolog csakugyan áldozat volt és Poyanne, ki e viszonyt titkos házasságnak tekintette, azt akarta, hogy e szövetséget ne szennyezze be semmi parlagiság, a mi rendesen a bűnös szerelmekkel járó rettentő vezeklés szokott lenni. Passy egyik félreeső utczájában lakást fogadott s itt találkozott barátnőjével. Az ajtó olyan helyen volt, hogy még a házmester sem láthatta a ki- és bejárókat; tehát nem kellett félni a szemtelen, kiváncsi pillantásoktól. E lakást drága butorokkal rendezte be, hogy ha majd hivatalosan is egybekelnek valaha, e tárgyak helyet foglalhassanak családi házukban és hitvesi életükhöz a titkos szerelem szent emlékét fűzhessék. De valahányszor csak kedvesét várta e buvóhelyen, mindig remegett a gondolattól: hátha meglátja valaki Juliettet, mikor a kapu előtt loppal kiszáll a bérkocsiból. Tillièresné, mikor igy hozzá járogatott, nem szegett meg semmi esküt; hiszen szabad volt. Nem csalt meg bizó férjet, nem hanyagolt el gyermekeket; anyjának azonban mégis hazudnia kellett, mert élete oda volt forrva az öreg asszonyéhoz. És a gróf soha sem tudta magának megbocsátani, hogy ő az oka ennek a különben menthető hazugságnak. Bár mennyire is szerelmes volt e bájos arczba, e két kék szembe, mely feledtetni tudta boldogtalanságát, mégis bántotta a gondolat, hogy ő valami rossznak az oka. Ez a nyugtalan szerelmes folyton szenvedő érzékenységben leledzett, melynek mivoltát legjobban festi az, hogy Juliette és ő egy év óta alig találkoztak hatszor Passyban. Minden összekerült, különössé tenni e viszonyt. A gróf nem bocsátkozhatott magyarázatokba, mert rettegett mindentől, a mi sértő lehetne; a fiatal asszony viszont jóhiszeműleg azt hitte, hogy már kevésbbé szeretik. Igy válság nélkül kerültek a lejtőre, a honnan nincs visszatérés. E két teremtés rendkivülinek fog látszani mindazok előtt, a kiknek sok része volt vallomásokban és a kik tudják, hogy szerelmesek között mennyiféle jelentősége van a látszólag egyszerű szóknak. Poyanne nem gyanitotta, hogy Tillièresnével szemben való helyzete megalázó, ha már csak a nemi hiuság szempontjából is, mely csaknem minden férfi-szivben ott lappang. Fájt neki, hogy szerelmes és mégis mind jobban eltávolodik e nőtől. Szemére hányta magának, hogy ő, ki oly bátor volt a csatában és a parlamentben, e nő mellett ellenállhatatlan megindulás által bénul meg. És bár ez este lelkében potomságnak vélt apróságok támasztották a vihart és bár arczán nem látszott más, csupán egy kelletlen vonás, melyet Juliette a politikai herczehurczák nyomának hitt: nem volt bátorsága őszintén szólni. Lehet-e szavakba önteni a sziv szemrehányásait? A mely nő magától ki nem találja, megérti-e; és ha megérti, méltó-e rájuk? De különben is, hogyan mondhasson az ember mély, haldoklással teli panaszokat egy nőnek, a ki mosolygó ajka mellett gödrikével, egyik kezében rojtos kis asztalkendőt tart, a másikban pedig gőzölgő poharat, és igy szól:

- Most, remélem, izlése szerint lesz a grog... Szegény barátom, hogy össze van ön törve! Az ülés bizonyosan megint borzasztó volt. De mondja csak, mi birta rá, hogy beszéljen? Mert tegnap még habozott.

- Köszönöm!... szólt a gróf, miután félig kiüritette a poharat és letette a kandalló párkányára. Az birt a beszédre...

Juliette kérdése, mely ürügyet szolgáltatott neki, hogy egyébről szólhasson, mint gondolatairól, sokkal inkább könnyebbségére volt, sem hogy hosszasan ne felelt volna rá. Föl s alá kezdett sétálni a szobában, mint a szónokok szokták, kik beszédre készülnek, vagy elmondják, hogy mit beszéltek.

- Az birt a beszédre, ismételte, hogy pártomat megint az önzés vádjával illették. Soha sem fogom tiltakozás nélkül türni, hogy franczia gyülekezetben, melynek én is tagja vagyok, azt hirdessék, hogy nekünk monarhistáknak és keresztényeknek nincs jogunk aggódni a nép nyomorusága miatt... De Sauve meginterpellálta a minisztert a rettentő északi sztrájk és az utána következő elnyomás ügyében. Egy kormánypárti képviselő válaszolt és képzelheti, miket mondott az ancien régime-ről, - mintha azt a némi haladást, melylyel korunk dicsekszik, nem hozta volna meg gyorsabban és tartósabban egymaga az idő ereje is, a forradalom mészárlásai, a császárság öldöklései, 1848 és a commune nélkül is!... Csak is ezt mondtam meg nekik és kifejtettem régi tételemet, hogy épp mi tudnók megoldani a munkás-kérdést, mi, a kik az egyházra és a királyságra, az ország két nagy történelmi erejére támaszkodunk!... Bebizonyitottam nekik, hogy mi meg tudjuk mind azt valósitani, a mi lehetséges akár a legrosszabb fajtáju szoczialisták programmjában is van, - mindent megvalósitunk és aztán kormányzunk... De hiszen ön ismeri az én eszméimet. Ismét csak mellettük küzdöttem; a baloldalt fölháboritotta okaim meggyőző volta, barátaim lelkesedtek... Pedig hát mire való mindez?... Ah, a mai irók, a kik mesterségszerűen festik az emberi bánatot, nem tudnák leirni a szónok szomoruságát, a ki lelkéből lelkedzett elvet véd; és a kinek párthivei tapsolnak, mint egy művésznek, mint egy virtuóznak és szavaiból nem fakadhat soha egy cselekedet sem! A mai politikai élet, a jobbon is, a balon is, csupa fondorkodás a folyosókon, nyomorult csoport-csinálás és igy vesztik el Francziaországot! Ezt ma ismét megmondtam nekik, bár tudom, hogy hiába, hiába!...

Föl s alá járt, folyton e témákat bolygatva, melyek komolyságához nem méltók ezek a háboru óta divatos, üres fecsegésükkel undoritó parlamenti ülések... Juliette tudta, hogy hangjának lejtése soha sem hazudik. Tudta, mily buzgó meggyőződéssel vállalta el Poyanne az ügyet, mely fölött majd a jövendő fog végleg itélni; és mily törhetetlen reménynyel akarja véghez vinni azt, a mit a század elmulasztott: az ősi jogra és a modern problémák alapjára épitett monarhiában egyesiteni a két Francziaországot. Tillièresné valamikor mélyen érdeklődött ez államférfiú ábrándjai iránt, a kiről érezte, hogy őszinte, a kiről tudta, hogy nem értik meg és a kit boldognak szeretett volna látni. De hiába, csak asszony volt és mikor azt vette észre, hogy kedvesének szerelme csökken, ezek a nemes gondolatok is csökkenni kezdtek az ő szeretetreméltó elméjében. Mindenki, a ki a gondolatok világában él, művész vagy tudós, pártvezér vagy iró, csalhatatlanul megérzi, ha kedvese, felesége avagy barátnője hűlni kezd iránta. Mikor az asszony nem veszi többé körül azzal az értelmi rajongással, mely a fejjel dolgozónak éltető táplálék, egyszersmind titkon megvonja tőle a sziv vonzódását, beérvén azzal, hogy a sziv nevében tiltakozzék az ellen, hogy a férjet, szeretőt vagy barátot egészen lefoglalja hivatásos munkája. Ezt tette Tillièresné, mikor a gróf végre elhallgatott.

- Mindez igen szép, mondá, de azért nem ártana, ha egy kicsit gondolna rám is.

- Önre gondolni? felelt Poyanne bánatos meglepődéssel; hát ugyan ki miatt kivánom én, hogy hirnévre tegyek szert?... Aztán ki adta nekem az energiát, hogy el tudjak viselni ennyi keserű csalódást?

- Ah, ön mindig tud felelni, szólt Juliette bájosan csóválva meg szőke fejét. De ha akarja, bebizonyitom, hogy ma mily keveset gondolt rám.

- Hát bizonyitsa be, mondá a gróf és szinte megdöbbenve állt meg a szoba közepén.

- Nos, még azt sem kérdezte tőlem, hogy mint töltöttem el az estét.

- De hiszen ön megirta nekem, hogy Candalenénál ebédel, szólt Poyanne jámborul.

- De nemcsak ő volt ám ott, mondá Juliette. Hatalmába ejtette a kiváncsiság furcsa ördöge, mely olykor a legderekabb asszonyokat is ráviszi arra, hogy megbolygassák az ember féltékenységét, más férfiről beszélve előtte.

- Nem haragszik rám, hogy látogatásokkal tartozom neki? kérdé a gróf, nem vetve ügyet erre a kaczérságra.

- A világért sem, mondá Tillièresné, aztán egykedvű hangon folytatta: Az ebéden olyan valaki volt a szomszédom, a kit ön nem igen szeret.

- Ugyan ki?

- Casal, felelte Juliette, erősen figyelve, hogy mily hatást tesz Corcieuxné egykori kedvesének neve a grófra.

- Hogyan, hát Candalenéhez ilyen emberek járnak? mondá Poyanne oly hangon, mely félig mulattatta, félig boszantotta Julietteet.

És mosolygott, mert a grófnak épp ezt a frázisát emlitette barátnője előtt. Egyszersmind haragudott is, mert ez a megvetés legkegyetlenebb kritikája volt annak a hatásnak, melyet Casal ő rá tett.

A gróf pedig folytatta:

- Bizonyosan a férje erőszakolja rá. Candale és Casal egy húron pendülnek. De Casal legalább nem szennyezi be történetünk egyik nagy nevét bookmaker- és viveur-egzisztencziájával.

- Pedig higyje meg, szakitotta félbe Juliette, igen kellemesen beszélgettem vele.

- Ugyan miről? kérdé Poyanne. Rettenetesen meg kellett változnia, ha ön csak egyetlen egy mondást tudott kicsikarni belőle, a mely nem játékházról vagy istállóról szól. Corcieuxéknál nem egyszer kellett türnöm társaságát, meg egynéhány czimborájáét, a kiket a szegény Pauline az ő kedvéért hivott meg...

- Hát nagyon szerette őt? szólt Juliette.

- Őrülten, mondá a gróf azzal a különös keserűséggel, melyben ott lappangott az egykor megcsalt férj fájdalmas szigorúsága a házasságtörés iránt. És én előttem mindig rettentően szomorú titok volt, hogy miként szeretheti ez a bájos teremtés ezt az üres ficsurt, a kin látszott, mennyire unja, hogy igy szeretik... Pedig a férj elmés, disztingvált, tanult ember. Imádta és most is imádja Paulinet. Én épp e dolgok miatt maradtam el házukból. Sajnáltam Corcieuxt és a nőt... Boldogtalan asszony! De megbünhődött! Azt mondják, hogy Casal hallatlan durva volt iránta...

- Pedig ma este igen tapintatosan beszélt Corcieuxnéról, mondá Tillièresné.

- Nem lett volna szabad a nevét sem kiejtenie, szólt a gróf.

Elhallgattak. Az asszony már bánta, hogy csak meg is emlitette esti szomszédját. Játszani akart Poyanne féltékenységével és most sajnálta, hogy fölébresztette. Sokkal érzőbb lélek volt, semhogy ne bánja, hogy gyötrelmet okozott annak, a kibe, azt hitte, még szerelmes és a kit szokás és vonzódás révén csakugyan szeretett. Pedig most csalódott ez emberben, a ki sokkal nemesebb volt, semhogy gyanusitson, még házasságának kegyetlen tapasztalatai után is. Abban, a hogy Juliette Casalról beszélt, a gróf csak azt látta, hogy barátnője jól mulatott egy társaságban, - nélküle. Poyanne Tillièresné e kedvtelesét igen ártatlannak itélte és szemrehányást tett magának, hogy önző és igazságtalan, mikor e miatt mégis bántódást érez. Csakhogy a sziv logikája, mely nem számol se nagylelküségünkkel, se álbölcselkedésünkkel, arról győzte meg, hogy Tillièresné egyre gyakoribb társaságba járása és uj ismeretségei azt bizonyitják, hogy ő egymaga nem tudja már boldogitani. Az óra ütött. Éjfél volt.

- Ideje, hogy bucsuzzam, mondá sohajtva. Mikor látom ismét?

- A mikor akarja, felel Juliette. Például holnap ebéden anyámmal és unokahugommal, Nançaynéval.

- Örömest, mondá; aztán kissé zavart hangon folytatta: Tudja, hogy holnapután nekünk jó egy hónapra el kell válnunk?

- Hogy tudnám, hiszen még egy szóval sem emlitette!

- E napokban törvényhatósági választások lesznek és szükség van rám.

- Mindig az az átkozott politika, szólt Juliette mosolyogva.

Poyanne ránézett és pillantásából Juliette nem olvasta ki, - vagy nem akarta kiolvasni - azt az óhajtást, melyet e szerelmes ember szava nem fejezett ki.

- Isten önnel, mondá aztán Poyanne, még bánatosabb hangon.

- Tehát holnap háromnegyed hétkor. Jöjjön egy kicsit korábban.

Mikor az ajtó bezárult, Juliette még soká ott könyökölt a kandallón, melynek tükre az imént Poyanne alakját verte vissza. De miért jelent meg előtte ismét Raymond Casal emléke és mely gondolatok mozdultak meg fejében, mikor, mielőtt komornájának csöngetett volna, hangosan igy szólt:

- Hát csakugyan ne szeretném többé Henryt?

IV.

Egy viveur érzelgései.

Mig Juliette e fájdalmas kérdéssel feküdt leánykori szűk ágyában, melyet, özvegységre jutva, visszahozatott régi boldog életének egyéb emlékeivel együtt; - mig Poyanne haza felé ment a rue de Martignacba, a Sainte-Clotilde templom mellé, szinte bűnűl róva föl magának, hogy kedvesének nem tud tetszeni; - vajjon mit csinált az az ember, a kinek hirtelen megjelente e között a két teremtés között, tudtukon kivül, a legborzasztóbb veszélylyel fenyegette az egyik boldogságának romjait és a másik erkölcsi életét; mit csinált Raymond Casal, a kit oly különbözőképen itéltek meg a férfiak és a nők? Ugyan sejtette-e, hogy szép szomszédnője e pillanatban még nem alszik, hanem folyton rá gondol, bár erősen föltette magában, hogy nem fog rá gondolni. - Érezte, hogy nincs joga ez emberrel foglalkozni, mert más valakit szeret és akar is szeretni. - Casal a grófi palotából azzal a szent meggyőződéssel távozott, hogy tetszett Tillièresnének, és pedig azért távozott el oly hamar, hogy ne rontsa el az impressziót. De mikor jó meleg esti felöltőjébe burkolózva kiért a rue de Tilsitt kövezetére és örömest szíván a fris levegőt, föltekintett a csillagos égre, nem volt eszében a fiatal özvegy finom arcza. Csak később érezte meg, hogy már is mily mélyen érintődött. Óvatos ember létére reflexióit mindig külső dolgokra alkalmazta és nem ismerte belső valójának titkait. De ki ismeri magát teljesen? Ki mondhatja el: holnap vidám vagy szomorú, szerelmes vagy bizalmatlan leszek? Belefáradva az érzéki gyönyörüségekbe, betelvén a mai fiatalság örömeivel, büszke, előkelő körökben forgó, harmadfél százezer frank jövedelmü és tetőtől talpig párisi ember létére, Casal méltán hihette, és hitte is, hogy nem kell tartania semmi romantikus meglepetéstől. Kitört volna belőle vidám, gyermekies nevetése, - mely elárulta több kedves tulajdonságát, például azt, hogy csupa természetesség, gyülölni nem tud és lobbanékony, - valóban önkéntelenül kaczajra fakadt volna, ha valaki azt kezdte volna előtte bizonyitgatni, hogy épp lelkének e kifáradt és elfásult tulajdonságai érlelték meg őt arra, hogy szivbeli válságot érjen meg, mely lehet sekélyes vagy mély, de mégis csak válság.

Már régóta untatta a leggonoszabb egyhanguság: a zabolátlan élet egyhangusága. Nincs a világon rendesebb, szabályosabban beosztott egzisztenczia, mint a fêtard-oké, - hogy rút modern nevükön nevezzem a viveuröket, használván a barbár szót, melyet már tiz egy néhány év óta elfogadtak. A rendes polgári élet e merő ellentéte, mely szinte mehanikus foglalkozássá teszi a mulatságot, végre tulságokba csap, épp ugy mint a másik, és pedig analóg okokból. A »lelki csömör«, mint Casal tréfásan nevezte egy barátja bolondságát, ki egyszerre erőnek-erejével meg akart házasodni, valóban honvágy a házas élet után, melyet a fêtard olybá tekint, mint valami váratlan gyönyörüséget. Ugyanaz az ujságinger vonzza őt, a mely a derék, becsületes férjet arra viszi, hogy, mig felesége távol van, chambre séparée-ban vacsoráljon czédákkal, a kik épp oly ostobák, a mily elmés az ő felesége, épp oly kendőzöttek, a mily üde az ő felesége, épp oly megvásárolhatók, a mily tiszta az ő felesége. A házasság ez ellenállhatatlan viszketege azonban csak azokban a viveurökben támad föl, a kik valaha ismerték a családi élet nagy édességeit, vagy a kik - ilyenek is találkoznak - a zabolátlanság közepett is megmaradtak jó fiúknak öreg édesanyjuk iránt, és jó testvéreknek érettük aggódó húguk iránt. Casal egyetlen gyermek volt és igen korán elvesztette szüleit. Két nagybátyjával körülbelül végkép összeveszve, kora ifjusága óta megszokta a teljes függetlenséget. Ugy látszott, a legénynek maradás épp ugy alkatában rejlett, mint az, hogy barna, epés és izmos ember maradjon mindig. Elképzelhetetlen volt, hogy őt is elfogja az az együgyű, tiszta leány-imádás, mely az elfásult párisiakban rendesen az első csúzzal együtt jelentkezik. Ellenben érzéseinek veleszületett finomsága, mely e milieuben is érintetlen maradt; kedve, legyőzni a nehézségeket és a benne élő szükség, használni heverő tehetségeit: okvetetlenül kellett, hogy érdekessé tegyék előtte a kalandot a szokásai révén annyira különböző és épp e különbözőségénél fogva disztingvált nővel, mint a milyen Tillièresné volt. Nem ismerte az asszonyok e fajtáját. E teremtés tehát épp oly veszedelmes volt rá nézve, mint a milyen veszedelmes ő Juliettere, - azzal a különbséggel, hogy mig a fiatal özvegy képes vala a legmélyebb, a leghalálosabb szerelemre, Casal szenvedélye alkalmasint csak caprice, az erős vágy miatt szinlett szerelem lehetett. Mikor az embernek tizennyolcz éven át vérévé válik a kicsapongás, biz azt nem lehet megtagadni. Most, mikor a Champs-Elyséesen a sokat vivó ember fürge lépteivel haladt végig, teli tüdővel sziván az esti levegőt, még nem érkezett el a capriceig, és ha Juliette képe mégis fölmerült előtte, odáig csakis gondolatok útvesztőjén át jutott; ha Juliette tud erről, bizonynyal jobban becsüli azt, a mit barátnője, Gabrielle de Candale, Poyanne pedantériáinak szokott nevezni.

- Szép este van, gondolta magában Casal, és ha a tavasz ilyen marad, pompásak lesznek a lófuttatások... És az ebéd sem volt rossz. Az ember egy idő óta kezd jól enni, ha társaságba megy. De még az is a mi érdemünk, hogy őszinte legyek Candale és mások iránt, a mi a konyhát és a pinczét illeti: vajjon hol lennének ma, ha mi egynéhányan nem volnánk?... Hanem fődolog kitalálni, hogy mit csináljon az ember ezzel a két órával: tiztől éjfélig? Külön klubot kellene alakitani csak is e végett... A reggel azzal telik el, hogy alszik, öltözködik és lovagol az ember. Reggeli után mindig akad valami teendő, kettőtől hatig pedig szerelemmel lehet agyonütni az időt. Ha nincs szerelem, van labdázás vagy vivás. Öttől hétig folyik a poker; héttől tizig ebédel az ember. Éjféltől reggelig játszik és mulat. Tiztől éjfélig mehetne ugyan szinházba, de ugyan hány darab érdemes arra, hogy másodszor nézzük meg? Én abból már kivénültem, vagy még nem vagyok elég vén rá, hogy páholytöltelék legyek.

A szinházra gondolván, eszébe jutott a Vaudeville egy rossz, de igen csinos szinésznője: a kis Anroux, kinek fél év óta többé-kevésbbé ideiglenes szeretője volt. »Nini,« gondolta magában, »hátha elmennék Christinehez.« Azon vette magát észre, hogy a Chaussée-d’Antinen befordul és fölmegy a kis lépcsőn, egy szinház hátsó szárnyának minden illatai között, a kisasszony szűk öltöző szobájába. Az asztalon fehér és vörös festéktől szennyes törülközők hevertek. Volt ott egynéhány szinész is, a kik csinos kollégájukkal tegeződve beszélgettek. Ezek az uri emberek azonnal diszkrétül távoztak, hogy a leány maga maradjon ezzel a pártfogóval, a ki szép fiú létére is komoly számba ment, mert gazdag volt. Christine szinházi pletykákat kezdett neki föltálalni, miközben arczát kendőzte: »Lucie összeadta magát a kövér Arthurral; igazán utálatos dolog, már csak Laure miatt is.« - »Nem,« tökélte el magát Casal, »nem megyek e leányhoz... Inkább a klubban töltöm az időt...« De aztán fölmerültek képzeletében a most még üres játéktermek, a hol a bérruhás szolgák szundikálnak a padokon és az ő jöttére fölugranak; szinte érezte a kályha kellemetlen szagával elegyedő dohos szivarfüstöt. »Nem,« gondolta magában, »nem megyek ide sem. Talán még inkább az operába. De mit csináljak ott is? Ötszázadszor hallgassam meg az Ördög Róbert negyedik fölvonását? Nem, nem, a világért sem. Ennél még az is jobb, ha betekintek a Phillipsbe...« Ez a Phillips angol korcsma volt, a rue Godot-de-Mauroyban. Az utolsó két évtizedben a viveurök legkedvesebb tanyája volt az Eureka, - vagy bizalmasabban: a régi, - egy másik hires korcsma; de itt valami párbajos veszekedés támadt és Casal meg társai ellenpártot alkotva, elmaradtak belőle s átköltöztek a rue Godotbeli csapszékbe. Ha valaha krónikása akad a mai fiatalságnak, igen érdekes dolgot irhat a századvégi kávéházakról és vendéglőkről, melyek között különös emlitésre méltók ezek az előkelő lebujok, a hova igazi nagyurak szoktak járni szinház után cock-tailt és whiskyt inni a jockeykkel és a jó tipeket tudó bookmakerekkel egy sorban. Casal képzelete előre lerajzolta ezt a keskeny termet, hosszú söntésével, magas székeivel és lófuttatásokat ábrázoló metszeteivel, és a hátsó buen retiro-val, melyet négy hirneves trainer arczképe ékesit.

- Még most alig lesz ott más valaki, mint Herbert, az asztalkendőjével vagy a nélkül, gondolta magában.

Ez a Herbert lord Bohun volt, a leggazdagabb angol peerek egyikének, Banbury marquisnak a testvéröcscse. Rettenetes pálinkaivó, ki harmincz esztendős létére is néha ugy reszketett, mint egy vén ember. Azzal tette magát hiressé, hogy meglepő egyszerüségü szavakkal szokta bevallani szörnyű szenvedélyét. Tőle ered a hires válasz: »Hogy van?« - »Köszönöm, pompásan; kitünő szomjuságnak örvendek.« Jámborságában azt hitte, hogy olyasmit mond, mint mikor azzal dicsekszünk el, hogy jó étvágyunk van. Legkedvesebb tréfája, mely nem is egészen volt tréfa, abból állott, hogy ivás előtt asztalkendőt gyürt a gallérjába, nehogy végig öntse magát reszkető kezével. Az asztalkendő egyik csücskét aztán megfogta a bal kezével, a másikat a jobbal, melyben a pohár volt, és ugy emelte ajkához a drága nedüt.

- Csakhogy már késő van, töprenkedett Casal. Herbert már nem ismerne rám. Határozottan legjobb lenne most valami bourgeoise, - a kompánia igy nevezte az uri világbeli szeretőket, - valami özvegy vagy elvált asszony, a ki ilyenkor otthon van, és a kinek bizonyosan örömet szereznék látogatásommal.

E gondolatai közben egész a kerek térig ért. Csak itt jutott ismét eszébe esti szomszédnője és fél hangon mondá magában:

- Isten ugyse, ez a kis Tillièresné épp jó volna. Ugyan kivel lehet most?

Hát ez a mondás bizony igen tiszteletlen volt és oly gondolatokból keletkezett, a melyek részletesen leirva, még Poyannenál kevésbbé jámbor ember előtt is rettenetesen pozitivoknak és czinikusaknak látszottak volna. És mégis az érzelemnek embriója lappangott benne, a mi azt bizonyitja, hogy minden sziv egy kis mindenség, melyben a legkevésbbé regényes képek ürügyéül szolgálhatnak egy regényes indulat születésének. Ha Casal, bár öntudatlanul, nem érintődött volna meg Juliette gyöngéd bájától, mely olyan volt, mint egy elrejtett növény észrevehetetlen, de bóditó illata, nem érezte volna azt az irtózást, mikor Christine Anroux közönségessége eszébe jutott. Pompás okokat talált ki, igazolni önmaga előtt, hogy miért nem megy sem a szinházba, sem a klubba, sem Phillipshez; ezek az okok azonban nem hatottak volna rá más estéken, mikor nem dolgozott benne a titkos szükség, hogy egyedül legyen. És miért akart egyedül lenni? Csakis azért, mert szivesen gondolt a fiatal asszonyra, kinek hirtelen fölmerült emléke egyszeriben eltörülte a szinfalak, a klub és a korcsma képét. Finom alakja bámulatos élességgel rajzolódott benső viziójának keretébe. Az igen erős fizikai életet élő sportemberekben lassankint a primitiv népek érzékei fejlődnek ki. Meglepően él bennük az az állati emlékező tehetség, mely a földművesek, vadászok, halászok, szóval olyanok tulajdonsága, a kik sok dolgot látnak, de nem a dolgok jelét látják. Az alakok és a szinek e folyton igaz és konkrét impressziók alatt levő agyvelőkben oly elevenséggel domborodnak ki, a melyet az iróasztal munkásai és a szalonhősök nem is sejtenek. Casal maga előtt látta Juliette derekának karcsú és telt báját, gömbölyü vállait, rózsaszin csokros ruháját, mely kéjesen mutatott egy darabkát a nyakából; látta hajának édes szőkeségét, szemének sötét zafirját, finomvonalú ajkát, ragyogó fogait, a mosolygó gödrikét és karját, melyen mintha aranyos árnyék futott volna végig, ideges kezét, aztán az egész ebédlőt az Alba herczeg kárpitjával és a vendégek sápadt vagy nekipirult arczait. Előtte volt az élő Tillièresné, kinek vonásait még eddig nem látta ily éles határozottsággal. E jelenés-látásnak az lett a vége, hogy félig gúnyos töprengése: miként töltse el az estét, csakhamar helyet adott egy még mindig meglehetős brutális, de legalább őszinte és természetes impressziónak: az érzéki vágyódásnak e szép teremtés iránt, kiről ösztöne azt sugta, hogy szűzies tartózkodása alatt kéjesség és szenvedélyesség lappang.

- Igen, folytatta, vajjon kivel van most? Mert az lehetetlen, hogy ne legyen szeretője.

Majd, mikor csakhamar elérkezett a lelki emlékezés, kiegésziteni és kimagyarázni a testi emlékezést, igy gondolkozott tovább:

- Mindegy. Igen különösen nézett rám, bár eleinte ugy látszott, mintha észre sem venne... Ezt az ebédet előre kicsinálták ők; ő, meg Candalené. Benső barátnők. E szerint az én kis szomszédnőm meg akart velem ismerkedni. Nem épp rosszul manővereztem. Az bizonyos. De ugyan mit jelent ez a kiváncsiság? Valami asszony beszélt neki rólam? Vagy a szeretője?... Meglehet különben az is, hogy nincs szeretője és unatkozik visszavonultságában... Igen keveset látni őt. Okvetetlen nagyon magányos életet folytat... Igen csinos. Hátha udvarolni kezdenék neki? Ugy sincs senkim erre a tavaszra. Ez jó gondolat... De hol láthatom viszont?... Szomszédja voltam az ebéden; tehát meg is látogathatom, a helyett, hogy csak a névjegyemet küldeném föl hozzá...

Ez a gondolat annyira tetszett neki, hogy hangosan nevetett.

- Helyes! folytatta, de úgy holnap kell hozzá mennem. Holnap? Igaz, mit is csinálok holnap? Reggel a boulognei erdőbe lovaglok Candalelal. Legalább megtudom tőle, a mi szükség. Aztán Christinenél reggelizek. Erről a reggeliről azonban akár el is maradhatok. Nagyon sokat reggelizek mostanság. És az egész nap elromlik. Tehát cserben hagyom Christinet és két órakor a kis özvegyhez megyek. Négy órakor Verekjevvel vivok. Ezekkel a balkezesekkel nehéz elbánni... És most hátha egyszerüen haza mennék, hogy lefeküdjem? Fél tizenegyre jár. Fiatal idő, de már egy hete mindennap négy órakor fekszem. Menjünk haza, hogy holnap jó karban legyek...

E bölcs elhatározással befordult a rue Boissy-d’Anglasba, nem állva meg se az Impérialnál, se a Petit Cerclenél és egyenesen a rue de Lisbonne felé tartott, hol atyjától öröklött palotája állott. Ez a palota ugy volt berendezve, mintha gazdája családos életet folytatna. Azoknak a zabolátlan embereknek, a kik mégis egészségesek, mint a makk, megvan a maguk titkos higienéjük. A kik nem ügyelnek e törvényre, hamar elpusztulnak; de azok, a kiket két-három nemzedék csodál, hogy mindig fáradhatatlanok a vadászaton, a kártyaasztalnál, a vivóteremben - és egyebütt, - a minő Casal is volt: tudnak ügyelni magukra a folytonos kicsapongás közepett. Ez a bölcs óvatosság eszköze hol a reggeli szerzetesi józanság, mely jóvá teszi a tegnapi, kelleténél dusabb ebédet; hol a pontos nyugalomratérés abban az órában, mikor már az elcsigázódás kezdődnék; hol a testgyakorlat tudományos mértékü dózisai, a mindennapi massage, a valóságos házi hidegvizkura. Macchiavelli azt mondta: »A hideg embereké a világ.« Ezt mondja a demi-monde is, bármily paradox is legyen a dolog. Mikor Raymond másnap reggel nyolcz óra felé fölkelt, hogy fürdőszobájába s onnan az öltözőbe menjen, bámulatosan könnyű és vidám volt, megüdülve a csendes, nyugodt álomtól.

Casal ez öltözője hires volt arról, a mit a fiatal ember tréfásan az ő két könyves szekrényének nevezett; bár volt neki egy igazi is, teli a legjobban összeválogatott könyvekkel. Az öltözőbeli könyvtár két üvegalmáriomból állott; az egyikben volt a tömérdek sok mindenféle rendszerű angol puska, a másikban pedig egy megdöbbentő gazdagságú csizma-, czipő- és saru-gyüjtemény - kilenczvenkét pár - a rókavadászattól a lazaczfogásig a sport legkülönbözőbb módjaira alkalmas lábbelik, nem is szólva a polo-bocskorokról és a hegymászó bakancsokról. Nem ritkán megtörtént, hogy ez időtájt a fiatal snobok ide jöttek, nézni az előkelő élet e mesterének öltözködését és bámulni azt a különös muzeumot. De ezen a reggelen nem volt más társasága, mint komornyikja; és soká nézte magát a három ajtóju, számtalan ruhájával tömött roppant almáriom tükrében. Bár ez az agyafúrt kényelemkereséssel berendezett fészek az üdv 1881-ik évebeli párisi angloman és atléta úri ember tipikus garçon-lakása volt, Raymondra mégsem mondhatta senki, hogy ficsur. Ha első ifjúságában egész hiúságát az aprólékos fényűzés e gyermekességeibe vetette, az utóbbi esztendőkben már nem is gondolt e dolgokra, ebben is különbözvén társaitól, a kik szintén a világfi mesterségét üzik. És ha ma a tükörben nézegette magát, az csak azért volt, mert visszaemlékezett tegnapi tervére. Jóval közelebb volt a negyvenhez, mint a harminczhoz. Az ember e korban már egy kicsit kezd magára vigyázni; ez a vigyázat tiz év mulva bizalmatlansággá válik, husz év mulva pedig, ha még mindig nem tette le a fegyvert, szépitő mesterkedéssé. Ugy látszik, még képesnek tartotta magát arra, hogy tessék és úgy látszik, az álommal együtt nem tünt el az a szándéka, hogy Tillièresnét még ez nap meglátogassa. Mert mielőtt lóra ült volna, egy levélkét firkantott Christine Anroux úrhölgynek (avenue de l’Alma 83), melyben lerázta a reggelit; aztán foga között ezt az akkoriban divatos nótát dudolva: »Oly ártatlan ő...« elindult a boulognei erdő felé, takaros, de nem igen gyors fakó lován, a Boscardon. - Ez a név, melylyel ma a hivatásos ingyenélőket szokták illetni, neki arra szolgált, hogy gonosz czélzást tegyen arra a pajtására, a ki neki eladta azt a lovat. Ez a pajtás bizonyos Saveuse vicomte volt, ki igen uri családból származott, de folyton meglehetős piszkos dolgokat vitt véghez és Casallal is duplán fizettette meg e paripa árát. Az egyébként »a commandeur szobra« nevet viselő Saveusenek megvolt az a gonosz szokása is, hogy a kártyaasztalnál szomszédaitól huszonöt aranyas játékjegyeket vett kölcsön, de vissza nem adta soha. Casal ugy állt bosszút ezekért a becsapásokért, meg azért a szivfájásért is, hogy ebben a vásárban megcsalták, hogy ezt a csúf nevet adta a szegény állatnak, a ki pedig minderről nem tehetett.

Boscard ügetve érkezett a boulognei erdőhöz, melynek zsenge, szőke zölddel mintegy meghintett fáit gyönyörű volt látni ezen a koratavaszi reggelen, Hogy Casal ma épp ezt a kevés tüzű, lassú járásu lovat kivánta, az arra vallott, hogy ábrándozásra hajlandó. Ha a véletlen - vagy az, a mit igy hivunk, nem ismerve az egész létünkön uralkodó rejtett hatalmakat, - segitségére van két ember közeledésének, annyi apró körülményt halmoz egymásra, hogy szinte igazolja a sejtelmekben való hitet. A logika azonban, legalább látszólag, elég mind e dolgok megmagyarázására. Ha természetes volt, hogy Casalt valamikor bemutassák Tillièresnének, nem kevésbbé volt természetes, hogy most itt találkozzék nemcsak Candalelal, a kinek igérkezett, hanem Moséval, Prosnyval és Arcolenéval is; - és nem kevésbbé volt természetes az is, hogy a társaság e tagjai észrevették, hogy mily szórakozott lett a marquisné tegnap, miután a fiatal ember hirtelen távozott, és tréfálóztak is rajta. A társaságban a férfiak és a nők minduntalan szoktak igy évődni, minden komolyság nélkül, és Casal tudta, hogy az ilyes beszéd csak arra való, hogy épp valamit mondjon az ember. Ez egyszer azonban ezek a beszédek sokkal jobban megerősitették tegnapi megfigyelését, semhogy ne hallgatott volna rájuk. Először Prosnyval találkozott, ki a keresztuton vágtatva kiáltott rá, meg se állitva pompás fekete lovát:

- A menyecske tegnap búsult, mikor elmentél...

Majd a fordulónál Mosé állitotta meg a lovast, kissé nyomatékos köszönéssel. Szokása szerint gyalog volt, korai diabetese ellen küzdve a sok járással.

És e kurát az akarat erejének amaz energiájával végezte, mely a zsidóknak és a yankeeknek legkarakterezőbb vonása. A világ e legmakacsabb és nemrégi meggazdagodása miatt legkevésbbé ismert két emberfajának közös vonása az az akarat, mely egyaránt nyilatkozik kis és nagy dolgokban és a melyet nem csüggeszt el semmi vereség. Nem ritkán látjuk, hogy egy semita vagy egy amerikai ötvenesztendős korában egész uj sorsot alkot magának, és megváltozik kedvtelléseiben, életmódjában, rendszeresen és megszakitás nélkül. Az izraelitának megvan az a különös adománya, hogy igen tud gondolni a legcsekélyebb apróságokra is. Ezért történt, hogy Mosé, a ki valamikor össze volt veszve a szép Casallal, de aztán kibékült vele, megragadta az alkalmat, hogy egy kis szolgálatot tegyen neki, egy alkalmasint kellemes hirt mondván:

- Mily hamar vált meg tőlünk tegnap este!

- Egy barátom várt rám a körben, válaszolt Casal.

Mosé éles szemének átható volta nyugtalanitani kezdte és rákényszeritette erre a hazudságra.

- És ön magával vitte a hölgyek egész figyelmét, folytatta a másik. Candalené és huga leültek egy sarokba csevegni; a mi pedig Tillièresnét illeti, a mint ön távozott, nem törődött többé semmivel.

Casal a hallottakon elmélkedett egy negyed óra mulva is, mikor találkozott Arcolenéval, ki maga hajtotta két kis fehér póniját. A csinos asszonyka az ostor hegyével intett neki, hogy álljon meg; aztán igy szólt hozzá:

- Nos, hogy tetszik önnek a testvérem kis barátnője? Ugy-e ideálisan csinos?... És ön mégis a faképnél hagyta, hogy Isten tudja hova menjen... Ügyetlen!

Aztán egy gyeplőrántással ismét meginditva pompás kis fogatát, mosolygó ajkkal és szemmel pillantott Casalra, egész világosan azt mondva az arczával: »Kedves Casal, ha maga nem oktondi, ugy udvarolni fog tegnapesti szomszédnőjének és boldogul vele.« Ez a tanács ugyan nem volt méltó egy becsületes asszonyhoz, a ki még ráadásul egy igen becsületes asszony huga is. De a herczegné ösztönszerűleg nem igen szerette Julietteet, a kiről azt hitte, hogy mindig közötte és nénje között van, - imádta egyetlen testvérét, - és nem bánta volna, ha egyszer azt mondhatja Gabriellenek: »Lám a te szörnyen erkölcsös barátnőd Casallal édeskedik.« Hogy Raymond végkép megbizonyosodjék abban: mennyire nem csalta őt meg gonosz szimatja, a kövér Candale, mikor végre találkoztak és egymás mellett lovagoltak, széles mosolygásával, mely német eredetére vallott, - egy Candale Württembergben házasodott meg az emigráczió idejében - ezt mondta neki:

- Bizony Isten, sokkal jobban ment tegnap a dolog, semmint hittem volna. A kis özvegy egy kicsit prude... Bernardné azt mondja, hogy a boldogult Tillières csak azért ölette meg magát az ellenséggel, mert az ő férje volt... Egy kicsit féltettelek... De te pompásan viselted magadat... A menyecskét bántotta egy csöppet, mikor megszöktél... Oly mulatságos volt ez a história, hogy pénzért lehetett volna mutogatni.

- Kicsoda ez az asszony? kérdé Raymond.

- Hogyan, kicsoda? Hát Tillièresné, Douay tábornok hadsegédének az özvegye!

- Nem azt kérdeztem; hanem azt, hogy kicsoda, mint karakter?

- Szörnyen otthonülő, nyafogó... Öreg mamájával lakik együtt egy házban, mely olyan szomorú, mint egy sirbolt. Egészen az én feleségem genrea.

Candalenak minden elméssége az volt, hogy nyomorult viczczeket gyártott a derék teremtésre, a kinek nem tudta megbocsátani, hogy jó tettekkel halmozza el őt, egy vagyont dobva oda kénye-kedvének; - nem tudta megbocsátani ez asszonynak a maga megalázó árulását, hogy rögtön a házasság után visszafogadta és szemérmetlenül világgá kürtölte régi maîtresseét. Egy darabig gyönyörködött saját elmésségében, aztán igy folytatta:

- Tetszik neked Tillièresné? Nem akarod esetleg feleségül venni?...

Ez épp elég volt Casalnak, hogy elhallgassa a Juliettere vonatkozó kérdést, mely már ajkán volt. »Csak még az kellene, hogy az ő Bernardnéjához menjen, fecsegni róla«, gondolta magában. »Különben megtalálom azt az adreszt bármelyik névkönyvben.« Máris oly türelmetlenség fogta el, hogy rövidebbre szabta sétalovaglását, mert föltámadt benne a várakozásnak ama kis izgatottsága, mely nála oly ritka volt. Mikor hazaért, elővette amaz ugynevezett aranykönyvek egyikét, melyekbe az előfizetés árán a leghiúbb nyárspolgárok is bevétetik magukat, házuk számával együtt, a főrangúak és a milliomosok közé, mint a high life igazi tagjai. A Tillièresné neve azonban nem volt meg e sorban.

- Pedig nem kérdezősködhetek a tegnapi vendégeknél, gondolta magában Casal; figyelmük már is fölébredt!...

A figyelem e fölébredése sokkal jobban mutatta, mennyire érdeklette szomszédnőjét, semhogy le tudott volna mondani a látogatás gondolatáról. De viszont ő is sokkal jobban érdeklődött, semmint sejtette; mert különben elhalasztotta volna a látogatást akkorra, mikor valami ügyesen fölhasznált véletlen révén, - például Candalenéval beszélgetve, - megtudja a keresett adreszt. E helyett arra határozta el magát, hogy a grófné kapusához küldi komornyikját kérdezősködni. »Ez a legjobb mód«, gondolta magában, »ez a kapus még aligha hallotta a cselédség pletykáit, és igen természetesnek fogja találni a kérdést.« Ez a csekélység legjobban mutatja, mily elevenen élt már Tillièresné képe e fiatal ember lelkének legrejtettebb zugaiban. Elviselhetetlen volt neki az a gondolat, hogy a két szolga holmi megjegyzéseket tegyen; ezért küldöttjének három teljesen hiábavaló megbizást adott az Arc de Triomphe negyedébe, csak azért, hogy egész félvállról mondhassa ezt: »És ha már épp a Candale-palota tájékán jár, forduljon be a kapushoz, és kérdezze meg: hol lakik Tillières marquisné? Nem felejti el e nevet?« Ezen a diákos ravaszságon bizonyosan nagyot nevet a Phillipsbeli kompánia, ha megtudja; de mégis ennek köszönhette Casal, hogy két órakor becsöngethetett a rue Matignon ama házának kapuján, hol Gabrielle de Candale tegnap menedéket keresett. A kocsival történt kis balesetnek már megvoltak a maga következései.

- Hogy szerethet itt lakni? gondolta magában a fiatalember, végighaladva az udvaron az üveglépcsőház felé. A kapus azt mondta neki, hogy Tillièresné otthon van. A fiatal özvegy sohasem zárta el ajtaját, ugyancsak abból a bizalmatlan óvatosságból, mely azt tanácsolta neki, hogy minden barátját késő este fogadja. Igyekezett cselédeinek minden legkisebb gyanuját kikerülni. Minthogy különben is kevesen jártak hozzá és szokása volt hiveit igen pontosan a kitüzött órában fogadni, és mivel nem könnyen osztogatta a meghivásokat: teljességgel nem tünt föl illetlennek, hogy ilyen könnyen lehet hozzá bejutni. Ez a könnyü beférkőzés pedig nagy örömet szerzett Casalnak.

- Itt nem titkolóznak... gondolta magában, becsengetve a vörös kárpitos kettős ajtón. Bár csak egyedül lenne, töprengett aztán, mialatt az inas átvezette az első nagy termen a benső kis szobába, mely az éjjel tanuja volt Poyanne ő ellene való erős kitörésének. Belépve, első pillantásra meglátta Tillièresnét, ki, mintha beteg volna, inkább feküdt, mint ült egy chaise longueon, fehér csipke pongyolában, mely még finomabbá tette szépségét. Mellette egy alacsony karosszékben Avançon ült és szinte halk hangon beszélt hozzá, bár maguk voltak. Casal és az ex-diplomata ismerték egymást a Petit Cercleből, a hova a vén gavallér gyakran fölment, élvezni a legfrissebb pletykákat. A rue Royalebeli fiatalok sokat nevették, a miért mindig szidja a mai rossz nevelést és a szomoru kedvteléseket. Avançon ötvenhatesztendős létére is ugy forgolódott az asszonyok körül, mintha csak huszonötéves volna. Ahhoz az emberfajtához tartozott, a ki ebéd után nem dohányzik, csak hogy ne kellessék távoznia a szalonból; és a kit, mikor valahova érkezünk, mindig a bizalmas beszéd gyönyörüségeibe mélyedve találunk azzal az asszonynyal, a kihez legjobban szeretnénk közeledni. És oly fojtott hangon beszél, hogy nem lehet megérteni egy szavát sem. Ha ő ott van valahol, a hol mi reméljük, hogy végre kettesben leszünk: bátran várhatunk még egy jó darabig. Nem egykönnyen lehet őt kimozditani a helyéből. Az Avançon, mert ő tipus, imádja az apró szolgálatokkal járó viszonyokat, melyek a mai nemzedék pozitivizmusának oly gyötrelmesek; örömest végzi robotját, a látogatásoktól, a rábizott bevásárlások teljesitéséig. Az asszonyok végtelen hálásak ez őszhaju tisztelők iránt, a kik legtöbbször önzetlenek. A férjek is jóakarattal pillantanak e nem igen veszedelmes önkéntes házőrző ebekre. A szeretők gyülölik őket és még inkább az aspiránsok. Casalnak is az volt az első gondolata, hogy a pokolba kivánta Tillièresné udvarlóját, nem tudva, hogy a fiatal asszony főkép azért becsüli patito-ját, mert nagy ragaszkodással viseltetik az öreg Nançayné iránt.

- Ez valóságos szerencsétlenség, gondolta magában Raymond. Ismerem ezt az alkalmatlan embert; nem lehet lerázni a nyakunkról. Szóval a látogatás kárba veszett.

- Casal itt van? gondolta Avançon is. Hohó, majd résen leszek!

Meglepetése oly nagy volt, hogy meg nem állhatta, hogy ne szóljon, mig kezet szoritott az uj vendéggel:

- Hogyan, kedves barátnőm, ön ismeri ezt a közbiztosságveszélyeztetőt? És eltitkolta előttem?

- Candaleéknál ért a szerencse, hogy bemutattak a marquisnénak, mondá Casal. Tillièresné helyett felelve.

Juliette arczára pillantva, észre vette, hogy a fiatal asszony egy perczig nem birt szólni, annyira meglepte váratlan betoppanása. Ez a tapasztalat azonnal megvigasztalta őt azon való bosszus bánkódásában, hogy az a vén lábatlankodó itt van. Nem volt többé szükség tanácsot kérni emlékeitől, vagy kérdezgetni Prosnyt, Mosét, Arcolenét vagy Candalet. Tillièresné elpirult egész hamvas hajának a tövéig, s az ilyen hirtelen zavar, rendkivüli rázkódás jele az olyan előkelő asszonynál, kinek a magán való állandó uralkodás épp oly hivatásos erénye, mint a bátorság a férfiaké. Vajjon megélhetnének-e e világon, ha nem szokták volna meg folyton titkolni érzelmeiket, melyeket a rosszakarat sokkal jobban kémlel, mint egy vádlottat a vizsgálóbiró. De ez a nő tegnap óta sokkal aggodalmasabb reflexiókon ment keresztül, semhogy megrendült idegei e perczben teljes energiájukkal tudják szolgálni akaratát. Végtelen szomoruság mélyébe sülyedt, mikor Poyanneról és viszonyukról kérdezgetve magát, hol azt felelte: »Még mindig szeretem«, hol azt: »Nem, nem szeretjük többé egymást«. Fájó melankólia van a haldokló szerelem e végső perczeiben, mikor teljességében látjuk, hogy ugy mondjam, szinte kézzel fogjuk meg az élet nyomoruságát, konstatálván, hogy tönkre mentek bennünk azok az érzelmek, melyeken egész szivbeli jövendőnk épült. A lélek csüggedése ilyenkor egész a halál vágyáig fokozódik. Megnyilnak a mult sebei és együtt véreznek az uj sebbel, annak bizonyságául, hogy a boldogság egészen el tud veszni, de a fájdalom nem mulik el teljesen soha. Az éjjel, mikor Casal oly csendesen aludt, mint egy gyermek, Poyanne bánatosan tépelődött, Juliette pedig keserü könyeket hullatott vánkosára kis ágyában, mely egykor tanuja volt leánykori ártatlan és boldog képzelődéseinek. De könnyein át és kétségbeesésének mélységéből miért látta szüntelen ezt a fiatalembert, a kinek bizonyosan eszébe sem jutott, hogy tegnapi szomszédnőjére gondoljon! Tillièresné legalább igy vélte. És mikor reggel felé végre fáradt álom zárta le szemét, álmában miért jelent meg minduntalan ugyanaz a kép? Ha fölébredése után oly kitünő lelkiatya gyóntatta volna meg, minő például a Praillynéhez intézett gyönyörü levelek Lacordaireja, ez a pap föl tudta volna előtte tárni e bánat és ez álom titkos okait. Bár az álmok a jövőt semmiképen sem jósolják meg nekünk, jelentőségét mégis kár elhanyagolniuk a moralistáknak és az orvosoknak, a kik az álmokban valónk ismeretlen részeit illetőleg tanulságokat találhatnak. Erről tudományosan bebizonyitott dolgok tanuskodnak. Például valaki azt álmodja, hogy kutya harapta meg a lábát. Néhány nap mulva kelevény támad a lábon. Az állati természet érintődött meg az emberben, mielőtt bármely külső jel mutatott volna a bajra. A hatás, melyet Raymond Juliettere tett, okvetetlen sokkal élénkebb volt, semmint a fiatal asszony sejtette, mert különben ez az emlék nem elegyedett volna minden gondolatába, mióta távozott a Candale-palotából. De az olyan szent pap, mint a nemes Lacordaire, mely gyöngéd szavakkal magyarázta volna meg az ily nőnek a hatás igazi mivoltát? Vajjon engedte volna-e csak hozzáférkőzni is a gondolatot, hogy Casal, a hirhedt csélcsap, a tetőtől talpig viveur, már jelenlétével is a vágy és kéj lappangó borzongását ébresztette föl benne? Juliette, bár tragikus végü házaséletet élt s bár viszonyt folytatott Poyannenal, - mely viszonyban egy eszményért és nem egy érzelemért adta oda magát, - mégis megőrizte azt a minden asszony előtt ismeretes szűzi érzést, mely azután leggyakoribb hazugságok ürügyeül szolgál. Egy alvó szerelmes nő leledzett benne, a kihez ez az ember beszélt, a kiben nyilván megtestesült az az ideál, melynek tipusa az idegrendszerek szerint más és más. A pap bizonyosan óvta volna őt, hogy ne találkozzék többé ezzel a veszedelmes valakivel, a ki igazi megszállással fenyegeti őt épp akkor, mikor elszakadni érzi magát attól, a ki éveken át legerősebb erkölcsi gyámola volt. Csakhogy Tillièresné épp ez évek óta nem gyónt többé. Régi buzgóságából alig maradt egyéb, mint a mindig elfojtott lelki mardosás, és az Isten jóságában való rendületlen remény, mely voltaképp minden vallásos hitnek a veleje. E veszedelmes órákban tehát semmi más nem kalauzolta őt, mint magányos reflexiója és akarata, hogy önmaga előtt soha se sülyedjen. Mikor e kinos éjszaka után migrainenel kelt föl, nem is tudva benső zürzavarának teljes okait, ahhoz a gondolathoz ragaszkodott, melyben méltóságának megőrzését látta: szerelmének e csökkenése közepett is egyre jobban pazarolni minden gondoskodását arra az emberre, a kit ő férjének tekintett.

- El fogom titkolni előtte, hogy nem vagyok többé szerelmes bele, gondolta magában, a mi nem lesz nehéz, mert hiszen ő sem szeret engem ugy, mint valaha. De a szeretet, a tisztelet mégis olyan dolog, hogy meg lehet élni belőle, ha nem is boldogan, de legalább elégedetten.

Azután buzgón imádkozott, mint minden reggel és este szokta, bár szentségek nélkül és az egyház törvényein kivül élt. Igy jutott el a bágyadt nyugalomig, melyet szinte kellemesnek érzett, miközben Avançon fecsegését hallgatta. Casal jöttekor azonban oly nagy megdöbbenés érte, hogy nem birta se rögtön leküzdeni, sem pedig eltitkolni az okát. De mindez csak pillanat műve volt és Juliette kecses mozdulattal már fölemelkedett fekvő helyzetéből, megigazitva hosszú pongyolája uszályát és beszélgetett Casallal, ki szintén leült.

- Gyöngélkedik a marquisné?

- Ma reggel óta egy kis migraineem van. Azt reméltem, hogy dél felé majd elmulik, de ellenkezőleg nőttön nő...

Azzal levette fodormentás üvegecskéjét a kis asztalról és lassan szivta illatát. Ez a vendégnek szólt: »Látja, uram, hogy ön nem maradhat soká.« - De bánta is Casal a fogadás hidegségét, melyről tudta, hogy kiszámitott! Törődött is azzal, hogy Avançon nagy mérgesen a kandalló mellett áll, és orrára csiptetve messzelátás ellen való szemüvegét, impertinens figyelemmel olvasgatja a párkányon heverő folyóirat tartalomjegyzékét. Raymond elvitathatatlan bizonyságot nyert, hogy érdekli a fiatal özvegyet, egész a zavarig, - sőt a félelemig. Ez a sápadtságra váló pirosság, aztán a tegnapi ebéden tanusitott kedves szeretetreméltóság után, egyszerre, minden lehetséges ok nélkül, ez a huzódozás, - megannyi jel volt, melyet a fiatal ember gyönyörködve vehetett és vett is észre. Ha e kis szalonban, melyet most a legtisztább kétórai napfény világitott be, egy vidám, kaczagó nőt talál, a ki épp látogatóba készül menni és beszél a legutóbbi darabról, a legközelebbi futtatásról és a legujabb elválásról, talán fölsohajtott volna elméjében:

- Ej, ezek mind egy húron pendülnek.

És végső döntése ez lett volna:

- Nem érdemes elhagyni miatta Christinet.

De a Tillièresné körül lengő, szinte klastromi levegő, melyet már beléptekor megérzett; - aztán ez asszony titokzatossága: hogy tegnap oly különös kiváncsisággal igyekezett megismerni őt, most pedig nem tudja, hova legyen ez ismeretség miatt és menekülni szeretne előle; és ez az ellentállás, melyet e nő magára kényszeritett: mind csak arra való volt, hogy a legnagyobb fokra csigázza az elfásult viveur capriceát. Az a cselekvő ember, a kinek született és a ki nem birt ellenni cselekvés nélkül, egyszerre ugy föltámadt benne, mint föl szokott támadni a vívóteremben, mikor ismeretlen rendszert követő mester penditi vele össze kardját, vagy mint egykor Indiában az első tigrisvadászaton. Juliette most rákezdte azt a tárgytalan csevegést, mely annyi irót, dráma- és regényköltőt vitt rá arra, hogy háborut viseljen a társaságokban szokott üres szószaporitás ellen. Az ilyen csevegés valóban igen hiábavaló volna, ha nem az lenne a czélja, hogy leplezze azokat a gondolatokat, a melyeket nem lehet kifejezni, mert tüstént lehetetlenné tennének bizonyos erőltetett és nagyon finom érintkezéseket.

- Mily szép volt tegnap este Arcolené, szólt a fiatal özvegy.

- Csakugyan igen szép volt, mondá Casal; rendkivül illik neki a fehér ruha.

- Ez csak revanche volt a multkori vereségért, szólt közbe Avançon, becsapva a füzetet és levéve szemüvegét, melyet aztán nagy gondosan egy külön tokba tett. Emlékszik, kedves barátnőm, milyen sárga és hervadt volt Arcolené a minap, mikor a rue de Sèzeben találkoztunk vele azon a kiállitáson... Igaz, mikor jöhetek el önért, hogy együtt nézzük meg azt a kárpitot, a melyről az imént beszéltünk?

- Hiába fáradsz, jó ember, gondolta Casal, mig a volt diplomata tovább beszélt, apróra leirva a szóban forgó kárpitot, tanakodva, hogy miként lehetne elhelyezni a kis szalonban, és erős czélzásokkal sejtetve, hogy máskor is szoktak kereskedésekbe együtt járni. Hiába igyekszel éreztetni, hogy én fölösleges vagyok itt, mert te vagy a ház bizalmas barátja. Azért én mégis el fogok jönni ide. Ön is, asszonyom, igen szeretné, ha azt hinném, hogy roppant nagy figyelemmel hallgatja kedves Avançon barátja beszédjét. Sajnos, meg vagyok győződve, hogy ez a figyelem is csak épp oly komédia, mint a migraine, és ön mód nélkül csinos, mikor halántékára szoritja az ujját, mintha igazán rosszul volna.

Raymond olykor mégis tett egy-egy megjegyzést, most is mutatva, mint tegnap az ebéden, elméjének legkiválóbb tulajdonságát: a megfigyelés helyességét. Bár világéletében sohasem vett műtárgyakat másért, mint hogy ujévkor a társaság vagy a demi-monde hölgyeinek ajándékokkal szolgáljon; és bár mindig maga választotta ki a csecsebecséket, saját hiúsága és előkelő izlése szerint: mégis gyakran beszélt e dolgokról szakértő pajtásaival és most megvolt az a gonosz öröme, hogy leleplezhette Avançon egy-két baklövését, mikor cserepekről volt szó.

- Hát ön is gyüjtő, Casal ur? kérdé Tillièresné.

- Dehogy vagyok, nevetett Raymond. De volt egypár műbarát ismerősöm, a kiknek a beszélgetését olykor hallgattam.

- Casal gyüjtő! szólt Avançon; látszik, hogy csak huszonnégy óra óta ismeri őt, kedves barátnőm.

Beszédéből kiérzett a boszúság, hogy Casal ott van. Az ötvenévesnél idősebb emberek ama különös és gyakori bosszúsága, a kik nem akarják megvallani, hogy féltékenyek, és bár semmi jussuk rá, mégis gyermekes tűzzel azok.

- Nem, kedves barátnőm, ön nem ismeri a mai fiatalembereket, ha azt hiszi, hogy egyébbel is tudnak foglalkozni, mint a chic és a sport dolgaival... Casal igen értelmes. Ismerem első lépéseitől fogva... Épp akkor tünt föl a klubban, mikor én Flórenczbe indultam küldetésemben... Tehetséges fiú volt... Rajzolt, zongorázott, négy nyelvet beszélt... Ön is tapasztalhatta volna, milyen emlékező tehetsége van, ha meghallgathatta volna, mint én, barátjaival folytatott beszédjeit: Farewell vagy Livarot fog nyerni holnap Auteuilben?... Vannak jó tipjei?... Micsoda pezsgőt ittak az este? Extra dryt vagy csak komiszat?... Machault a balog Verekjevvel vívott? Ki győzött?... Ki adja ma a bankot? És ki lesz az ellenfél?... Egyebet nem lehet kicsikarni belőle, asszonyom...

Mig Avançon e beszédet folytatta, mely annál kómikusabb volt, mert a dühös gyülölségben is mutatkozott a diplomaták szokott affektált udvariassága, Juliette nem állhatta meg, hogy nyugtalan pillantást ne vessen Casalra. A fiatalember sokkal gondosabban tanulmányozta e bájos arcz minden vonását, semhogy ne olvassa ki a szeméből ez ösztönszerű félelmet. Ellenkezőleg szivesen mondott volna köszönetet a féltékeny öregnek azért a szolgálatért, hogy megszerezte számára az ifju özvegy rokonszenvét. És mily kitünő alkalom, bebizonyitani, hogy mily tapintatos, mikor nem sértődik meg az éles kritikától, hanem jó szivvel, vidáman nevet.

- Gonosz ember, mondá, mikor Avançon elhallgatott. Rettentő gonosz.

Aztán fölkelt, hogy bucsuzzék és vállára veregetett a vén gavallérnak, oly vig bizalmassággal, mely a legkedvesebb és a legkegyetlenebb válasz volt, mert látszott, hogy az erkölcsprédikálót gyermekszámba veszi.

- Ne mondjon rólam sok rosszat, mikor majd nem leszek itt, folytatta, ön pedig, asszonyom, kérem, ne higyjen neki nagyon...

- Fogadni mernék, hogy kikap miattam Tillièresnétől, gondolta magában, mikor öt perczczel később a rue Matignonból a Champs-Élysées felé mendegélt. Ezt nyerte bosszúságával... Az együgyű!...

Vállat vont.

- De hogyan láthatom őt viszont, még pedig mielőbb?

Egy perczig tanakodott magával.

- Candalenéhoz kell mennem.

- Ön nem volt Casal iránt valami nagyon szeretetreméltó, mondá csakugyan Juliette e perczben Avançonnak. Mi baja van vele?

- Nekem? felelt a diplomata megzavarodva. Teljességgel semmi. Csak egyáltalán nem szeretem ezeket a viveuröket. De ugylátszik, mintha ön rosszabbul volna?

- Igazán rosszabbul vagyok, mondá Tillièresné ismét végignyulva a chaise longueon és félig behunyva szemét; le is fogok feküdni, hogy ebédkor ismét talpon lehessek; nálam lesz unokahugom Nançayné és Poyanne.

Hazudott, mert szőke feje nem fájt jobban, mint abban a perczben, mikor a látogató megzavarta a hű Avançonnal való társalgását. Az öreg diplomatán látszott, hogy nagy kedve van még beszélgetni; Juliette azonban nem akarta hallgatni, hogyan beszélnek rosszat Casalról. A vén gavallér egynéhány pillanatig habozva nézett rá és nem merte kiejteni a mondást, mely ajkán lebegett: »Tartson ez embertől«. Végre fölsóhajtott és igy szólt:

- Hát Isten hozzá, holnap eljövök, megtudni, hogy van?

E gyöngéd, szelid asszonynak valóban fájhatott a gondolat, hogy az ő legjobb barátai Raymondt nem becsülik, mert mikor este az ebéden anyja Poyanne jelenlétében kérdezte, hogy kik jártak nála ma, csakis Avançont emlitette, elhallgatva a másikat. És bár föltette magában, hogy nem fog többé találkozni azzal az emberrel, Casal mégis igen erősen foglalkoztathatta képzelmét, mert egész érzéketlen volt, mikor ebéd előtt a gróf elbucsuzott tőle. Poyanne egy negyed órával előbb érkezett, csakhogy négyszem közt beszélhessen vele.

- Holnap reggel csakugyan megyek, mondá, még pedig talán hat egész hétre. Ez utazást arra fogom fölhasználni, hogy életre keltsek holmi pangó ügyeket és gyökerestül átalakitsam pártlapunk szerkesztőségét.

- Remélem, hogy sikerül megválasztatnia jelöltjeit, felelt Juliette; és nem volt egy sajnálkozó szava a boldogtalan ember számára. Nem látta meg nézésében a szemrehányást, hogy igy engedte távozni, ama csók nélkül, melyet a szeretők, mint utravalót visznek magukkal a szomorú távolba. De Henry hajlandó volt a migrainenek tulajdonitani, hogy Juliette az egész ebéd alatt hallgatag és tiz órakor nem tartóztatja többé, mikor unokahugával egyszerre menni készül. Ah, mennyivel keserűbb lett volna távozása, ha sejti, hogy mily kisértések közepett hagyja kedves, egyetlen barátnőjét, a kit lelke mélyéből szeretett, bár nem tudta többé mutatni e szerelmet.

V.

Az első ballépés.

Midőn Casal Candalenéra gondolt, mint a ki segitségére lehet a Juliette szivébe való beköltözésben, először Gabrielle szimpátiájára számitott, melylyel tudta, hogy dicsekszik; aztán arra a leküzdhetetlen kedvre, mely a regényes asszonyokat a boldogtalanoknak vagy együgyűeknek hitt érzelmek iránt való vonzódásra viszi; és hajlandó volt ez érzelmek komédiáját játszani. - De vajjon csakugyan komédia lesz az? - A látogatás után most már biztos volt abban, hogy érdeklődik Tillièresné iránt, és mégis oly bizonytalanságban érezte magát e nővel szemben, hogy egész délutánja szinte nyugtalan volt. Elment a Mirlitonok vívótermébe és megmérkőzött Verekjevvel; de egynéhányszor oly nagy szórakozottság látszott rajta, hogy rendes bámulói egész megdöbbentek. Két pajtásával ebédelt a Café Anglaisban. A körben találkozott velük és azért vitte őket magával, mert félt az egyedülléttől. Az ebéden igen hallgatag volt és nem kevésbbé komoran nézte az akrobata-mutatványt, hova viszont e barátai vitték őt. A Phillips törzsvendégei, kik közé éjféltájt vetődött, oly levertséget vettek rajta észre, hogy kérdezgették: vajjon nem beteg-e? A mint közeledett az a percz, hogy Candalenéhoz menjen, beszélni vele barátnőjéről, egyre több és több gátat látott Tillièresné és maga között; és igazi szivdobogással lépte át a grófi palota küszöbét negyvennyolcz órával az után, hogy ott ebédelt, és alig huszonnégy órával az után, hogy Juliettenél Avançonba botlott. A diadalokhoz szokott ember e félénksége, ez a hirtelen és teljesen váratlan félszegség, bizonyosan tetszett volna Gabriellenek és megnyerte volna őt. A fiatal asszonynak azonban volt egy más oka is arra, hogy Juliette ujdonsült imádóját segitse; egy ok, melyre Casal nem is számithatott: Candalené különös antipatiát érzett Henry de Poyanne iránt. Ez antipatia sokkal fontosabb szerepet játszott e nagyvilági drámában, semhogy ne kisértenők meg okát adni. Ez a női barátság problémája, mely nem egyszer okoz fejtörést a gyanakvó férfiaknak és a féltékeny szeretőknek.

Gabrielle de Candale, - kezdjük a szép grófné dicséretével, - igazi szeretettel vonzódott Juliette de Tillièreshez. Mint igen fiatal leányok ismerkedtek meg egy ama vidéki kastélybeli bálok egyikén, melyek a régi franczia nemesség igazi életének hirmondói; Nançay és Candale, bár huszonöt mértföldre estek egymástól az Indre partján, e naptól fogva szomszédok lettek. Az 1870-iki háboru, mely a két nőt e vidéki birtokaikra vonulni kényszeritette, s az egyiket oly kegyetlen csapással sujtotta, ismét összehozta őket. Gabrielle megvallotta barátnőjének élete szomoru titkát. Sirt Juliette előtt, mint a hogy Juliette egykor sirt ő előtte. A kölcsönös szánalom ez egyenlőképp nemes és gyöngéd két teremtés között elszakithatatlan lánczot kovácsolt a szeretet legkeményebb érczéből. Gabrielle, ki ennyire és ily önzetlenül imádta barátnőjét, a szivnek egy meglehetősen bonyodalmas fordulatával irtózott attól az érzelemtől, melylyel Juliette Poyanne iránt viseltetett. Igenis, gyülölte ez érzelmet, és pedig azért, mert barátnője sohasem beszélt róla teljesen nyiltan. Bár nem ment addig, hogy fogadott testvérét bűnös viszonynyal gyanusitsa, mégis tudta, hogy Juliette és ez ember igen bizalmasan érintkezik, bizalmasabban, semmint ő látja. Azt gondolta, hogy Poyanne szerelmes Tillièresnébe, és Juliette viszont nem érzéketlen e szerelem iránt. Ha a grófnét a bűntársak valamelyike beavatta volna ebbe a bűnös, de nemes regénybe, Candalené bizonyosan nem érzett volna ily ellenszenvet e viszony iránt, melyet ő tisztának gondolt s melynek titokzatossága ingerelte őt, a mellett, hogy kétszeresen féltékenynyé tette. Az egyik féltékenység a baráti féltékenység volt. Ki nem ismeri a szivnek azt az ártatlan, félénk érzékenységét, mely annyira természetes, hogy még az állatokban is megnyilatkozik. Ha házi kutyánk mellé egy másik ebet veszünk és azt is részesitjük egy-egy jó szóban, azonnal mutatkozik a jelenség. - Gabrielle másik féltékenysége irigység volt. A nemes teremtés persze méltatlankodó haraggal tiltakozott volna az ellen, hogy benne lakozik e szenvedély, melynél alacsonyabb, utálatosabb nem lehet egy fenkölt lélek előtt. De, fájdalom, épp ez az indulat tud legügyesebben elrejtőzni a lelkiismeret homályos redőiben és épp oly általános, mint a milyen titkos, mert eredete abban vagyon, a mi bennünket főképpen társas állatokká tesz: a másokhoz való hasonlóságunkban. És az irigységet is végsőig fokozza sokféle analógiáiban. A legszegényebb művész sohasem fog ugy irigykedni egy milliomosra, mint a hogy irigykedik egy másik művészre, a ki csaknem oly szegény mint ő. Képzeljünk most két asszonyt, kik mind a ketten szépek, fiatalok és elhalmozottak a születés, a vagyon minden áldásával; tegyük föl, hogy oly benső barátság köti össze őket, mint Julietteet és Gabriellet; aztán egyikük viszonzott szerelmet érez, mig a másik rabja marad a sorsnak és szerencsétlen házasságának. Valljuk meg, hogy az irigység igen közel jár az elszigetelt asszonyi lélekhez, bár mily nemes legyen is. A baj kezdetben csak lappang; valami ösztönszerü és kimagyarázhatatlan antipatia amaz ember ellen, a ki tudtán kivül azt a fájdalmat mérte rá, hogy összehasonlitsa magát barátnőjével. A nő csakhamar igazolni akarja maga előtt ez antipatiát, sorra véve a férfi hibáit. Oly rosszakaró szemmel néz rá, hogy érzékiséget fedezne föl egy Marc Aurélban és önzést paulai szent Vinczében. Candalené igy fedezte föl, hogy Poyanne mód nélkül bibelődik saját személyével; holott a folyton eszméivel és czéljaival foglalkozó nagy szónok csak egy kicsit sokat beszélt a politikáról. Zsarnoksággal vádolta őt azért, mert Juliette többször visszautasitott egy-egy meghivást, hogy vele töltse az estét, vagy vele ebédeljen. Jóhiszemüleg meggyőződött arról, hogy ez a házasság, ha ugyan megtörténik, Tillièresnét boldogtalanná fogja tenni. És nem kevésbbé volt meggyőződve Poyannet illető saját érzelmeiről is. - »Nem szeretem ezt az embert, azzal punktum...«, szokta mondani nevetve. Minthogy azonban Juliette, ki szerette, ha a legteljesebb béke van körülte, őrizkedett attól, hogy az ily kritikákat tudtára adja kedvesének: Henry nem is sejtette, hogy mily ellensége neki a fiatal grófné. Tisztelte Gabrielle nemességét, szeplőtlen becsületességét, fölvilágosodott vallásosságát. Sajnálta, hogy olyan közönséges ember a férje, mint Candale. Érezte, hogy hű barátsággal viseltetik Tillièresné iránt, a kinek nem egyszer mondta:

- Ez igazi szeretet...

Mikor az ily nemes érzések nem fegyverzik le azokat, kik ellenségesek irántunk, legközvetlenebb eredményük az, hogy még növelik az ellenségességet. Minden moralista emliti természetünknek ama melankólikus törvényét, mely szerint azt bocsátjuk meg legkevésbbé másoknak, a mit mi magunk vétettünk ellenük, főkép mikor magunk se igen tudjuk, hogy mi a vétség, melyet inkább érezünk, mint ismerünk. Ha Candalené látja, hogy Poyanne nyiltan szembeszáll vele, ez az ellenségesség kevésbbé bántotta volna, mint a gróf folytonos jóakarata. Igaztalanságában néha még arra is rávetemedett, hogy Poyannet szinlelőnek tekintse. Meg aztán az sem volt lehetetlen, hogy ez a csalódott és férje erkölcsi nyomoruságától keresztre feszitett lélek fájdalommal hasonlitotta össze a henye és durva nagyurat, a kinek nevét viselte, a munkás, ékesen szóló, jótékony nemes emberrel. A gonosz indulatok ez összesége az adott pillanatban sokkal erősebben hathatott a grófnéra, semmint ő maga is sejthette volna. Kell-e tehát magyarázgatni, hogy Casal lépése mily fogadtatásra számithatott nála?... Épp most iróasztalánál ül, bizalmasai számára föntartott salon-boudoirjában, őse, a nagy marsál mellszobra alatt, melyet Jean Cousin vésett márványba. Nagysietve levélkéket ir, az udvariasság, barátság és jótékonyság levelezését folytatva, mely számára az ő rangjabeli hölgyek mindig csinos, uj formulákat kénytelenek találni és találnak is. Kocsiját fél háromra rendelte. Két óra van. Csöngetnek... Alkalmasint valami boltos. Még egyszer csöngetnek... Ugy hát látogatás.

- Meg kellett volna tiltanom, hogy ne eresszenek be senkit, szól letéve tollát és az alkalmatlan jövevény jöttét lesve. Nini, ön az, Casal? kiáltja, igazi szerencse! Majd azt gondolja magában: »Minek jön ez hozzám, hiszen sohasem szokott meglátogatni!«

A fiatalember némi zavarra valló mosolygással felel:

- Egy lóról kellett beszélnem Louisval. Tudtam, hogy itthon van, hát feljöttem. Háborgatom?

- Dehogy, mikor ön ugy se igen bánik magával bőkezűleg, felel a grófné s aztán a társalgás megkezdődik, a kiinduló pont a ló lévén, melyet Raymond hirtelen ürügyül talált ki, hogy a tegnapelőtti ebédre térhessen. Candalené kiejti Tillièresné nevét. És azt látja, hogy Casal szemében a kiváncsiság egy kis lángja csillan meg, ajkán pedig kérdés lebeg.

- Helyes, gondolja magában, czélt értem. Azért jött ide, hogy Julietteről beszéljen.

Az ilyen perczekben igazán asszony az asszony: macska természetü és bájos, kecses ügyességében; ilyenkor, mikor bizalmasan, négy szem közt fölfedezi bennünk, hogy egy más nő iránt érdeklődünk. Tüstént kiváncsiság ébred föl benne és kissé fölemeli szép fejét, hogy furfangos szemében egyesitse minden figyelmét. Ha ir, leteszi a tollat. Ha nem ir, de az iróasztal mellett van, kezébe veszi a tollat vagy valami munka vagy könyv után nyul. Ha egzotikus nő, a ki dohányzik, czigarettre gyújt, hogy palástolja kiváncsiságát. Aztán félvállról mond valamit, - holmi potom semmiséget. A perfid nők ilyenkor tudják megmérgezni szerelmünk egész jövendőjét, egy-egy gyanusitással vagy a klasszikus »mondják«-kal, mely a legkegyetlenebb rágalmak kiindulópontja. Igen nyugodtan és a rágalom nyilát mosolyogva röpitő szájjal emlegetik az uri embert, a ki legutóbb állitólag jó barátságban volt szivünk választottjával. Aztán ilyesmiket mondanak: »Ej, hát ön nem is tudta?...« vagy: »Lám, ön megelőzhette volna...«; a mit bizonyosan számon fognak tőlük kérni a másvilágon, ha a purgatóriumban hely van a szalonbeli kajánságok számára. Ellenben a jó lelkek, a kik a szerelmes históriákat oly vágyódva szimatolják, mint a macska a tejes szilkét, kifejtik egész hizelgő diplomácziájukat, hogy bizalmas vallomásokra birjanak bennünket. Mi még csak a sóhajok korszakában vagyunk. Tehát jogunk van elárulni olyan titkot, mely még csak a mienk s a vallomást később egy kis megbánással jóvá tehetjük. A bennünket beszédre biró furfangok között a legközönségesebb, de egyszersmind a legügyesebb az, mikor a nő egyszerüen elmondja nekünk azt, a mit magunk szeretnénk elmondani, vagyis gondolatunkat szavakba foglalja. Ez a bájos kiváncsiaknak legbiztosabb módjuk megtudni, hogy eltalálták-e a dolgot. Megjegyzendő, hogy ezt a kis vallatást legtöbbször mi magunk teszszük nekik könnyüvé. Igy Casal, mihelyt meghallotta azt a futtában kiejtett nevet, mely őt érdekelte, mindjárt igy kezdte:

- Igaz, hogy van Tillièresné? Látta tegnapelőtt óta?

- Nem, felelt a grófné, és nem is kérdezem: hát ön?... Medve-természetü embernek ismerem önt és fogadni mernék, hogy még a névjegyét sem küldte el neki.

- Ne fogadjon, mert veszitene, mondá Raymond nevetve. Sokkal nagyobb dolgot cselekedtem a névjegyküldésnél. Bátorkodtam őt annak rendje és módja szerint meglátogatni.

- Ez a kezdet, szólt Candalené, és ez egyszer okosan cselekedett ön. Az én barátnőm gyönyörü, s ha nem is volna szép, elmés, művelt, előkelő... Csakhogy, tetszik tudni, becsületes asszony. Ez arra fogja önt vinni, hogy szert akarjon tenni egy-két becsületes asszonyra, és meg fogja önt győzni arról, hogy ez a fajta legalább van a világon. És ugyan miről beszéltek maguk ketten?

- Semmiről, felelt Casal. Azt szeretném legjobban, ha meggyőződhetném. De az a baj, hogy a becsületes asszonyokat még jobban körülrajongják mint a többieket. Például az is ritka véletlen, hogy önt egyedül találtam, grófné... Tillièresnénél nem volt oly szerencsém. A mint beléptem hozzá, képzelje kit találtam ott?...

Casal elhallgatott e kérdésnél. Ha bárki mással van dolga és nem Gabriellelel, elég jól számitott volna, hogy a válasz el fogja árulni Juliette kedvesét, - ha ugyan van neki kedvese. De vajjon van-e? Ezt a problémát már egy nap óta forgatta fejében és egynéhány pillanatig igazi kínt szenvedett volna, ha a grófné egy férfi nevét emliti, ezt a szót tevén eléje: »természetesen«. Az ilyen kis árulások, a női barátság aprópénze, azonban nem voltak meg Candalené karakterében, és a grófné csak fejét rázta annak jeléül, hogy nem tud semmit.

- Avançon, folytatta Casal, kénytelen lévén felelni is, ha már kérdezett. Első látogatáson ez bizony nem valami kecsegtető. E mellett az a jó úr még egy csomó kellemetlenséget is mondott a szemembe... Képzelheti, hogyan folytatta aztán a hátam mögött. Tillièresné ezután majd bizonyosan nem akar rám ismerni...

- Mi kára lesz önnek abból? kérdé gonoszul a grófné.

- Mi károm lesz? Hát azt hiszi ön, hogy kellemes dolog olyan silány szinben tünni föl, mintha nem volnék egyébre való, mint a jockeyk, croupierk és cocotteok közt forogni? Mert az a vén ficsur istenugyse ilyen formának festett.

- És mit szólt ön minderre?

- Képzelheti, hogy az első látogatáson nem veszhettem össze a ház egy bizalmas barátjával. De akar nekem egy szivességet tenni?

- Tudom, mit kiván, szólt a grófné ismét nevetve; meg kellene mondani Juliettenek, hogy ön mégis különb ember egy kicsit... De ez mind az ön hibája. Miért látni önt mindig csak véletlenül, futólag? Miért tölti huszonhárom óráját kártyásokkal, viveurökkel és olyan kisasszonyokkal, a kik kiczégérezik, demoralizálják és tönkre teszik önt?... Persze, folytatta Candalené, ön most azt fogja mondani, hogy mindehhez mi közöm nekem?

- Oh, asszonyom, felelt Casal, oly tisztelő és bizalmas mozdulattal csókolva meg a grófné kezét, hogy Gabrielle egész meghatódott, - ha önhöz hasonló nő sok volna a világon!...

- Menjen, menjen, szólt a grófné, megfenyegetve ujjával a fiatal embert, ön nem hizeleg hiába. Azt akarja, hogy alkalmat adjak egy kicsit igazolni magát szép barátnőm előtt, az Avançon ócsárlásaival szemben. Nos, hát jöjjön el holnap pénteken az operába, a páholyomba...

- Istenem, csak aztán Juliette ne haragudjon meg rám ezért a meghivásért! gondolta magában, mikor Casal távozott. Azaz hogy mily ostoba vagyok! Hiszen tegnapelőtt este egész elbusulta magát, mikor Casal oly hirtelen eltünt az ebéd után. Roppantul örülni fog, hogy viszontláthatja. És ugyan baj az, ha mással is kedveskedik egy kicsit, nemcsak mindig az ő politikusával? Ez legalább elveheti... Azaz, hogy Casal elvegye őt? Mily őrült gondolat!... De miért ne? Ez az ember gazdag, előkelő rokonsággal dicsekszik és fiatal!... Igen, fiatal a szíve, hiába olyan az életmódja és híre. Mily kedves volt az imént, mikor Julietteről beszélt szinte félénken. Ennek a fiúnak eddig csak az volt a baja, hogy nem akadt senki, a ki jót sugalljon bele... De vajjon mit mond majd Poyanne, ha megtudja ezt a két találkozást? Mondja, a mi neki tetszik. Azzal én egy cseppet sem törődöm.

A grófné azonban hiába okoskodott igy és hiába forgott fejében a fiatal özvegy és Raymond házasságának éppen nem lehetetlen gondolata. Pénteken este mégsem volt egészen nyugodt, mikor barátnőjével az opera felé robogó kocsiban ült és igy szólt hozzá:

- Igaz, majd elfelejtettem... Casalt meghivtam páholyomba. Nincs ellene kifogásod?

- Nekem? felelt Tillièresné, miért lenne?

Ezt a két utóbbi szócskát kissé reszketegen mondta, a mi nem kerülhette ki olyan finom érzékü és hangjának minden árnyéklatát megszokott teremtés figyelmét, a minő Candalené volt. Gabrielle nem győzte várni, hogy Juliette mondjon valamit Casal látogatásáról; de nem mondott semmit. Kissé zavart beszéde és ez a hallgatás arra vallott, hogy Tillièresné nem egészen közömbös az iránt az ember iránt, a kit még csak kétszer látott. A látogatás óta valóban mindig rá gondolt, de nagy becsületességében igyekezett a kisértő alakját Poyanne képével elűzni. »Mily szerencse«, gondolta magában, »hogy nem fogadtam őt szivesen. Nem fog többé eljönni. Oly nehezemre esett volna emlegetni őt leveleimben, mikor Henrynek irok. Henry igazán kegyetlen iránta. Hát még Avançon...« Eszébe jutott az exdiplomata kirohanása. »Különben nem hihetem, hogy igazuk lenne...« Mint a legtöbb nő, a kinek nincsen határozott fogalma a bűnről, Juliette sem értett egyebet a viveur szó alatt, mint valami bizonytalant, elvontat, határozatlant. Ez az ő szemében vétkes tönkremenés volt, eltévelyedés, melyet szinte fájdalmassá tesz a vele járó lelki mardosás. A szelid női lelket a kiváncsiság, félelem és szánalom erőiből összevegyült vonzódás viszi a férfiak bűneinek e sötét mélysége felé. »Mégis Gabriellenek van igaza. Rossz társaságban forgott; szerelmei egy húron pendültek a társasággal. Pedig kár értte!... De hát mit tehetek én? Igazi szerencse, hogy nem látom őt többé viszont. Szokásai révén kitelnék tőle, hogy udvarolni kezdjen nekem. Nem volt már egész korrekt az a látogatás sem, mindjárt az ebédre következő nap s az én bátoritásom nélkül. Azt el kell ismernem, hogy kifogástalanul viselte magát, mig Avançon igazán kvalifikálhatatlan volt. De vajjon mit mondott volna, ha véletlenül egyedül talál?« Egy kis félelem borzongott végig rajta e gondolatra. »De mit töprenkedem? Vége. Nem fog eljönni többé.« És ime, most oktalan barátnője megint összehozza őt ezzel az emberrel!...

- De remélem, szólt meglehetős keményen, hogy Casal ur nem jár házadhoz máskor, csak mikor a nagy vadászebédek vannak?

- Csakis akkor, felelt Candalené; tegnap azonban mégis meglátogatott és oly boldogtalannak látszott...

- Miért? kérdé Juliette.

- Hát nem járt nálad is és nem találkozott nálad Avançonnal?

- Nem értem, mi lehet itt az összefüggés, mondá Tillièresné, egy kissé megzavarodva, hogy barátnője tud Casal látogatásáról.

- Pedig a dolog egyszerű, válaszolt a grófné. Ugy látszik, Avançon nagyon kegyetlen volt vele szemben...

- Ismered azt a szegény embert, vágott közbe Juliette nevetést erőltetve. Féltékeny, mint az már az ő korában rendes, s ha uj arczokat lát, mindjárt bosszús.

- Elég az hozzá, Casal azzal a meggyőződéssel távozott tőled, hogy te szörnyü rossz véleménynyel vagy róla, s hozzám jött panaszkodni... Az bizonyos, hogy fél tőled. Ha láttad volna... És mily bensőségesen mondta: »Kérem, védelmezzen meg barátnője előtt«, - igazán te is úgy meghatódtál volna, mint én. Azért híttam meg, hogy maga védekezzék... Mert lásd, érdeklődöm iránta, mint a minap mondtam is neked. Az a meggyőződésem, hogy kár az ilyen jóravaló fiút egyre jobban elkeveredni engedni a hozzá nem méltó társaságokban. És mivel ugy látszik, hogy ő is a mi véleményünk felé hajlik, minek őt elriasztani attól, hogy az igazi társaséletben éljen? Te nem igy gondolkozol?...

Juliette kitérőleg válaszolt. Nem akarta elárulni, nem árulhatta el Gabrielle előtt az ideges reszketést, mely arra a gondolatra elfogta, hogy Raymondnal találkozni fog. E találkozást talán maga is kivánta homályosan, minden áron meg akarva magát győzni az ellenkezőről. És fél-borzadálya közepett gyönyörködött a gondolatban, hogy saját hibája nélkül látni fogja Casalt. Meg aztán a grófné, mikor igazolni akarta, hogy miért hivta meg a fiatalembert, önkéntelenül oly mentséget talált ki, mely a legveszedelmesebb a Tillièresnéhez hasonló asszonyokra; ez a mentség a romantikus szánalom erejével annyira vonzó »kár!« szó volt, a melyet már ő is kiejtett magában. E gyöngéd szivnek e mindig nyitott résén osont be a szerelem először is, mikor Juliette szánta a sokat szenvedett Poyannet és jóvá akarta tenni veszteségét. Attól a gondolattól, hogy Casalt nyomorulttá teszi zabolátlan élete, és hogy egy jótékony hatás megmenthetné, a megváltás tervéig igen csábító volt az átmenet. Ez a csábítás azonban nem jelent meg rögtön egész tisztán e megzavarodott lélekben; ellenben rögtön hallotta lelkiismerete szavát, mely igy szólt:

- Most már nem titkolhatom el Henry előtt, hogy találkoztam Casallal.

Ha Poyanne távol volt, mindennap le szokta számára irni gondolatait és az eseményeket egy naplószerü levélbe. Mikor belépett a grófnéval a proszczénium-páholyba, melyet barátnője talán egy kissé ő miatta cserélt ki a tavalyiért, - az az utóbbi érzés uralkodott benne és bizalmatlanságot érzett Casal iránt. A fiatalember már a páholyban volt és Candalelal és Artelleslel beszélgetve szemüvegezte a nézőteret. Mikor üdvözölte, nem látszott szemében az a kihivó henczegés, mely a nőnek azt mondja: »Lám, hiába ellenkezett, mégis találkoztam önnel«; pillantása inkább szenvedő volt. Candalené ebédje óta ez a csábitó, ez a divatkirály, ez az elfásult ember nem ismert többé magára. Nem csillapodott, sőt nyugtalansága nőttön-nőtt. Tapasztalt létére is igy gondolkozott: »Tillièresné meg fog sértődni, ha itt lát engem. Azt fogja hinni, hogy reá akarom magamat erőszakolni. S ha Avançon folytatta az ellenem való áskálódást, ugy el vagyok veszve előtte.« - Ez az aggodalom valóságos fájdalomra vált, mikor Juliette elment előtte, hogy elfoglalja helyét, épp oly bájos hidegséggel s tartózkodással szemében s arczán, mint a minő földultnak látszott tegnap. Raymond most végre először fölismerte saját érzelmét. Nem arról volt szó többé, hogy este tiz órakor egy »bourgeoiset« találjon, sem pedig egy többé-kevésbbé érdekes flirt rendezéséről.

- Meg vagyok csipve, gondolta magában, szokott beszédmódjának kifejezését használva, hogy megjelöljön egy szokatlan lelki állapotot, melytől józan esze félt, de a mely után szive sovárgott. És tanulmányozta Julietteet, a ki fehér ruhában ült a talpig rózsaszinbe öltözött Candalené mellett. A két hölgy épp most kezdte birtokába venni a páholyt és a nézőteret s ez a preludium abból áll, hogy a bársonynyal beboritott kis asztalkán elhelyezik a legyezőt, a keszkenőt, a tekenősbéka-messzelátót, az illatos üvegecskét, folyton ide-oda tekintgetve, és bár nem látszik rajtuk, végigkutatva a páholyokat. És mig az énekesek járnak-kelnek a szinen, a zenekar pedig késik vagy siet a kisérettel, a férfiak meg a páholy hátterében suttognak, egymást érik azok az apró reflexiók, melyeket Casal ugy megszokott, mint a hogy este frakkot ölt, reggel pedig lóra ül. Máskor észre sem vette e megjegyzéseket, de szivének jelen állapotában bizonyságot akart szerezni arról, hogy Tillièresné végkép elzárkózni készül előle, ha ugyan már el nem zárkózott. Ambroise Thomas Hamlet-jét játszották, meglehetős gyöngén. Az Opheliát személyesitő kitünő művésznő körül csak a kisegitő szereposztásbeli énekesek voltak, és Casal a páholy félhomályában ilyes mondásokat hallott: »Ej beh hitvány egy király! Hogyan mérgezhette meg a férjét ilyen ember miatt?... - Ki az a Bonnivetné páholyában? Hát nem többé Saint-Luc?...

- Folyton azon töröm a fejemet, hogy a király lelke csakugyan eleven ember-e?... - Persze hogy az, hiszen mozgatja a száját... - Nini a Komovné páholyában a kis Morainesné van. Jól csinálja! Igazán csinos... - Nézd csak a királynét. Veszed észre, hogy kihez hasonlit?... - Nem én... - Marie de Jardesra. Igazán meglepő...« Ezek azok a gondolatok, melyeket a hol gyönge, hol fönséges zene hangjainál egymással közlenek a páholyok e gyémántos sphinxei, a kik regények emlékeit ébresztik föl, igy messziről a nézőtér sokasága közé rejtőző szegény ábrándozók fejében. Az opera minden előadásán ott van egypár, holmi megemésztetlen olvasmányoktól hevülő fiatal ember, a kik éhező diák, leczkeadó tanitó, kis tisztviselő vagy vidékről feljött utazó létükre is kiszoritanak annyit az erszényükből, hogy ide jöhessenek, sütkérezni az előkelő világ napjának fényében. De mégsem tévednek egészen ezek a balgák, a kik lelkesedésükben azt hiszik, hogy azok a lelkek épp oly szépek, mint az arczok és az öltözetek. Az a bámulatos mozgékonyság, mely a párisi nőket az ellentmondások folytonos csodájává teszi, megcselekszi azt is, hogy ugyanezek az asszonyok, a kik csakugy csevegtek itt, mint a szalonjukban, egyszerre belemélyednek a költő művébe és arra a magaslatra, addig az ideális meghatottságig emelkednek, melyet a zenész ki akart fejezni. Igy történt, hogy mikor a kárpit fölemelkedett az őrülés jelenete előtt, Candale grófné igy szólt magához és vendégeihez:

- Most azonban hallgatni kell.

Csend lett a páholyban. Hamlet negyedik fölvonásában csakugyan van egy isteni szépségü románcz, melynek témáját a franczia szerző, mint mondják, egy északi népdalból kölcsönözte. Ez a bánatos honvágygyal és kétségbeeséssel teli kis motivum szüntelen ismétlődik Ophelia panaszában, mig körülte a parasztleányok járnak-kelnek és dalolnak. És a szivet mindig mélyen illeti meg a vidám, gondtalan élet sürgölődése a magányos szenvedélyben, a benső seb fájó mártiromságában vergődő lélek körül... Virágok között érkezik el a kikelet, mosolyog a halhatatlan ifju égen, gyöngéd hóvirágok kelyheit hinti szét a gyöpön és a boldog szerelmesek szemében könnyet csillant meg. Minden sziv, minden érzék üdvözli a percz mámoros tündérét, kivéve az elhagyott leányt, a kinek a kegyetlen herczeg egymás után mondta: »Édes Ophélia«, és »Eredj kolostorba«. Mások boldogságán veszi észre jóvátehetetlen balsorsát és látja azt is, hogy milyen lehetett volna ő. »Ah!« sohajtja, »boldog a feleség az ő férje karján...« És e sohajtással értelme is eltünik... Nem, az lehetetlen, hogy igy elárulták volna, ha a herczeg, az ő herczege, ha Hamlet, az ő Hamletje még élne. S hogy itt van egyedül, összetörve, messze tőle, ki nincs többé a világon, a lassan hömpölygő folyó felé indul, mely olyan nyugvóhelyet igér neki, a hol feledésbe merül minden szenvedés. Hagyjátok őt, ti leányok, kik között a sebzett szerelmes bájával szétosztotta bokrétája virágait; hagyjátok őt, hadd menjen e viz felé, mely kevésbbé csalékony, mint az emberi sziv, kevésbbé mozgalmas, mint a remény és kevésbbé gyors az ő folytában, mint az édes óra elröppenése. - Hadd veszszen bele elveszett boldogságának, gyógyithatatlan szerelmének emlékével. - »Isten hozzád«, sohajtja még egyszer, »Isten hozzád, egyetlen barátom... Az élet kaczaghat, lejthet tovább, a tavasz pazarolhatja fényét és illatát: a beteg lélek mindörökre megszabadult...

A zene sajátos bája és különös érdeme az, hogy nem határozza meg körülményesen a szimbolizmust, mely benne rejlik. Ezen a réven aztán kielégiti a leggyöngédebb érzelmek követeléseit is. Mig a románcz e szép, panaszos frázisa egyre ismétlődött a rendkivül ügyes szinpadi rendezés keretében, a Candalené páholyában levők mind azt érezték, hogy egy benső gondolat rezdül meg bennük e megható dalra. Gabrielle, a kinek csak hátra kellett fordulnia, hogy meglássa egyik közel páholyban Bernardnét, férje kedvesét, az elhagyott leány sohajtásában megtalálta életének titkos szenvedését. Juliette elhatározása láthatatlan könyekben olvadt szét, melyek a zenétől való meghatottságban mintegy szivére permeteztek. És maga Casal is, a kit évek óta először ismét romantikus megindulás fogott el, nem csufolta, mint szokta, »a lármát, mely drágább a többinél«. Kéjes és szomoru érzés fogta el ez ismert dal hallatára az asszony közelében, a kit szeretni kezdett. És nem igyekezett leküzdeni ez érzést. Oly közel volt hozzá ez a nő, hátul egyszerüen fölfésült szőke hajával, nyúlánk nyakával, melynek fehérsége a ruha kivágásában egész a váll gödréig látszott, arcza élének finom vonalával és a szinte észrevehetetlen perzsiai orgonavirág-illattal, melyet egész öltözéke lehelt, - igen, oly közel volt hozzá, és mégis oly távol! Látta, érezte, hogy ugyanabba az érzésbe merült el, a melybe ő. Ah, ha beszélhetett volna vele e pillanatban, igazán megtudta volna, hogy valóban legyőzte-e azt az érdeklődést, mely két első találkozásuk óta ébredt benne... De im, nyilik az ajtó és valaki belép a páholy kis előtermébe. A bűbáj szétoszlott. Mosé jő. Candale megszoritja kezét, Candalené pedig fölkel, hogy beszélgessen vele, alig engedve időt az érkezőnek, hogy Tillièresnét üdvözölje.

- Jöjjön, mondja a látogatónak, helylyel kinálva meg őt a kis előterem kerevetjén. Látom a képén, hogy teli van pletykával... Nos, halljuk...

- Pedig bizony Isten nem tudok semmi ujságot, felel Mosé nevetve.

- Ha én vagyok terhükre, ugy megyek... mondja Candale és sétabotját véve a kilincs után nyúl; de egyszersmind karon fogja Artellest: Lám, milyen jó férj vagyok én! Önt is magammal viszem.

- Vajjon föl fog-e kelni Tillièresné? töprenkedett Casal, egyedül maradva Juliettetel a páholy párkányánál.

És Tillièresné e pillanatban csakugyan igy gondolkozott: »Kötelességem volna kikerülni, hogy csak ez öt perczig is négyszemközt maradjak vele«; de azért mégis csak ülve maradt, azt szinlelve, mintha ujra végignézné szemüvegével a nézőteret. A páholy tükréből látta nyugtalanságtól elkomorult vonásait, és e szép, büszke arcz előtt ismét föltámadt benne az első esti megindulás, elegyest az ellenállhatatlan elérzékenyüléssel e nyilvánvaló félénkséggel szemben, mely legbensőbb női kevélységének hizelgett. A zenétől még mindig rezgő idegei képtelenné tették őt minden igazi erőkifejtésre. Szivét összeszoritotta a várakozás, mely titkos gyönyörüséggel teljes volt, bár bűnösnek itélte. És nem kelt föl. Különben is a fiatal ember beszélni kezdett hozzá. Vajjon megsérthette volna azzal, hogy ne feleljen neki? És miért ne felelt volna?

- Ez a fölvonás szép, mondá Casal. És megbocsátom értte szerzőjének, hogy Hamlethez nyúlt, bár gyülölöm, mikor befejezett dolgokat bolygatnak, más alakban tálalva föl. Shakespere e művét Londonban kell megnézni, mikor Irving játszsza. Látta már, asszonyom?...

- Sohasem jártam Angolországban, felelt Tillièresné; aztán elgondolta: »Gabriellenek igaza van: fél tőlem...« Ez az érzés csak egynéhány pillanatig tartott, de édes volt. Casal tartózkodása megnyugtatta lelkiismeretét és főkép ez volt a bizonysága, hogy mennyire tetszik a fiatalembernek, ki tovább magyarázta a nagy angol szinész tartalmas játékát, mindig szertelenül velőkig ható beszédét, dicsérte taglejtéseit és nagy értelmességét. Majd félbeszakitotta magát és mosolyogva mondá:

- Ugy-e nevetséges vagyok, hogy művészi érzékkel kérkedem?

- Ugyan miért? kérdé Juliette, és egy kis borzongás futott rajta végig. Tudta, hogy e mondás mit fog fölidézni és hogy a társalgás egyre veszélyesebbé válik.

- Miért? kérdé Casal. Hát annak az arczképnek a révén, a melyet az ön barátja Avançon festett rólam.

- Nem hallgattam rá, mondá Juliette, legyezve magát, hogy titkolja zavarát. Oly nagy migrainem volt! - Hova akar jutni? kérdé aztán gondolatában.

- Igaz, mondá Casal, oly melankóliával, mely csak félig volt szinlett. De majd mikor nem lesz migraineje, hallgatni fogja őt és hinni fog neki. Neki, vagy másnak... Emlitettem is tegnap Candalené előtt, mert az mégis egy kicsit kegyetlen dolog, ha az embert mindig holmi fiatalkori bolondságok szerint itélik meg... Meg aztán azt is észrevettem, hogy... Megengedi, hogy igen őszintén beszéljek?...

Tillièresné a fejével intett igent. Casal e rejtelmes kérdést azzal a kissé gyermekes bájjal tette, mely annyira hat a nőkre, mikor a férfias érettség minden energiájával párosul.

- Azt vettem észre, hogy ön engem nem lát szivesen. Csakugyan nem is mondta, hogy máskor is jöjjek el.

- De hiszen ön nem érezné jól magát nálam, szólt Juliette, megzavarodva e vágástól, melyet nem tudott elháritani. Kis zugolyomban élek, visszavonulva mindentől, a mi önt érdekelhetné...

- Lám, mondá Casal, mégis meghallgatta Avançon vádbeszédét, hiába volt migraineje. Nos, én engedelmet szeretnék kapni, hogy néha meglátogathassam csakis azért, hogy egy kicsit visszatérjek arra a vádbeszédre. Vallja meg, hogy ezt az igazság követeli.

Oly szép volt e pillanatban, tiszta szeméből oly édesség sugárzott és ez egész társalgás oly gyorsan pörgött le, hogy Juliette szinte önönmaga ellenére felelt:

- Mindig igen szivesen fogom látni.

Ez a legbanálisabb frázis volt. De igy mondva, feleletül ama kérdésre, és azután, hogy Tillièresné föltette magában, hogy nagyon tartózkodó lesz: ez a kis mondat fölért egy gyöngeséggel. Casal szinte meghatott »köszönöm«-je erősen megérttette vele, hogy a fiatal ember igy magyarázta a frázist. Most végre szert tett annyi erőre, hogy fölkeljen és kimenjen a páholy előtermébe Gabriellehez és Moséhez.

De már késő volt.

VI.

A lassú lejtő.

Mikor Juliette haza érkezett a szinházból és kibontatta a haját éjszakára, kiküldte komornáját és asztalához ült, hogy megirja Poyannenak a nap történetét. A szoba sarkában álló ez asztalka, melyen a sok kis csecsebecse a lélek aprólékosságára vallott, még kedvesebb butora volt neki, mint a XVI. Lajos korabeli csöndes szalonban levő irószekrény. Anyja, atyja, férje és más kedves halottainak és legjobb barátainak arczképei függöttek a selyemkárpitu falon, melyhez ez az asztal, legboldogabb perczeinek tanuja támaszkodott. A bőr, skófiumos szövet és czizelált aranykeretek fölött, könyvespolczon voltak azok a kötetek, a melyeket legörömestebb olvasott: Kempis Tamás, legkedvesebb költői, néhány gyöngéd analizisü regény és főkép a moralisták közül azok, a kik, mint Joubert, Ligne herczeg és Vauvenargues, egyesitik magukban az éles megfigyelést a jóság minden kiméletességével. Csipkével födött lámpa vetett szelid világot ez otthonos zugolyba és az esztergált oszlopos, szűzies rózsafa ágyra, melyen öt-hat kis vánkos várta az alvót. A kandallóban kialvó tűz hamvadozott. Csak a lábas óra egyforma ketyegése hallatszott e zárt szobában, melynek ablakai a kertre nyiltak. Mennyi kedves órát töltött el itt Juliette! Örömest virrasztott olvasva, főkép pedig irva. Szeretett levelezni. Ez a szép kedvtellés a mi nyakra-főre siető napjainkban már mind ritkább. Folyton leveleket váltott ismerőseivel, egy-egy napközben félreértett mondásról, kölcsönkért vagy olvasni adott könyvekről, mintlétükről vagy egyszerüen holmi megbizásokról. Ez a sok semmiség ürügy az asszonyoknak, hogy képzelmük legszebb virágaival himezzék tele a nagyuri élet oly egyhanguan szürke szövetét. Mikor a politika távol tartotta Páristól legbensőbb barátját, titkos férjét, gyakran csevegett vele végtelen hosszú levelekben, gyorsan futtatva tollát a kissé kékes, vékony papiroson; és gondolata kisérte ez embert, ki becsvágytól égett, s a kit ő csodált, tanácsokat adva neki azzal a szerető tapintattal, mely legjobban hizeleg a férj vagy a kedves hiuságának... De ez este, Hamlet előadása után, soká ült asztalánál kezére hajtott fővel, mielőtt csak egy sort is tudott volna irni. Vajjon szóljon neki Casalról, a fiatal ember kéréséről és a válaszról, melyet ő neki adott?

- Szólnom kell, mondá végre egész hangosan, és redőkbe vonva homlokát; s ez elhatározás közepett irni kezdett. Fél óra mulva befejezett egy igaz levelet, melyben egyszerüen, őszintén elmondta, hogy találkozott Raymondnal Gabrielle páholyában, beszámolva még arról is, hogy mit beszéltek. Megjegyezte azt is, hogy ha a fiatal ember e közeledése Henrynek kellemetlen, csak egy szót vár és rögtön végét veti. Befejezve a levelet, végigolvasta és elképzelte, hogyan fogja olvasni Poyanne huszonnégy óra mulva. Sokkal jobban ismerte őt, semhogy ne tudta volna, mi lesz a válasza. E nemes gondolkozásu ember lelkének természetes kaczérsága volt, hogy Juliettetel szemben sohasem folyamodott fensősége erejéhez. Azok közé a szerelmesek közé tartozott, a kik mindig azt mondják kedvesüknek: »Ön szabad«. De azért mégis szenvednek, és a nő, a kit kénye-kedve szerint szabad szárnyra eresztenek, gyakran érzi, hogy szivüket tapodja. A sziv némán vérzik és szótalan szenvedése szelid szemrehányás, melynél egy-egy gyöngéd lélek szivesebben türné a legádázabb sértéseket. Juliette előre érezte, hogy mily gyötrődést fog okozni barátjának ez őszinte levél. Lelke előtt egyszerre óriás erővel ismétlődött az a jelenet, mikor Candalené ebédje után Henry ugy kifakadt Raymond ellen. Juliette meg levén győződve arról, hogy Poyanne szerelme csökkent, a logika szerint nem lett volna köteles számba venni ez antipatiát, melyet igaztalannak itélt. Csakhogy ő Poyannehoz még mindig több igaz szeretettel vonzódott, semhogy elég hidegvérü lehessen ily kegyetlen elhatározásra.

- Nem, mondá magában, nem fogom elküldeni ezt a levelet; mire való is volna? Fölkelt és a tűzbe dobta a papirost. Égését azzal a rossz érzéssel nézte, a melyet igen jól ismernek azok, a kik már átélték a szerelmi viszonyok e végső korszakát, melyben az, a mi a bizalmasság bája volt, fájdalmas kényszerűséggé vált. Nehéz a lemondás az édes szokásról, föltárni szivét tollal a kezében; és az ember egymás után irja tele a papirosokat, hogy egymás után összegyürje és elhajitsa, mig végre kész az a legutolsó, melyet most végre Tillièresné boritékba tett, és a melyben nem volt egyéb hétköznapi és ügyetlen frázisoknál. Casal neve nem volt benne.

- Igazán nem tudom, hogy bánthat engem ily potomság, gondolta magában másnap reggel, hogy legyőzze lelki mardosását. Ugyan mi rossz van abban, ha elfogadom Gabrielle de Candale és Marguerite d’Arcole egyik barátját? Micsoda ürügygyel válaszolhattam volna neki tagadólag, mikor azt mondta, hogy meg szeretne látogatni? Gabriellenek igaza van. Casal derekasan gondolkozott. Tiltakozni akart a hatás ellen, melyet Avançon beszéde tehetett rám. Ezzel mintegy kötelezte magát, hogy nálam kifogástalanul fog viselkedni, következésképpen nem udvarol nekem... Egy-két látogatás után egy kicsit jobban fogja tisztelni azt, a mi jó lakozik benne... Henrynek sem lenne kifogása e látogatások ellen, ha jobban ismerné Casalt, és ha én élő szóval győzhetném őt meg... - Különben, folytatta, ujra végigolvasva a Besançonból az nap reggel kapott levelet, most nem igen foglalkozik velem. - Poyanne e levelében elmondta, hogyan érkezett szülővárosába, és mint találkozott egynéhány tekintélyes választóval, a kik mind csak a küszöbön levő harczról beszélnek. Ugy látszott, gondosan került minden érzelgős czélzást. Ez a félénk szerető, a ki attól tartott, hogy gyöngédségével untatja kedvesét, szintén két-három levelet irt és valamennyit épp ugy elégette, mint Juliette a magáéit, mig végre elkészült ezzel a fölületes és közönyös levéllel. Tillièresnének ezt ki lehetett és ki is kellett volna találnia. De soha sem szoktunk másoknak annyi hitelt adni, hogy azt gondoljuk róluk, hogy hasonlók hozzánk a sziv fájó érzékenységében. A fiatal asszony fölsóhajtott és csak annyit mondott magában:

- Be megváltozott! Valamikor oly szerelmes leveleket irt!

A gróf hosszú, egyenes, becsületes betüivel teleirott lapokat beletette egy kis záros bőrtokba, melyre az 1881 évszám volt nyomtatva. Ama férfiu iránt való kultuszában, a kit méltán tekintett a kor egyik legkimagaslóbb alakjának, kegyes szokása lett soha nem hagyni veszendőbe csak egy sort is, mely e drága kéztől eredt; és minden ujévkor értékes tartót készittetett e kincsnek, melyet oly nagyra becsült. A mult érzése összeszoritotta szivét és még ábrándozóbb lett, mikor mulatság gyanánt és hogy bibelődjék valamivel, vázába rakosgatta a virágokat, melyeket Nizzából küldött neki a nagy hadtudományi művéhez most az olasz határon adatokat kereső Jardes tábornok. A félig nyilt s mintegy az utazástól fáradt rózsák, a sápadt nárcziszok, az aranyos mimózák, a vörös és fehér szegfűk, az orosz ibolyák illata összeelegyedett. A viztől néhány napra megelevenült szegény virágok az illatok e haldoklásában lehelték ki lelküket, hazavágyón sohajtva a verőfényes tengerpart és a Provence tündéri kertjei felé. Tillièresné tegnap óta sokkal nagyobb rázkódásokat szenvedett, semhogy az illatok e láthatatlan csókdosása ne ringassa valami különös bágyadtságba. Oly szomorúság lepte meg, hogy szeme könnybelábbadt. Szinte rettenve nyult keszkenője után, mikor nyilni hallotta az első szalon ajtaját. Egész testében reszketett a gondolatra, hogy Casal talán rögtön él a kinyert engedelemmel, és most jön és meglátja őt e kimagyarázhatatlan bánat közepett. Kérdezősködni fog. És mit felel majd neki? Az ajtón szerencsére nem a fiatalember lépett be, hanem Avançon és az ex-diplomatát annyira elfoglalta egy gondolat, melytől szürke szeme csakugy ragyogott, hogy nem is vette észre a marquisné halaványságát, könnyeit és kezének remegését.

- Bizonyosan korholni fog a tegnapi operai estért, gondolta a fiatal asszony, miután megkönnyebbülve látta, hogy csalódott. És szinte vidáman folytatta a virágok rendezését, szeme szegletéből kémlelve a vén gavallért, a kin rögtön észrevette, hogy valami nagy dolgot rejteget magában. Igen jól ismerte őt... Tudta, hogy ez embernek mániája soha sem járni az egyenes uton. Most is egykori hivatalával járó kötelességének tartotta, előre elkésziteni minden szavát, mint a hogy előre elkészíti ábrázatát, oly módon kenvén-fenvén a haját szálankint, hogy kopasz fejének bizonyos fekete máza támadjon, és ugy festvén bajuszát, hogy a józan észszel összeegyeztethető szürke legyen. Megtörtént vele, hogy a beszélgetés kezdetén mondott valamit, a mihez aztán csak fél óra mulva fűzött egy megjegyzést. Ez egyszer jobban sietett. Tillièresné csak félig csalódott. Avançon csakugyan Casalról kezdett beszélni. De nem tudta, hogy a fiatal ember az előtt való este a grófné páholyában volt. Juliette egy gyönyörü nagy kökörcsint adott neki:

- Nem is mond bókokat a virágaimra? Jardes barátunk emlékezett meg ily kedvesen rólam.

- Mikor jön vissza? kérdé a diplomata; aztán meg sem várva a választ, igy szólt: Hiszi róla, hogy biz az ellátogat Monte-Carloba is, szerencsét próbálni?...

- Az meglehet.

- Erről jut eszembe, folytatta Avançon, mohón kapva a társalgás ily közönséges kapcsán, a mi erősen meghazudtolta finom diplomataságának pretenzióit; erről jut eszembe, hogy tegnap a rue Royaleban oly nagy játékot láttam, a minőt régen... Ön a szememre hányta, hogy kiméletlen voltam Casal iránt, mikor a multkor itt találkoztunk. Tudja mennyit veszitett a szemem láttára, éjfélután félegytől egyig? Nos, mondjon valami számot... Nem akar?... Hát háromezer aranyat... Alkalmasint valamelyik korcsmából jött, a hol ő és barátai pálinkázni szoktak, mert az ő hű Herbert Bohun lordja ez alatt egy zsöllyeszékben aludt és ő maga is elég vignak látszott... És ezek a fiatalok még haragusznak, ha az idősbbek néha jobb erkölcsökre akarják oktatni őket!...

- De hát ilyen gazdag Casal ur? szólt közbe Tillièresné.

- Mikor nagykoru lett, harmadfélszázezer frankra rughatott az évi jövedelme, mondá Avançon. Hogy most mije van? Az más kérdés. Az asszonyok, a hiú pazarlás, meg az ilyen játék...

Az ex-diplomata diadalmaskodva mondta el Juliettenek ezt az ujságot, mely annak a bebizonyitására volt szánva, hogy ő nem rágalmazta a minap a fiatalembert. Tovább beszélt a játék ellen, nem is sejtve, hogy Juliette, ki most ide s tova rakosgatta a szobában a virágos vázákat, egész másképpen hatódott meg a hallottaktól, mint ő gondolta.

- E szerint, miután elvált tőlem az operában, inni és játszani ment, gondolta magában. Holott a dolog igen egyszerü volt. Tudta, hogy Casal, mint a hozzá hasonló helyzetü és izlésü fiatalemberek legtöbbje, a klubban tölti az éj egy részét. Miért lett hát neki ez a gondolat egyszerre oly kinos? Csak nem képzelhette, hogy egy páholyban váltott néhány szó varázslattal fogja megváltoztatni szokásait, melyeknek szavaihoz különben sincs semmi köze. Vagy titkon azt kivánta, hogy a vele folytatott társalgás olyan nagy hatást tegyen rá, hogy ne akarja megszentségteleniteni ez estét? Mig csak Avançon ott volt s aztán egész délután és késő éjszakáig sem tudott szabadulni e gondolattól; mindig az forgott a fejében, hogy mily rendetlen életet folytat ez az ember, a kit ő voltakép alig ismer. E tépelődés, mely még éjjel sem hagyta nyugodni, Candalené munkájának folytatódása volt. Egyre jobban kisértette a vágy, hogy a jó befolyás épp oly furfangos, mint veszedelmes ürügye alatt közeledjék hozzá. Avançon azt hivén, hogy árthat Raymondnak, csak uj okot és alkalmat adott arra, hogy e két teremtés egymáshoz közeledjék. A legtartózkodóbb asszony is tarthat prédikácziókat egy viveurnek a kártyázás ellen; ellenben ha az iszákosságról szól, megalázza a férfit, ha pedig a szerelmes dolgokat bolygatja, szabadszájuvá válik. Casal a XVI. Lajos korabeli kis szalonban csak az ügyetlen diplomata után huszonnégy órával, az operában nyert engedelem után pedig teljes két nappal kopogtatott be. Nem is merte volna sejteni, hogy mily reménykedve várták. Tillièresné most nem volt beteg, nem is hevert a chaise-longueon és nem is volt ama leheletszerü ruhákba öltözve, melyek kaczérságukkal adnak vigasztalást a migraine fájdalmai közepett. Kimenő toiletteben volt, de szőke haját még nem födte kalap. Arcza, ez a leányosan ártatlan, de egyszersmind egy kissé ármányos, szelid, de elmésségtől sugárzó ábrázat, az ő sajátos bája volt az ily őszinte perczekben, mikor nem tagadta meg magát. Arra a gondolatra, hogy mit akar mondani Raymondnak, arcza kipirult és kék szemében egy Casal előtt még ismeretlen kis láng csillant meg, mikor a társalgás első banalitásai után igy szólt:

- Ön azt hirdeti, hogy rágalmazzák, és mégis egész éjszakákat tölt el a klubban játszva... Ne mondjon ellent. Nekem megvan az én rendőrségem. Ön több mint hatvanezer frankot veszitett szombaton, éjfél után egy órakor.

- De kettőkor visszanyertem, sőt még harminczezret ráadásul, felelt Raymond nevetve.

- Annál rosszabb, mondá Juliette és hogy hű legyen programmjához, mely egymaga igazolta az ily bizalmas társalgást, az aggódó barátnő hangján kedves prédikácziót kezdett. És Casal oly bűnbánással hallgatta, mely csak félig volt hazug; - ő, a pajzán, csélcsap Casal, a ki klubokban és játékházakban akárhányszor veszitett már százezer frankot; ő, a ki a kezdő viveuröknek tanitómestere és példaképe volt s a kit majmoltak, mondásain kezdve, a kabátjára tüzött virágig!... A Phillips ifjú törzsvendégei, a kik szivesen elrontották a gyomrukat a sok cock-tail-lal és brandy and soda-val, csakhogy magukra vonják figyelmét, bizony elámultak volna, látván őt, a mint szemközt ül egy fiatal asszonynyal és hallgatja erkölcsös prédikáczióit. Az a koczka, melylyel minden este eldöntötték, hogy ki fizeti az italt, - »Herbert mindig duplán látja«, szokta mondani Casal, - bámultában a serleg fenekén maradt volna. Az intelmekre a viveurök e fejedelme olyas frázisokkal felelt, mint a minők Candalené ebédjén már igen hasznosaknak bizonyultak. Emlegette az elhibázott élet szomoruságát, lelki fáradtságát és a felednivágyást: szóval ugy beszélt, mint a bűnbánó korhelyek szoktak az erkölcsös szindarabokban. Nem szabad feledni, hogy ez épületes társalgás közben végiggondolta a péntekről szombatra eső éjszakát, hogy megtudja, kicsoda vádolhatta be őt Tillièresnénél. Eszébe jutott, hogy az operából kijövet annyira örült Juliette válaszának, hogy valóságos szeretet-roham fogta el Candale iránt, és ezt a fajankót egész hazáig kisérte gyalog. Aztán a körbe ment. Vajjon ki látta őt Tillièresné ismerősei közül? Ej hát Avançon, a ki a kártyaasztal körül bámészkodók között állt. A vén gavallérnak természetesen első dolga volt a marquisnéhoz szaladni, hogy besúgja őt. Az ilyesmit a férfiak nehezen bocsátják meg, és igazuk van. A férfiak szabadkőműves-szövetkezetének törvénye parancsolja, hogy asszonyokat soha sem szabad olyasmikbe beavatni, a mik a klubokban történnek. A férjeknek és szeretőknek sokkal nagyobb érdeke ez a diskréczió, semhogy ne őriznék meg, és ne ügyelnének arra, hogy mások se vétsenek ellene. Raymond azonban szivesen odaadta volna az ex-diplomatának a fél nyereséget, melyet e galádul elárult játékban nyert, a nagy szolgálat jutalma gyanánt. Ennek révén tudta meg, hogy a marquisné mennyire rokonszenvez vele; és micsoda kedvező teret szolgáltat a manővereknek az ilyen asszonyi prédikáczió! Már a beszéd jámbor végighallgatása is jogot adott neki arra, hogy távozás előtt ezt mondhassa:

- Ha naponkint csak egy órai ilyen csevegésre szerződhetnék, szivesen adnám szavamat, hogy egy évig nem veszek kártyát a kezembe.

- Hát csak adja szavát, mondá Tillièresné kaczér bájjal.

- Igazán? kérdé Casal oly komoly hangon, hogy a fiatal asszony egyszerre észrevette, mily előre haladt a bizalmasság utján. Már késő volt meghátrálni, tehát tréfás hangon folytatta:

- Egy évig! Az sok is volna. Hátha egyelőre csak három hónapra fogadná meg?

- Szavamat adom, felelt Casal komolyan. Április, május, junius. Mától fogva egész juliusig nem fogok kártyához nyulni.

- Majd meglátjuk, mondá Juliette, még jobban nevetve; és hogy ez a némi ünnepiességgel tett igéret ne legyen közöttük az első titok, igy folytatta: Lám ez nagy örömet fog okozni valakinek, a kinél holnap reggelizni fogok... Nem találja el, ki az? Candalené. Azon melegiben viszem neki hirül fogadását. - Később nem mondta volna e szavakat, melyek veszedelmes voltát érezte. És főképp a fiatal ember távozta után érlelődött meg benne a gondolat, hogy súlyos ildomtalanságot követett el, mert Casal e mondást légyott kijelölésének tekintheti és akkor mit gondol róla? Az az ötlete támadt, hogy óvatosságból ir Gabriellenek és kéri a reggeli elhalasztását... Csakhogy azt nem tehette. Másnap volt annak az évfordulója, hogy ő és Candalené először találkoztak leánykorukban; régi kedves szokásuk lett e napon mindig fölváltva egymásnál reggelizni és ajándékokkal lepni meg egymást. A nők örülnek minden alkalomnak, mikor végigjárhatják a boltokat. Gyermekes örömmel motoznak az ezerféle csecsebecse között, melyek finomak, mint az ő ujjaik. Végtelen boldogok, ha ily meglepetéseket szerezhetnek, a melyek különben csak épp annyira meglepetések, mint a már tiz éves gyermek szemében a Jézuska és a tündérek ajándékai. Juliette egy gyönyörü meisseni porczellánnyelü napernyőt vett Gabriellenek, és a világért sem mondott volna le az örömről, hogy ez emléket ne az évforduló napján adja át neki. »Hátha arra kérném, hogy ő jöjjön hozzám reggelizni?« gondolta magában; »igen ám, hogy Casal azt képzelje, hogy én félek tőle, s ha az a gondolata támadna, hogy meghivassa magát... Csakhogy nem fog támadni az a gondolata...« Képzelme annyira dolgozott, hogy Poyanne csakis akkor jutott eszébe, mikor elérkezett az óra, melyben neki irni szokott. Most egy perczig sem töprengett a kérdésen, hogy megemlitse-e Casalt vagy sem. Már belenyugodott a megalkuvásba, azaz jobban mondva a lelki kétszinüségbe, hogy e titkot megőrzi kedvese előtt. Mindez azonban, bár álokoskodásokkal áltatta magát, nem történt lappangó lelki mardosás nélkül. E levelet még nehezebben irta meg, mint a tegnapit.

- Istenem, mondta magában, mikor befejezte, hogyan tudják megcsalni férjüket az asszonyok? Nekem csak el kell hallgatnom valamit, és már az is oly kínos!... Nem szeretném, ha gyakran ismétlődnék az ilyesmi...

Igyekezett elhitetni magával, hogy nem kivánta ily hamar viszontlátni Casalt. Pedig mikor a kitüzött órában, a drága napernyővel a Candale-palotába ért, egy kis csalódást érzett volna, ha nem találja ott Raymondt. De jól kitalálta vigyázatlan mondásának eredményét. A fiatal embernek, tőle távozva, első dolga volt Candaleékhoz hajtatni. A grófné épp az ékszereket nézegette, ezeket a legujabb kis remekműveket, melyek körül az Old Bond Street és a rue de la Paix ötvösei folytonosan vetélkednek.

- Épp jókor jön! kiáltott Gabrielle Casal láttára vidáman. Melyik tetszik önnek jobban a kettő közül?... Azzal odanyujtott neki két arany karpereczet. Az egyik fekete zománczos volt, e rózsaszin betükkel irott szóval: Remember; a másiknak a csatja parányi óra; akkoriban még nagy eredetiség, ma már közönséges dolog.

- Ez, felelt a fiatalember, a második karpereczre mutatva. Két okból. Először nincs rajta semmi követelő fölirat, másodszor igen kényelmes bucsuzáskor... Igen, igen, kaczagott jó kedvvel; mikor egy asszony unatkozik a szeretőjénél, de nem mer ránézni a fali órára, hogy menekülhet-e már tisztességgel. Ilyenkor csak átöleli a drága ember nyakát, fejét a vállára támasztja, igy ni, és megnézi a keze csuklóján: hány óra van...

- Ez a gondolat méltó önhöz, szólt a grófné. Megérdemelné, hogy ez impertinencziákat ismételjem az előtt, a ki számára ezt a karpereczet választottam; és ismételni is fogom, megbüntetni önt, még pedig holnap reggel.

- Tillièresné?... kérdé Casal.

- Lám, hogy kitalálja mindjárt! vágott szavába a grófné. És ha Tillièresné?...

- Legyen igazságos, folytatta Raymond, és mondja el neki impertinencziáimat, de az én jelenlétemben, hogy védelmezhessem magamat.

- Ráér ön holnap délelőtt? szólt a grófné. Jöjjön el reggelire. De igyekezzék megérdemelni ezt a kitüntetést, mert igazi kitüntetés, ha önt épp e napra hivom meg.

És apróra elmondta neki barátságuk történetét. Casal azonban nem hallgatta kellő figyelemmel. Mikor Juliette másnap Candalené kis szalonjába lépett, az első ember, a kit meglátott, Raymond volt. Egy kissé csalódott volna, ha Casal nem kisérti meg igy a felé közeledést; de nem szinlelt, mikor arcza oly elégedetlen és kesernyés lett, mint midőn Raymond először látogatta meg. A kétértelmü helyzetek szolgálnak ürügygyel az ilyen ellentéteknek. Juliette lelkében lassankint, fokozatosan és mindig jóhiszemüleg annak kellett megtörténnie, hogy érdeklődvén Raymond iránt, és ragaszkodván ahhoz is, a miről azt hitte, hogy Poyannenak tartozik, az érzelmek e bonyodalmában egyszerre vonzódjék e két férfihoz. De ha Casal elég naiv volt komolyan venni az indiszkréczió e néma vádját, melyet e hirtelen hidegség hangoztatott ellene, Gabrielle az egészben nem látott egyebet, mint egy kis komédiát, mely arra való, hogy elaltassa az ébredő lelkiismeretet. Közlékeny vigságtól sugárzón fogadta el Casal karját, mikor az ebédlőbe mentek. Julietteet Candale vezette. Az előkelő világban élő nők szeretik ezeket az ártatlan és szinte suttyomban rendezett kis reggeliket, melyekben minden kedves: a meghittség, a bizonyosság, hogy semmi alkalmatlan vendég nem toppan be, és valljuk meg, némileg: az állati örvendezés is - jó étvágygyal enni. Fehér foguk csakis vacsorakor szokott ilyen igazán jóizüen rágni. Reggel, mikor későn keltek, alig nyulnak a teával járó vajas piritóshoz. Mikor este nyolcz óra felé az ebédhez jutnak, fűzőjük ugy szoritja őket, mint egy angol lovászt a vörös kabát; fáradtak, gyomrukat elrontotta az ötórai tea, a sütemény, a sokféle édesség, bántja őket a sziv vagy a hiúság százféle baja és az ebéden, melynek már csak a menuje is megfájditja a köszvényes ember lábaujját, alig esznek annyit, hogy idegeik egész éjfélig elbirhassák a dicsőséget. Déltájt azonban sétáltak és szítták a boulognei erdő levegőjét. Vékony szövésü, czifrátlan angol szövetü ruhácska van rajtuk. A reggelin csak egy-két jó barát vagy barátnő van jelen - nem több, - s ilyenkor valóságos kis mulatság rögtönződik, főkép ha a vendég olyan, a kinek nincs egyéb mestersége, mint hogy tessék. Párisban nem reggeliz az olyan ember, a kinek dolga van; a nőknek ezért még a hideg fogolyszárny megropogtatásánál is kedvesebb dolog elrabolni azok idejét, a kiket a jóbarát hizelgő czimével tüntetnek ki. Választásuk nemcsak a szerelem, de az egyszerü szeretet dolgában is meglepő, mert gyakran oly embereket szemelnek ki, a kik jelentéktelen szószátyárok és nincs egyéb érdemük, mint a jó modor és a jó szabó. Tiz közül kilencz esetben e megmagyarázhatatlan vonzódás oka az, hogy ezek a kedveltek mindig jelen vannak. Candalené főkép azért haragudott Poyannera, hogy lefoglalván Juliette szivét, egyszersmind kivonta magát az érintkezések alól. A grófnak két óhajtása volt; az egyik: nem kompromittálni Tillièresnét, a másik pedig dolgozni. Ezért csaknem teljesen visszavonult a világtól. Ezért, mikor Gabrielle látta, hogy Casal szemközt ül Juliettetel a reggeliző asztalnál, nem állhatta meg, hogy ne tartson magában egy kis monológot, azzal a lélekbuvárlattal, melyről a modern irók azt hiszik, hogy az ő találmányuk, - holott a nők évszázadok óta és természetüknél fogva kitünnek az élni tudás és az élet megfigyelésének művészetében.

- Az én kis Julietteem erőnek erejével komolykodni akar. Szeretné elhitetni velünk, hogy haragszik. Csakhogy, édesem, akkor nem volna szabad ily szórakozottan nézned, mikor hozzám szólsz; mert ez azt bizonyitja, hogy folyton arra figyelsz, hogy mit beszél Casal Louisval... Hátha csakugyan beleszeretne ebbe az emberbe és hozzá menne?... Ha annak a medve Henry de Poyannenak a felesége lesz, elvesztem. Ha azonban elveszi őt Raymond, a ki ugy él, mint Louis, és mi mindnyájan, igen boldog életünk lesz... - Casal, azt látom, már teljesen bele van háborodva... Juliette csak hadd csúfolódjék. Raymond tud szólni hozzá, tud nézni rá... Most is beszél. Juliette felel neki. Kezd megszelidülni.

Ez a kis néma kommentár a szokott módon csapongó beszélgetést kisérte a párisi nőket érdeklő apró dolgok útvesztőjében; egymásután került szóba az auteuili lóverseny, a politika, a legujabb pör, a főzés, a szinház és a legfrissebb botrány, mig végre a beszéd valamely véletlene ugy akarta, hogy Candale ezt mondja Raymondnak:

- Csodáltalak tegnap. Először láttam, hogy nem akarsz bankot adni, még pedig Machaultlal szemben, a ki mindig nyer.

- Vénülök, szólt Casal vállat vonva, haragban vagyok a pikk dámával.

- Ez legalább okos caprice, jegyezte meg Gabrielle. De vajjon mikor támadt, és meddig fog tartani?

- Higyje meg a grófné, hogy nem caprice ez, válaszolt a fiatalember, épp oly őszinte egyszerüséggel, mint a hogy tegnap szavát adta. E mondást csak Juliette értette meg, és megremegett tőle egész valójában. Ha Casal kereken kijelenti előtte, hogy szereti, nem indult volna meg jobban. Egy perczre félre forditotta fejét, hogy Raymond ne olvashassa ki szemeiből zavaros érzelmeit, melyek között a gyönyörüség leküzdhetetlen érzése uralkodott. Megértvén e szók igazi értelmét, a leghozzáférhetetlenebb tartózkodást kellett volna tanusitania. De épp az ellenkező történt: e percztől fogva nem tudta vele szemben használni védő maszkját. Miután Raymond meggyőzte őt, hogy már első tanácsának is mily jó hatása van, önmaga előtt mentegette magát, a mért oly gyorsan engedte közeledni. Aztán egyre jobban, végtelenül tetszett neki ez az ember, annak a személyes mágnesességnek a révén, mely halomra dönt minden analizist, és igazolni látszik a tudósok rideg állitását, hogy a szerelem egyszerü természeti tünemény. - Louis de Candale rég távozott a dohányzóból, hova reggeli után mentek, de a fiatal özvegy még mindig ott volt Raymond jelenlétének bűbája alatt. Annyira átengedte magát e bűbájnak, hogy egész megdöbbent, mikor szórakozottságból a grófnőtől kapott karperecz órájára tekintett és meglátta, hogy már mennyire haladt a mutató.

- Három óra! kiáltott igazán meglepetve. Én meg kocsimat már kettőre rendeltem ide!... Szaladok...

- Én is veled szeretnék menni, szólt Gabrielle. Megvársz?

- Nagyon sajnálom, édesem, mondá Juliette a tükör előtt kalapját igazgatva, de az unokahugomért kell mennem.

A lépcsőn lehaladtában maga is elcsodálkozott ezen az oly hirtelen kitalált uj hazugságon. Miért mondta ezt, ha nem azért, mert e pillanatban nem birta volna fájdalom nélkül türni Gabrielle csipkelődéseit. A titkos lelki mardosás már elhatalmasodott szivében. Mint mindig, ha távozott hazulról, az inas ma is betette a kocsiba a déli postát. Három levél volt közte; egyik Poyannetól. Tillièresné sokáig nézegette a boritékot, mielőtt fölszakitotta volna. Az az érzése támadt, szinte elviselhetetlen mértékben, hogy igen rosszul viselte magát távollevő barátjával szemben. E lelkifurdalás hirtelen hatása alatt maga elé képzelte Henryt besançoni számkivetésében, a mint kikerülve a politika lázas harczaiból, asztalánál ül és ir neki, hogy megüditse lelkét kedves emlékezetével. Egyszerre föltámadt benne az a régi, gyöngéd csodálat, mely a nemes szónokhoz fűzte. Keze reszketett, mikor fölszakitotta a boritékot. Ha e sorok között forró szerelmes kitörést talál, e rövid lelki válság közepett talán annyi erőre tehet szert, hogy egyszerre meghátrál. Érzelmi életünk legdöntőbb pillanatai azok, mikor az indulat sokkal élénkebben fog el bennünket, semhogy természetét illetőleg tévedhetnénk; de azért még nem fojtott el bennünk minden kétséget. A grófnak azonban épp az az ötlete volt, hogy vidám levelet ir kedvesének. Nem rezgett benne egyetlen szó, mely Juliette már beteg lelkét meghathatta volna. Mily félreértésekkel jár a távollét! Mely kegyetlen, jóvátehetetlen nehezteléseket visznek és hoznak e papirosok, melyekre nem tudjuk, nem merjük oda ontani szerelmünk minden vérét és minden könyét! Több napos távollét után irni annak az asszonynak, a kit szeretünk, annyi mint beszélni hozzá, de nem látni a szemét; - szavakat mondani, melyekről nem tudjuk, micsoda viszhangot kelt a bálványozott teremtésben, és a melyek olykor örökre elvesztenek bennünket; - mert nem érezzük őt érzeni! Elolvassa levelünket és azt mondja, a mit most Juliette is mondott: »Hogy megváltozott!« Ez nem volt igaz; és azt hinni, hogy igaz, igen veszedelmes volt abban a pillanatban, mikor a legbölcsebben elrendezett csábitás vette őt körül.

Hogy ne legyünk igazságtalanok e kedves és többnyire oly okos asszony iránt, el kell mondanunk, hogy Raymond az alatt az egynéhány hét alatt, mig Poyanne visszatért, a legtökéletesebb tapintattal viselte magát. Még ha a legpontosabban értesült volna is Tillièresné mostani egyedülvalóságáról, nem fejthetett volna ki több finom ravaszságot. Holott ez a tapintat és ravaszság nem volt kiszámitott. Raymond egyszerűen saját érzelmei őszinteségének engedte át magát. És ez volt Juliettere nézve az igazi veszedelem: a fiatalember természetesen és érzelmei szerint bánt ugy vele, mintha a legagyafurtabb diplomataság vezetné. Elaljasitó életmódja közepett is elég nemes természet, elég művészileg érző ember maradt, hogy gyönyörüségét lelje a reá nézve egészen uj vonzódásban, az önzés erőszakosságai nélkül, mely az asszonyok gyanakvását azonnal felkölti. Mint akkor este, az operából kijövet, mondta azon az erős kifejezésű, durva nyelven, melyet most már Julietteről szólva nem használt többé: »meg volt csipve«. Mikor a hivatásszerű viveur, a ki sokat élt vissza a szerelemmel, végre igazán szerelmes lesz egy becsületes vagy becsületesnek vélt asszonyba, mintegy megfiatalodik, az ifjuság mámora uj emberré teszi őt és különös érdeklődéssel vonzódik a nőhöz, a kit a leggyöngédebb hizelgéssel vesz körül. Alig van tünemény, mely jobban megmutatná, hogyan oltja bennünk a szerelem, mint egy ó-kori bölcs oly szépen mondja, az uj állatot a szokott állatba; mert szeretni nem egyéb, mint mássá lenni és legalább egy időre szakitani saját multjával, karakterével, eszméivel és egész valójával.

A fejen kezdődik ez a megifjodás, mely, mint minden tartós vagy mulékony változás, az értelem általános törvényében gyökeredzik. Képzelődésünk a mi erkölcsünk. Mikor a parázna egy asszonynyal foglalkozik, épp oly részletesen látja maga előtt, mint valami trágár könyv képein, hogyan fogja magát megadni és mily gyönyörüség fog kinálkozni mellette. Casal az első este a vétek szakértőjének szemével nézte Tillièresnét, gondolatában levéve róla ruháját és becsülgetve őt, mint valami czédát. A második találkozáskor már lehetetlennek érezte, hogy ily durvasággal illesse őt gondolatában, - és ez a lehetetlenség egyre nőtt, mentől többször találkoztak, mert Casal módját ejtette, hogy gyakran lássa Julietteet, hol Candalenál, hol a szinházban, hol pedig a rue Matignonban. Főkép itt, az elfakult kárpitu kis szalonban, négyszemközt érezte, hogyan egyesül benne a szenvedélyes kivánság és a föltétlen tisztelet, melyet Tillièresné szinte rögtön ébresztett maga iránt. Juliette bájos, de egyszersmind tartózkodó üdvözlése, a mozdulat, melylyel kézimunkája után nyult, mikor leültette, beszédének első hangja mind csak arra való volt, hogy végét vesse az előbbi beszélgetésben már megszerzett bizalmasságnak, és az uj csevegés fele mindig az elveszett tér visszahóditásában telt el. És Juliettenek, mikor igy félig engedett már, szemében mégis benne volt a megvívhatatlanság és hozzáférhetetlenség fénye, ez a tisztaság, mely nem türi meg a legkevésbbé merész szót sem és az a nagy érzékenység, mely megérteti, hogy minden csekélység sérti őt; ez pedig a legbiztosabb védelem egy igazán szerelmes lélekkel szemben. Ilyen a törékeny szirmu virág, melyet nem mer leszakitani a kéz és Casal e hatás révén csakhamar megszokta, hogy e látogatásokon ne élvezzen egyebet, mint e nő jelenlétét s aztán kint az utczán gondolkozzék e magányos teremtésről.

- Hogy velem eshetett meg ilyen, töprenkedett magában, velem, a ki mindig csúfolódtam, ha egy-egy pajtásom asszonyba botlott!... Csakhogy ez az asszony nem olyan mint a többi...

Aztán mintha fölülkerekedett volna benne az ész, igy folytatta:

- Mindenki ezt mondja...

Majd egy kis habozás után igy végezte:

- Nem, ez egyszer nem csalódom; ez az asszony csakugyan páratlan a világon.

Aztán belemélyedt a szerelmesek szokott foglalkozásába, mely a világ teremtése óta nem egyéb, mint a legaprólékosabb dolgokkal bebizonyitani önmaga előtt, hogy szive választottja különb minden más nőnél. Ez meglehetősen izetlen dolog volt olyan embertől, a ki már elfásult minden gyönyörüség iránt. De az, a mi e benső regény mámorának különös ingert adott, az épp az volt, hogy az ilyen érzelmekre nézve a lehető legkedvezőtlenebb létföltételek között történt. Raymond, folytatva rendes életét a pajtások között, a klubban és a sport világában, csakhamar szerfölött erőt vett rajta a megkettőzött életnek az az érzése, mely a személynek valóságos megsokszorozódása és minden titkolt viszonynak, még a legártatlanabbnak is, költőiséget ád. Egyébiránt ha vaktában kiválasztunk egy napot az ő uj életéből és részletesen lerajzoljuk, mint egynéhány hét óta folyó életének tipusát, minden analizisnél jobban mutathatjuk ki e szenvedély mivoltát, mely az idővel nőttön-nőtt és a minden érzelmekkel ellenkező szokások szinfala mögött egyre jobban kifejlődött.

...Már egy hónap telt el azóta, hogy Casal félénken engedelmet kért a látogatásra. Reggel tiz óra van. A fiatalember toilettejét végzi öltözőszobájában. A hires csizma-könyvtár előtt egy kis asztalon, nyitott ékszertokban van a gyöngy-collier, melyet Christine Anroux a szakitás alkalmából utolsó ajándokul kap. Ez a szegény szinésznő Casalra nézve annyira türhetetlenné vált, hogy végre elhatározta, hogy menekül tőle; elhatározta ő, a ki azt szokta mondani: »Én sohasem szakitottam semmi asszonynyal. Megtartom valamennyit.« Egy hintaszékben Herbert Bohun ringatózik, a ki azért jött, hogy kilovagoljon vele. A gyürött képü, sok öklözésre mutató vállú angol, a ki korhelysége mellett is athléta maradt, lovagostora hegyével a szőnyeget verdesi és kivételképen beszél, a mi rendesen nem szokása délelőtt. Telegramm-stilusban mondja el a tegnapi est történetét:

- Kitünő ebéd, Machaultnál... Mikor asztalhoz ültünk, nem adtam volna a szomjuságomat húsz font sterlingért... Fehér Château-Margaux, igen ajánlatos; azután kitünő 69-iki Latour; pezsgő, de nagyon édes volt; majd pompás vörös Porto... Aztán Phillips. Vártalak... Üldöz a szerencsétlenség. Nem tudtam berúgni még a whiskytől sem.

Raymond öltözőasztala előtt ülve mosolyog magában, mig éjszakai csalódását igy panaszolja el az alkohol e rettenetes maniakusa, a ki arról hires, hogy egyszer Indiában földinduláskor elesve az utczán, azt mondta: »Nem is hittem volna, hogy igy be vagyok állitva...« Casal visszaképzeli magát Tillièresné szalonjába, hol abban az órában, mikor őt Herbert Phillipsnél várta, Gabrielleel és Juliettetel beszélgetett. Miről? Már csak arra emlékszik, hogy a marquisné ugyanazt a fekete csipkével födött rózsaszin moire ruhát viselte, a melyet első találkozásuk estéjén.

- Már egy hét óta mindig nélküled kell ellennem, mondja Herbert. Ugy-e valami uj bourgeoise, mi?...

- Bizony Isten, nem, feleli Casal. Fáradt voltam, már tizenegy órakor lefeküdtem.

- Ez használ neked. Kitünő szinben vagy, a szemed élénk, kondicziód kifogástalan. Nos, elkészültél?

Az igaz, hogy Casal évek óta nem volt olyan szép legény, mint most; és a fizikai élet érzése sohasem volt erősebb benne. Az előkelő félvilág hölgyei, a kik e tavaszi reggelen a boulognei erdő nagy fasorában sétáltak, rendre ezt mondták, mikor Herbert lorddal ellovagolt mellettük:

- Bámulatos, hogy ez a Casal mindig huszonöt esztendős!

Mikor a korhelyek megifjodnak a regényes szerelemtől, a változásnak van egy másik és hatalmasabb oka is, mely látszólag ellenkezik a regényességgel és abban rejlik, hogy a zabolátlanok egyszerre félbeszakitották kicsapongásaikat. Fiziológiájukban valami rendkivüli lábbadozásforma történik. A mindennapi mulatságuk emésztő fáradtságát az erőkkel való gazdálkodás váltja föl, mely megujitja az ember minden energiáját; és - hogyan tud csúfolódni a természet! - a megujhodott ember ezt a másodvirágzást legtöbbször szivének tulajdonitja. Casal soha sem lovagolt örömestebb, mint most; és pedig nem a jámbor Boscardon, hanem legszilajabb lován: a Téméraireen, (apja Roméo, anyja Fichue-Rosse). És mikor a két jó barát visszatér Casalhoz reggelizni, csakis a háziúr eszik jó étvágygyal, mig a részeges ember alig nyul a kitünő ételekhez, melyeket Raymondnak atyjától öröklött művész-szakácsa készitett. A fiatalember vidámságának azonban más nemesebb oka is van, mint az erő és az egészség brutális virulása. Tegnap elleste Tillièresné egy futólag kiejtett szavát, hogy el akar menni a rue de la Paix egyik boltjába. Tüstént föltette magában, hogy meglesi a marquisné kocsiját, melyet már oly jól ismert. Az ilyes diákos dolgokban való kedvtellés a legcsalhatatlanabb jele annak, mikor egy harminczöt évesnél idősebb ember szerelmes; főkép mikor ez az ember ama higgadt pozitivizmus szerint él, mely épp oly szükséges a nagy kicsapongásokhoz, mint a pénzvilág ügyeihez és a politikához. Igy történt, hogy Raymond föl s alá sétál a place Vendôme és az avenue de l’Opéra között, mint egy urhatnám vidéki és pillantásával végigkutat minden boltot. Szive egyre sebesebben dobog; meglátta Julietteet egy kirakat üvegén át. Bemegy a kereskedésbe és mikor üdvözli, olyan zavart, mint egy kópéságon ért diák. De mikor látja, hogy Tillièresné nem haragszik, gyermekes boldogsággal kiséri ki kocsijáig és ezt a boldogságot érzi aztán egész délelőtt. Mikor a körben vív, a nagy szakértők csodálhatják művészetét, a higienisták birálhatják szertelen testgyakorlatait, a vörös divánokon vívó öltözetükben heverő vendégek pedig folytathatják szokott vitájukat a franczia és az olasz módszerről; ő nem gondol egyébre, mint egy szőke fejre, mely bucsut intett neki a kocsi ablakából és még este is csak rá fog gondolni Arcolenénál, hol majd soká késik abban a reményben, hogy talán majd megláthatja azt a szőke fejet és a két szemet, - mely oly édes, hogy megőrjit, oly tartózkodó és oly átható, hogy a vallomás szélén mindig megállit! Juliette azonban nem jön el Arcolenéhoz és Raymond, a helyett, hogy Phillipsnél vagy a klubban keresne vigasztalást, egyedül haza megy, igy elmélkedve magában:

- Én mégis nagyon naiv vagyok egy kicsit... Két eshetőség van: ez az asszony vagy kaczér, vagy érdeklődik irántam. Mindkét esetben tenni kellene. Ezt minden este elmondom magamban, de aztán másnap megint csak elbüvöl az a szép két szem. Nem ismerek magamra. De elvégre is sohasem találtam ehhez fogható nőt... Jelenlétében igazi gyermek vagyok. De vajjon, ha nem tetszeném neki, elfogadna-e hetenkint háromszor-négyszer? Tudta, hogy ma este a herczegnénél leszek; füle hallatára hivtak meg; miért nem jött el hát?... Ma valami szomoruság, szenvedés látszott a szemében. Én kémleltem életét és nincs benne semmi, még csak árnyéka sem valami szerelmes históriának... Miért húzódozik hát igy szüntelen, mintha egy gondolat ellen küzdene. Mi lehet az a gondolat? Ej, igen egyszerü a dolog. Szeret engem, és nem akar szeretni. Aludjunk egyet rá.

...Igen. Mi lehet az a gondolat? És Raymond elalszik e kérdésen, a melyre a nők alapos ismereténél fogva ezt a jólesőn megnyugtató választ merte adni. Nem csalódik, mikor igy magyarázza a Tillièresné viseletében mutatkozó bizonytalanságot; de csalódik, mikor azt hiszi, hogy Juliette szivében e zürzavar, e váltakozó vonzódás és húzódozás oka a vallásos érzelem, a társadalmi álláshoz való ragaszkodás, a tragikus végü férj emléke és az ő iránta való bizalmatlanság. Ez a gondolat, mely egyre jobban elhatalmasodik az akarata ellenére erre a lassú lejtőre került szivben, nem egyéb, mint az, hogy Poyanne visszaérkezése óráról-órára, perczről-perczre közeledik... Még két hét, még tiz nap, még öt nap és itt lesz, és meg kell neki magyarázni, hogyan ajándékozhatta meg bizalmával ezt az uj embert, - ráadásul még milyen uj embert! - a kinek nevét egyszer sem emlitette leveleiben. Végre annyi habozás, annyi halogatás, annyi ártatlan és bünös gyöngeség után már nincs hátra csak két nap, aztán csak egy nap, majd csak egynéhány óra.

Óh mily keservesen telnek el azok az utolsó órák, mikor a félő várakozás oly kegyetlenül elegyedik a lelkimardosással a miatt, a mit már nem is tudja, hogyan követhetett el! Oly csekély dolog lenne ez a másikra nézve is, magára nézve is, ha szólt volna!... Holnap Henry abban a kis szalonban lesz, a hol ma Casal volt. Mit fog neki mondani? Miért sejtette e nehézségeket már az első este? És ha sejtette, miért engedte a dolgokat e válságig fejlődni?... Ha megmondja az igazságot Poyannenak, miként részletezheti apróra az érzelmeket, melyek e lépésre vitték? Tudta, hogy mindez bántani fogja Henryt; hát hogyan számolhasson be most szivének e viszontagságaival? És ismeri-e mindet apróra? Bele mer-é tekinteni lelkébe szokott őszinteségével? Nem mer. Fél, hogy fölfedez ott valamit, a miről tudja, hogy ott van. Ha mindent elhallgat, remélheti-e, hogy kedvese majd nem fogja megtudni, hogy Casal jár hozzá, - ha nem is mint Avançon, Miraut és még egynéhányan, de csaknem rendesen. »Kedvese...« ismételgeti magában e szót, mintha több hét óta kihalt lelkiismeretét föltámasztotta volna e helyzet, mely életének veszélyes titka és döntő koczkára tétele. Igyekszik összeszedni gondolatait, hogy legalább megértse, mely befolyás alatt engedte igy mulni a napokat, melyek végre összekavarodtak és oda vitték őt, a hol most van. Hiába vigasztalja magát azzal, hogy e természetfölötti gyorsasággal eltelt napok alatt Raymond nem ejtett ki egy olyan szót, a melyet ne hallhatott volna meg akár Poyanne is; - hiába bizonyitgatja, hogy e fiatal emberrel való összeköttetése csupán egynéhány ártatlan látogatás és hivatalos találkozás a szinházban vagy Candalenénál; - hiába állitja, hogy egy pillanatra sem lépte át a jogokat, melyek őt mint független asszonyt megilletik; hiába kényszeriti elméjébe azt a gondolatot, hogy csak jótékonyságot akart cselekedni, mikor elfogadta ezt az embert, kit oly balul itélnek meg: - az ilyen áltató lelkiismereti paradoxok egyszeriben semmivé válnak azzal a tudattal szemben, hogy Henrynek meg kell mondani a dolgot. Miért oly fájdalmas hát e várakozás? Juliette ágyban fekve, a legkegyetlenebb lelki tusakodás közepett várja egész délelőtt annak visszatértét, a kinek örökre odaadta magát... A zárt szoba ablakkárpitjain alig szűrődik be egy sugár. Az asszony homloka lüktet a migrainetől és nyitott szemmel néz... Mit néz? És mely vihar féktelenkedik háborgó lelkiismeretében? Kopognak az ajtón, halkan, de azért mégis igen hallatszik a nagy csöndességben. Juliette összerázkódik. Gabrielle jön. Nançaynétól hallotta, hogy Henry de Poyanne visszatér, és hogy barátnőjének migraineje van; azért sietett hozzá. A kis grófné leül az ágy mellé. Megfogja Juliette forró kezét és a kiváncsiság amaz ösztönével, mely még a legjobb barátnők sajnálkozásába is belevegyül, ezt kérdi:

- Hát Poyanne megérkezik holnap?

- Meg, felel Tillièresné elhaló hangon.

- De ugy-e egy kicsit féltékenykedni fog barátunkra? folytatja Candalené közelebb simulva hozzá.

- Jaj, hallgass! mondja Juliette, erősebben szoritva Gabrielle kezét. Ne is juttasd eszembe.

- Lám, ez a te bajod; ilyen gyermekes aggodalmak emésztenek. Mintha nem volna szabad azzal megismerkedned, a kivel neked tetszik... Szabad hozzád ugy szólnom, mintha a testvérem volnál? Raymond igen tetszik neked; és szabad még más valamit is mondanom? A mit különben jól tudsz magad is...

- Nem, hallgass, szól Tillièresné fölegyenesedve és zavartan pillantva barátnőjére. Nem akarlak hallani.

- De hát édesem, folytatja Gabrielle, ki e kimagyarázhatatlan zavarodás láttára eltökéli, hogy nagy dolgot pendit meg, - miért ne mehetnél hozzá feleségül?

- Feleségül menni hozzá? kiáltja Juliette fájdalmas hangon; hiszen az lehetetlenség, lelkem, tiszta lehetetlenség!

- Ugyan miért?

- Mert nem vagyok szabad, felel a szerencsétlen teremtés és visszahanyatlik vánkosaira; aztán zokogva tárja ki titkolt kinokkal teli szivét a vallomásban, melyet Candalené is sirva hallgat. A hű szent, meghallván, hogy legjobb barátnőjének kedvese van, a kit olyan jól el tudott titkolni, nem mondja azt, a mit ez esetben száz asszony közül kilenczvenkilencz mondana: »Nagyon ostoba voltam.« Nem haragszik Juliettere, a miért éveken át ámitotta, hogy kicsoda Poyanne az ő életében. A kis grófné sokkal mélyebben tud érezni, semhogy ily silányságig aljasodjék. Csak elrémül azon, hogy mily borzasztó játékot játszott, mikor Casalt igy összeboronálta Tillièresnével. Iszonyodik attól, a mit cselekedett, mert most már egy pillanatig sem lehet kétsége. Tisztán látja, hogy Juliette nem mer olvasni saját szivében, hogy szenvedélyes szerelemre kezd lobbanni Raymond iránt; és mindezt akkor kell megtudnia, mikor arról értesül, hogy barátnőjének Henryval viszonya van.

- Szegény, szegény lelkem! nyögi, összecsókolva Julietteet; aztán aggodalmasan kérdi: És mi tévő léssz most?

- Jaj, tudom is én, felel Tillièresné kétségbeesetten.

(Vége az első kötetnek.)

MÁSODIK KÖTET.

I.

A mi a szerelemből maradt.

Vannak karakterünknek olyan sajátos, benső és hozzánk nőtt részei, hogy a szerelem, e varázsló ki annyi mindent átváltoztat az ember valójában, e részeket nem érinti. Tillièresné szinte önkéntelenül tévedve az uj szerelem veszélyes utjára, a Raymondnal való bizalmasság növekedése alatt is mindig csak az a diskrét és okos asszony volt, a kit a rosszakaratuak azzal vádoltak, hogy egy kicsit lappangó s kiben bámulói imádták a kényes tartózkodást. Módját ejtette, hogy e másfél hónap alatt se anyja, se rendes látogatói ne találkozzanak gyakran Casallal. Egyvalakit azonban nehezebb volt megcsalni, mint a többieket: Avançont, a ki már a fiatalember első látogatásakor önkéntelenül bizalmatlankodni kezdett a váratlan vendég láttára. Raymond ellen való kirohanását, aztán a kártyázás besugását Juliette annyira nem fogadta szokott engedékenységével, hogy az öreg diplomata elámult. Résen kezdett lenni és csakhamar arra a busitó meggyőződésre jutott, hogy Candalené közvetitése révén Casal és Juliette között barátság támadt. Valahányszor meglepte Tillièresnét, mindig nála volt Raymond; az operában, a szinházban mindenütt csak azt látta, hogy Raymond a marquisnéval beszélget. Gyanuja csakhamar épp oly szenvedélyes, mint igazában meglehetős oktalan féltékenységgé fokozódott. A fiatal özvegy csak növelte e féltékenységet szokatlan ingerültségével és egyszer, mikor Avançon ismét a mai fiatalság ellen fenekedett, oly kereken megmondta neki véleményét, hogy a vén gavallérnak egyszerre elmehetett a kedve ilyen beszédek folytatásától. Az öreg diplomatát Tillièresnéhez sokkal több érdek és hivalkodás fűzte, semhogy hiuságában sértődvén, lemondjon érzelméről. Először is igazán szerette a szép asszonyt, mert kiábrándult diplomata és ügyetlen udvarló létére gyöngéd és hű sziv volt; - aztán arra használta ez ügyes barátnőjét, hogy otthon egy kis békességet szerezzen neki, mert az ideges baja miatt évek óta otthon ülő Avançonné a legházsártosabb feleség volt; - végre büszkélkedett abban, hogy ez előkelő teremtés közelében az elegáns életet képviselheti, mint a hogy Poyanne képviselte a politikát, Miraut a művészetet, Accragne a jótékonyságot, Jardes tábornok pedig Tillières emlékezetét. Az Impérialban és a Petit cercleben minden délután csak azért whistezett, a szalonokban és az opera szinfalai mögött hallatszó pletykákat csak azért szedte össze, hogy fontoskodó és bizalmas ábrázattal állithasson be barátnőjéhez, a mulató Páris egy-egy hangját hozván csöndes magányába. Minden uj jövevény láttára összeránczolta volna a szemöldökét. De semmi sem lehetett neki kellemetlenebb, mint a kis XVI. Lajos-szalon rejtekszentében épp az elegáns élet egyik hősét látni; - nem is szólva arról, hogy évek óta ösztönszerüleg gyülölte Casalt, azzal a gyülölettel, a melyet az egyik nemzedék vezére a másik nemzedék vezére ellen érezni szokott. A chic és a sport emberei ebben nem különböznek a művészektől, az iróktól, az ügyvédektől, a katonáktól és a tisztviselőktől. A jelen esetben ez ellenségeskedést valami a végsőig vitte. Casal első látogatásakor Avançon egy kicsit nagyon is mutatta, hogy a rue Matignonbeli paradicsomban ő a gazda és az ur. Sőt talán szerette volna azt is elhitetni, hogy több jogot gyakorol, mint a mennyit mutat. Az ilyen kérkedések, melyeket még a szenvedély sem ment, csakhamar igen fontosakká válnak a vetélkedésben. A poziturák uralkodnak hiú érzékenységünk sötét és változékony világán. E különböző hatások eredménye az lett, hogy Poyanne hazaérkeztéig Avançon már csatákat vívott Casal ellen nemcsak Tillièresné előtt, de a fiatal asszony közvetlen környezetében is. Az anyjánál kezdte és az öreg asszonynak Corcieuxné régi barátjáról csupa buzgóságból oly sötét arczképet festett, hogy czélját tévesztette. Elfeledte bálványa, Talleyrand nagy törvényét, hogy minden jelentéktelen, a mi túlzott.

- Ne féljen, mondta neki Nançayné, ha csakugyan olyan, a milyennek ön mondja, nem fog gyakran jönni Juliettehez.

És jóakaró gunyolódással emlegette leánya előtt közös barátjuk aggodalmait. Tillièresné nevetni kezdett. A furcsa féltékenységre mondott tréfás czélzások és Casal kifogástalan magaviselete az egy-két találkozáson, épp elég volt arra, hogy az öreg úrnő megnyugodjék gyermeke iránt való bizalmában, annyival inkább is, mert Juliette, Raymondról beszélve, nem minden lelkifurdalás nélkül ezt mondta:

- Ez az úr Candalené bizalmasai közül való.

Mikor Avançon meggyőződött, az öreg Nançaynéval beszélvén, hogy a támadás erről az oldalról nem sikerült, Tillièresné öt rendes látogatója közül elővette azt a kettőt, a ki épp Párisban volt: Miraut-t és Accragnet. Tudta, hogy Juliette mennyire ragaszkodik hozzájuk. Ha mindketten azt fogják neki hirül vinni, hogy az emberek máris rebesgetni kezdik a megbotránkoztató életet folytató Casal udvarlását: a fiatal asszony bizonyosan kényszeriteni fogja az uj ismerőst, hogy gyéritse meg látogatásait. Hát bizony nem volt valami szép dolog, potom személyes gyülölségek miatt beleavatni a dologba azt a két barátot, a ki még nem is tudta, hogy Casal Juliettehez jár. De a szerencsétlen diplomata már nem birta megitélni, hogy ez esetben csak önzésnek engedelmeskedik. Az öreg asszonynál tett kisérlet után hidegebb fogadtatásban részesülvén, kegyetlenül bántani kezdte őt ez az uj helyzet; s ha épp nem is gyanusitotta Tillièresnét azzal, hogy beleszeretett Raymondba, meglehetős igaza volt, mikor sejtelmes veszélyt vett észre a bizalmasságban, mely őt eleinte csak bántotta. Azt hitte, jóhiszemüleg szolgálja legjobb barátnője érdekeit, mikor egy délután bekopogtatott Miraut műtermébe, hogy fölriaszsza a képirót.

A művész a rue Vièteben lakott és szomszédja volt olaszországi jó pajtásának, az azóta elhunyt Nittisnek. Házában ez időtájt sok finom izlésü műbarát és iró fordult meg. A modern dolgokba szerelmes szemű nápolyi hatása alatt változtatta meg Miraut egész dolgozásmódját és új iránya főkép meglátszott pasztel arczképein, melyeket mindig az ember szokásainak megfelelő környezettel vett körül. Ez időben főkép gyönyörü virágképei voltak hiresek. Mint a szinte nőies ecsetvonásu festők közül nem egy, a finomságok e mestere is széles vállu, I. Ferencz arczélü atléta volt. Az ember külseje és művei között mutatkozó ellentét e tüneménye megforditva is jelentkezik, bár okát nem is sejtjük. Igy például Delacroix, a hatalmas szenvedélyü művek alkotója, satnya emberke volt, valamint Puget és alkalmasint Michelangiolo is. És Mirautnak egész lelki élete megegyezett művészetével. Ez a Herkules olyan szelid volt, mint egy leányka; gyermekesen félénk, jámbor, a kinek szüksége van a pártfogásra és a kényeztetésre, s a ki szinte megrettent bennünket, mint mikor hizelkednek azok a roppant nagy ebek, a melyek erősebbek az oroszlánnál és kezesebbek a kis kutyusoknál. Az ily anomáliákból keletkezett az annyi legendában élő jó óriás alakja, melynek mindenha legnépszerűbb megtestesülése a vidám és geniális Dumas Porthossa. Mikor Avançon belépett a műterembe, a művész festőállványa előtt állt, szokott pompás fekete bársony ruhájában, egy nagy halmaz fehér, sáfrányszinü és piros szegfűt másolva. Barna szemét össze-összehunyoritotta, hogy élesebben lásson. Igazi varázslat volt, hogy mily gyöngéd, finom ecsetvonásokat tud vetni ez a hatalmas kéz, mely könnyen összegörbitene egy ötfrankost. Roppant szivesen fogadta a diplomatát, aztán tovább festett, folyton beszélgetve. A festők tehetségében mehanikai, szinte mesteremberi vonás az, hogy könnyen tudnak egyszerre két dologgal foglalkozni. Ezért van az, hogy legtöbbjük egész életén át vidám maradt, mig az iró, a ki kénytelen mindig gondolataiba mélyedni, egyre busabbá válik. Avançon sokkal inkább nagyvilági ember volt, a szó rossz értelmében, hogy egy kicsit meg ne vesse az ilyen természetet, és nem is járt gyakran a képiróhoz. Számitott is arra, hogy ritka látogatása fontosságot fog adni leleplezésének, mely Casal és Juliette uj barátságára vonatkozik. De nem vetett számot azzal a nagy ravaszsággal, mely benne lappang a legtöbb művészben, ha hiuságuk nem győz bennük. Miraut szokott lelkiismeretességével föstögetve a virágok szineit, azonnal töprenkedni kezdett, hogy micsoda érdek hozhatta ő hozzá a diplomatát? Rögtön kitalálta Avançon hangjából, miről van szó, mikor az öreg gavallér egyszerre igy szólt:

- Akar ön Tillièresnének nagy szolgálatot tenni?

Azzal a helyzethez képest módositva, elmondta ugyanazt, a mit már Nançaynének beszélt. Láthatta, hogy előadása alatt a festő világos szeme egyre jobban elborul a nyugtalanságtól. A szegény ember keze annyira reszketni kezdett már csak a gondolatra is, hogy ő Juliettenek valami gáncsoló szót mondjon, hogy letette festékes tábláját és ecseteit. Avançon beszédére különben ezzel az egyszerü, de annál erősebb logikáju kérdéssel felelt:

- És miért nem mondja ön el mindezeket magának Tillièresnének?

- Mert én nem vagyok jó barátságban Casallal, válaszolt Avançon, tehát ennek a tanácsnak az én ajkamról nem lenne semmi súlya.

- Én, szólt a festő, igen jó barátságban vagyok Casallal és emberségemre mondom, hogy ön téved vele szemben.

Roppant örülve, hogy sikerült ezt a kibuvót találni, fogta eszközeit és tovább festett, dicséretekkel halmozva el Raymondt, a mit most már a diplomatának kellett keservesen hallgatnia.

- Casal csupa elmésség... Mulattatni fogja egy kicsit a marquisnét; és ugyan baj az?... Látja, én, a ki csak egy derék, becsületes képiró vagyok, az embereket egy kis dologról szoktam megitélni. Mihelyt képekről hallom beszélni ezeket a szalonbeli műértőket, azonnal tudom, hányadán vagyok. Azt mondom magamban, fiam, te összehordasz hetet-havat és még sem értesz a dologhoz, puszta kérkedő vagy. Te másik azonban nem akarsz engem a mesterségemre oktatni, és látom, hogy helyén az eszed... Lám, kedves Avançon, ön már egy fél órája nézi, hogyan festegetek, és még nem adott nekem egy tanácsot sem. Ez a tapintat, édes barátom. Casal pedig csupa tapintat, és izlése is van...

- Milyen a művész-hiúság! dörmögött magában a vén gavallér, egy negyed óra mulva az avenue de Villiers felé tartva. Ez igazán derék ember, mint a hogy maga is mondja, és teljes szivéből szereti Julietteet. Casal nyilván megdicsérte egy-egy képét, és lépén ragadt. Menjünk Accragnehoz. Ez szigoru ember, a kit nem lehet hizelgésekkel megnyerni...

És vén létére is, még mindig fürge léptekkel fordult be a magas házba, melynek ötödik emeletén a császárság korabeli préfet lakott. Ludovic Accragne tiz évi boldogság után gyermektelen özvegységre jutva, épp az idő tájt, mikor megbukott a régime, a melynek egész életét szentelte, jótékonyságba merült, mint a hogy súlyos csapást szenvedett tudós a munkába merül. Lemondott önmagáról, és megtalálta a békét személyének e teljes elfeledésében, mely mindig jótékony czélokra szolgált. Az irgalmasságban is csak az adminisztráczió embere maradt, annál a megszokásnál fogva, mely a vén katonát arra viszi, hogy folyton a hadsereg dolgaival bibelődjék, a nyugalmazott professzorral pedig előadást tartat ebéd fölött. Készséggel vállalta el azt, a mitől a jótékonyság legbuzgóbb munkásai is irtóznak: az akták kezelését, a levelezést és a számadások ellenőrzését. A lemondás által boldog életének egyetlen öröme a Tillièresné iránt való barátság volt. A marquisnét igen fiatalon ismerte meg, még préfet korában, s aztán ujra rábukkant Párisban, mikor Juliette özvegységre jutott. Ez eredeti alak teljes megvilágitása végett meg kell jegyeznünk, hogy a derék Accragnera atyjáról, az Universitének egy régi magas tisztviselőjéről, örökség gyanánt egy csomó legyőzhetetlen voltairianizmus maradt, mely ellen Juliette és Nançayné hiába viselt háborút. Avançon a magas ház fölhuzógépében ülve, maga elé idézte e természet különböző vonásait és azon töprenkedett, hogy hogyan közelithesse őt meg ugy, hogy Ludovic Accragne ne utasitsa őt vissza holmi olyan epés megjegyzéssel, a minővel örömest szokta illetni az ő elavult elegancziáját.

- Ej, gondolta magában, ahhoz az eljáráshoz fogok folyamodni, a minővel 1866-ban Flórenczben is boldogultam, mikor Rogisterrel volt dolgom.

Bár alkalmasint csökkentjük érdemét az egyetlen sikernek, melyben az ex-diplomata úgy büszkélkedett, meg kell vallanunk, hogy ez az eljárás nem volt egyéb, mint hizelegni Otto von Rogister gróf, a tudós régi pénzbuvár és fölöttébb középszerü miniszter mániájának. Avançon ugy barátkozott meg vele, hogy megnézte gyüjteményét és udvariasan rátukmált egy meglehetősen csinos médaillet. A porosz és franczia követ e barátságából keletkezett ama középszerü és haszontalan sikerek egyike, a melyekre a külügyminisztériumok mégis oly büszkék: - előre megtudni valamely fontos hirt, a mely különben egy cseppet sem változtat a dolgok folyásán. Rogistert nyugalomba küldték indiskrécziójáért, de mikor távozott Flórenczből, annyira örült liliomos pénzének, hogy eszébe sem jutott haragudni az álnok ellenfélre, a ki azóta azt hitte, hogy legalább is akkora diplomata, mint Rothan vagy Saint-Vallier, ez idő tájt két leghiresebb kollégája a külügyminisztériumban. Ez az együgyü, nevetséges hiuság nagy baklövéseket követtetett el ez emberrel. Világos elméjét és jó szivét megrontotta e régi, de az ő büszkeségében még mindig élő siker emléke. Ki mérheti meg, mily romlása lehet egy sorsnak az ilyen egyetlen siker? Ha Avançon nem hitte volna magát az ügyes ármánykodás mesterének, nem termett volna meg fejében az a furcsa gondolat, hogy Juliette barátjaival Casal ellen szövetkezzen és hiúsága nem sértődött volna meg oly rettentően, mint most, mikor négyszeres bukást szenvedtetett vele egymásután maga Juliette, Nançayné, Miraut és Accragne.

Meg akarván hóditani a nagy jóltevőt, mindenekelőtt aprólékosan kérdezősködött a hajléktalanok menedékházáról, mely korunk jótékonyságának örök emléke fog maradni. A volt préfet nem tudott hová lenni a boldogságtól. Szives hallgatója elé rakta a menedékházak terveit és előszedte a költségvetéseket, a melyeknek zöld karton boritéka mogorva hivatalos szint adott e dolgozószobának. Ludovic Accragne nyurga, csupa csont ember volt, keze-lába rengeteg nagy, kopasz feje csúf, mely csúfság visszataszitó lett volna, ha a girbe-gurba arczot és a kék pápaszem mögött hunyorgó vörösszélü két szemet, angyali jóságú mosolygás nem világitja meg. Erre a jóságra vallott hangja is, - ama meleg, szelid hangok közül való, melyek a visszaemlékező előtt megelevenitik az egész alakot. Ez a hang szinte remegő lett, mikor Avançon ez ünnepies kérdésére felelt:

- Most pedig, kedves barátom, beszéljünk arról, hogy hajlandó volna-e ön Tillièresnének egy nagy szolgálatot tenni?

- Ugyan minőt? mondá Accragne és ajkára azonnal visszatért a jószivü mosolygás, mikor meghallotta Casal nevét. - Tudom, ki ez, folytatta. A mi kedves Tillièresnénk már fölkeltette érdeklődését a menedékház iránt... Tiz ágyat alapitott... Ugyan miért ne lehetne kicsit kaczérkodni a szegények érdekében?. Ön klerikális létére ez ellen nem szólhat. Az egyház azért találta ki a purgatóriumot...

- Még csak ez kellett! gondolta magában Avançon, mikor beszállt a fölhuzóba, miután még el kellett szenvednie, nem csak a Casalra mondott dicséreteket, hanem a Dictionnaire philosophique-ból meritett többé-kevésbbé sikerült tréfákat is. Ez a vak nem látja, hogy az nem természetes dolog, hogy ez a ficzkó nem a kártyára vesztegeti a pénzt, hanem erre az ördögadta menedékházra!... Még szerencse, hogy Jardes nincs itt, mert tőle bizonyosan megtudtam volna, hogy Casal valami hazafias vállalkozásnak, a füsttelen puskapornak vagy a kormányozható léghajónak szenteli magát. De türelem, Poyanne visszatér és ha nem is szeretem az elveit, legalább józaneszü ember.

Igy történt, hogy a Tillièresné hallgatása és összebonyolódott érzelmei révén hetek óta készülő szivbeli dráma egyszerre válságig jutott, egy magát igen hűnek hivő és csakugyan hű barát megbocsáthatatlan ügyetlensége által. De hogyan is sejthette volna Avançon, hogy Poyannehoz való fordulása Juliettere nézve a legnagyobb veszély és hogy magának Poyannenak is a legnagyobb fájdalmakat szerzi? A tiltott boldogságokért gyakran ilyen, rettenetes árat kell fizetni. Mindenki, a ki az emberi életet folytonosan és elfogulatlanul tanulmányozza, tudja, hogy az ily véletlenségek ezrivel ismétlődnek és hogy hibáink büntetését legtöbbször saját sikerük idézi föl. Abban, a mit az események természetjátékának nevezünk, mély igazság vagyon; ha életünket rossz kivánságaink szerint intézzük, e beteljesedett kivánságok egyszerü logikája büntet meg bennünket. Ezek ketten: Juliette de Tillières és Henry de Poyanne évek óta áltatták legközvetlenebb környezetüket viszonyuk mivoltát illetőleg. Az áltatás sikerült nekik. Csoda-e hát, hogy e környezetből valaki, a ki épp ugy megcsalatott, mint a többi, saját meggyőződése szerint jár el és végzetes bajt okoz e szerelmeseknek, kiknek igazi összeköttetését nem is gyanitotta. A legrosszabb az volt, hogy ez a rettenetes Avançon már negyedszer panaszolván el Casal betolakodását, szükségképen tulzott kifejezéseket használt. Nançaynénak még csak ezt mondta: »E látogatások révén valamikor esetleg suttogni fognak Julietteről...«; Mirautnak: »Félek, hogy suttogni fognak...«; Ludovic Accragnenak: »Azt hiszem, hogy suttognak róla...«; Poyannenak tehát már ezt kellett mondania: »Tudom, hogy már is suttognak róla...« Ez ötvenéves dologtalan és féltékeny ember szive annyira tele volt gyülölettel Raymond iránt, hogy Tillièresnének még azt is lehetetlenné tette, hogy Henryval előbb beszéljen nála. Poyanne reggel öt órakor érkezett meg. Avançon, a ki jó előre kieszelte az érkezés óráját, tizenegykor már nála dörögte filippikáját.

- Kedves barátom, mondá végezetül, csakis ön mondhatja meg e szegény asszonynak, hogy mily csorbát ejt jó hirnevén... Én magam akartam beszélni vele... De ön tudja, hogy ő mindig azt hányja a szememre, hogy én gyülölöm a fiatal embereket; én, az olyan férfiakat, mint ön kedves Henrym!... De az való igaz, hogy ezektől a mostani viveuröktől iszonyodom. Nem mintha gáncsolnám az ifjúságot a miért világát éli. Hiszen barátaim és én, mi is sokat mulattunk, és tudtunk is mulatni... Nekünk sohasem jutott volna eszünkbe összegyülekezni, mint ez urak teszik, nők nélkül, kérem, nők nélkül! S aztán összehabzsolni sok ételt és annyira lerészegedni, hogy az asztal alá kerüljünk!... Az ilyesmi az angoloknak való... De a mai fiatalságnak mindene londoni; ugy a bűnei, mint a ruhái... Azt mondják, hogy nekik nem tud czipőt csinálni senki más, csak valami Damas, Samas, Tamas... vagy hogyis hivják, a ki minden tavaszszal követet küld ide, mint valami király, megvizsgálni e fiatal snobok lábbelijét.

Az öreg gavallér bátran ostorozhatta a mostani ifjúság anglomániáját. Poyanne gróf nem hallgatott rá. Mikor Avançon faggatta: »Ugy-e, fog beszélni Tillièresnével?« ezt felelte: »Majd igyekszem valahogy elintézni a dolgot.« Szivén érte egy késdöfés, a minőt gyakran kapunk a meggondolatlan emberektől, a kik nem tudják, mily őrülten érzékeny helyen sújtanak bennünket; és még csak nem is vérezhetünk, legföljebb bensőleg, a vértől fuldokolva, egyedül. Mikor a diplomácziájára egy egész kongresszusnál büszkébb Avançon távozott, nem is sejtette, hogy egy kétségbeesésben vergődő embertől vált el. A bűnös árulkodó már kevésbbé gyorsan ment hazafelé, a Szajnán és a Champs-Élyséesn át. A kerek térnél találkozott Casallal, a ki a boulognei erdőből tért vissza a jámbor Boscardon. A fiatalember nevetve beszélgetett társával, a ki nem volt más, mint lord Herbert.

- Csak mulass, barátom, mulass, gondolta magában Avançon, miután egy darabig kissé irigy pillantással kisérte Raymond daliás alakját. Azért mégis csak borsot törtem az orrod alá. A galibát Poyanne kezdi csinálni. Juliette nem is sejtheti, hogy ma reggel beszéltem vele. Ismerem ezt az asszonyt. Igen okos. Diplomata feleségének született. Mihelyt megtudja, hogy suttognak róla, első dolga lesz intézkedni, hogy Casal ne járjon hozzá olyan gyakran. Az a szamár pedig majd megharagszik, megbikacsolja magát, valami nagy ostobaságot követ el, s aztán örökre megszabadultunk tőle. Ha ez nem sikerül, majd találok más módot. Rogister megbuktatására is három módot kellett kitalálnom... Főkép annak örülök, hogy Poyanneban nem csalódtam. Különben tudtam, hogy egyszerre át fog látni a szitán...

Mig ez a tudtán kivül hóhér ezt a kis hivatásos hiúságú monológját mondta és meg volt győződve, hogy ügyességével becsületet szerzett a diplomata-művészetnek: boldogtalan áldozata, Poyanne, kinek Avançon épp most nagy szakértelemmel dicsérte józan eszét, a legszilajabb fájdalom közepett járkált föl s alá. A nagy szoba, hol a gróf igy szaladozott, hogy mozgással ölje el rettentő izgatottságát, dolgozó-kabinet volt, melynek négy falát padlásig könyvesállványok födték. A magas ablakok a sétatér nyájas zöldjére és a szürkén fölmagasodó Sainte-Clotilde templomra nyiltak. Két év óta hányszor sétált itt a nagy szónok épp ily czéltalanul, szivében azzal a kegyetlen gondolattal, hogy nem szeretik többé: de nagyobb fájdalom sohasem gyötörte, mint ezen a reggelen, visszaérkezése után. Pedig a diplomata hiradása elvégre nem is volt valami nagy dolog: Tillièresné olykor egy uj ismerőst fogad, a kiről nem emlékezett meg leveleiben. Semmi egyéb. A szerelmes ember azonban nem törődik a dolgok valóságával. Rájuk nézve a dolgok szivbeli jelentősége minden. És hogy fölfoghassuk a roppant rázkódást, mely a gróf lelkében történt, szükséges megtudnunk, minő erkölcsi helyzetben volt az nap reggel, mikor választókerületéből hazaérkezett...

Ez a rendithetetlen férfiú, ki oly nagy viharokat élt át emberül, egynéhány hónap óta azt érezte, hogy csügged. E jelenséget egymást érő bajoknak tulajdonitotta, nem akarva belenyugodni ebbe a babonás szóba: sejtelem. Valóban az élet ama korszakába került, mikor egyszerre minden balul üt ki, mint a hogy valamikor minden sikerült; s mindezt nem kell a véletlennek tulajdonitani. Az, a mit hétköznapi szájjal szerencsének nevezünk, nem egyéb, mint egyenes viszony erőink és a körülmények között. Akaratunktól csaknem teljesen független. Hogy igen jelentős példát idézzünk a történet egyik legdicsőbb lapjáról: Bonaparte tulajdonságai oly pontosan egyeztek meg a forradalomból támadt milieuvel, hogy e korszakban minden vállalkozásának sikerülnie kellett, amint hogy sikerült is. Eylau után hiába érték még mindig egymást a diadalok; szemmel látható, hogy e lángelme és Európa új állapotai között nincsen többé teljes harmónia. Minden embernek van egy korszaka, midőn úgy magán, mint nyilvános életében az, a mit az angolok energiás nyelve igy hiv: the right man in the right place. Ilyenkor még hibái is alkalmazkodnak a helyzet szükségeihez, mint a hogy a császár mesés vakmerősége illett az 1800-iki Francziaországhoz, a melyet mindenestül át kellett alakitani. Később, a szerencsétlenség korszakában, e férfiu nagy tulajdonságai is saját vesztére válnak; ilyen Napoleon szertelen energiája a nyugalomra áhitó Európában és a harczokba belefáradt katonák között. A mely mértékben a szerény és rendes végzetek hasonlók a nagyszerű, folytonos veszedelmek között lejátszódó sorsokhoz, ilyen volt Henry de Poyanne politikai és szivbeli élete is. Mikor a háboru után a doubsi választók a képviselőházba küldték őt, és mikor ugyanez időtájt Tillièresnével megismerkedett: ugy a parlamentben, mint a fiatal özvegy mellett, tulajdon azokkal az okokkal kellett boldogulnia, a melyek őt eddig mellőzötté és boldogtalanná tették. Thiers, a kitől, bár általános áttekintése nem volt, senki sem tagadhatta meg az éles alkalmi érzéket, a gróf első beszéde után ezt mondta az ő lágy, furulya hangján:

- Milyen kár, hogy ez a fiatal ember nem az 1821-iki főrendiházban kezdte!

Poyanne legjobb tulajdonságai valóban a restauráczió nemes és előkelő levegőjében nyertek volna teljes lendületet. De a veszély révén egy-két pillanatra saját igazi érdekeit megismerő Francziaország most is homályosan restauráczióról álmodozott. E fájdalmas órában dolgozni kellett a hazáért. A gróf önzetlensége, ékesszólása, elveinek súlya és ereje és személyes bátorságának élő emlékezete azonnal rendkivüli erkölcsi tekintélyt adott neki. Igyekezete, hasznosan élni földúlt tűzhelyének romjain, oly bánatos költőiséget adott neki, melynek egy inkább regényes, mint szerelmes, inkább szerető, mint szenvedélyes nő, nem tud ellentállani. Érzett, hogy ez ember rejtett sebektől, titkolt kinoktól reszket, vonaglik. Tiz év mulva azonban hová lett mindez? A politika terén megcsappant a bordeauxi és versaillesi fényes szónok népszerüsége, miután elkövetkezett a május 16-iki sikertelen vállalkozás, melyben ő eleve nem vett részt, mert megvalósithatatlannak itélte. A parlamentben ez a visszavonulás és az ő egyre határozottabb keresztény szocziálizmusa elszigetelte őt saját pártjában és választói bele kezdtek unni a képviselőbe, a kinek szónoki kisérletei a kerületnek nem szereznek sem helyi érdekü vasutat, sem dohánygyárat. Poyanne csakis saját eszméivel foglalkozva és a czéh-élet fölelevenitésétől remélve mindennek föllendülését, nem figyelte meg azt a lassu átváltozást, a melyen választói keresztülmentek és csak akkor vette észre, hogy mily váratlan akadályokba ütközik, mikor most a törvényhatósági bizottságba a két uj tagot kellett választani. Ezért, de még inkább magánérdekeiért maradt oly soká kerületében. Meg akarta tudni, hogy ellenfelei az utóbbi években mennyire mentek. És az összejöveteleken, a társaságokban mily keserves volt tapasztalnia, hogy népszerüségét elhóditotta egy képviselőtársa, egy orvos, a ki nem dicsekedett valami nagy gyakorlattal, de ügyes kortes volt és kezdte kihasználni a választások ama gyönge oldalát, mely az értelemnek szégyenletes rabszolgasága: az általános szavazatjogot. Minden nép, mely megtagadja természetes vezéreit, a kik alatt nagyra nőtt, szenvedett és diadalmaskodott századokon által, a világbolonditók rabságába sülyed. Bármily furcsának is itéljék a mai bölcs politikusok: a gróf még mindig nem mert kételkedni a nép ösztönének nemességében és választókerületének erkölcsi nyomorusága épp oly mélyen sebzette lelkét, mint ha azt kellett volna hallania, hogy kedves Julietteje megcsalja őt.

Talán e kegyetlen kiábrándulás hatása alatt olvasta Tillièresné leveleit, ezen a szomoru uton, mely kettős sikertelenséggel végződött. Kiérezte e levelekből, hogy itt is valami változás megy véghez és hogy cserben hagyhatja őt az a lélek is, a kire egész szerelmét, jövendőjét épitette. A levelek mindig pontosan érkeztek meg; és a hosszú kékes boritékon mindig az az előkelő, finom irás volt, melynek már csak a látására is könnybe lábbadt a szeme. A tartalom is a régi volt: egy magányos, szelid, figyelmes és szerető asszony naplója. Mi hiányzott belőle mégis, és Poyanne miért vette észre, önmagának téve szemrehányást e gyanujáért, hogy az egykori őszinte lendület helyett minden sorban valami erőltetettség lappang? Feleleteiben nem mert e miatt panaszkodni, és mindig a jókedvü, munkája közepett vidám ember leveleit irta. Mikor azonban leragasztotta a boritékot, és az asztalra könyökölve vizsgálta szivét, azt vette észre, hogy attól a kimagyarázhatatlan fájó érzelemtől szorul, mely elutazása előtt való nap meggátolta őt abban, hogy kedvesétől bucsuzó találkozást kérjen. Mint akkor, a válás órájában, most is elfojtotta azokat a szavakat, a melyeket nem mondhatott ki és a panaszokat, a melyek néma bánattal nehezültek lelkére. És mint akkor is, ez a nemes, ez a minden aljas önzéstől ment lélek, önmagában kereste az okot, mely megmagyarázhassa Tillièresnével való viszonyának megváltozását. Magát vádolta azért, hogy Juliette nem szereti őt többé. Azzal a szemrehányással illette magát, hogy zsarnok és kellemetlen. Tervezgette, hogyan fogja magát viselni, hogy barátnője ismét a régi legyen. Szerelmének egész erejét arra forditotta, hogy megtudja, melyek voltak ama tulajdonságok, melyek előtte e nőt oly drágává tették. Szomorusága ilyenkor néma imádássá vált és ez épp abban a pillanatban történt, mikor az a bálványozott nő, legujabb levelét fölbontva, igy szólt: »Beh megváltozott...« És igyekezett igazolni maga előtt hetek óta tartó vétkes hallgatását.

Mikor a lélek igy csordultig tele van a fájdalom zavaros elemeivel, a legcsekélyebb külső hatásra kész benne a forradalom, épp ugy, mint ha elektromos áramot vezetnek keresztül az edényen, melyben addig elegyedés nélkül halmozódtak egymásra a kémiai szerek. Uj kombinácziók keletkeznek és pedig oly gyorsan, hogy csodásaknak látszanak. Henry de Poyanne, mielőtt Avançonnal találkozott, és reggel, a keleti vasut vonatján, mely Páris felé vitte, érezte, hogy nem volna képes Tillièresnével őszintén beszélni, föltárva előtte szivének titkos haldoklását. Sejtette, hogy még hónapokon át fog tartani ez a hallgatás, mely őt oly régtől óta nyomasztja. A kegyetlen diplomata még be se fordult a rue Saint-Dominique sarkán, mikor a gróf már nemcsak lehetőnek, de kikerülhetetlennek is érezte a Juliettetel való nyilt beszédet. Oly szüksége volt rá, mint a lélekzésre, a járásra, az evésre; mert az, a mit hallott, egyszerre határozott s egyben türhetetlen alakot kölcsönzött sejtelmeinek... E váratlan beszélgetés után, az első perczben esztelen és szörnyü fájdalmas képzetek rohanták meg. Az történt vele, mint mikor egy ügyetlen kéz hirtelen a titkolt sebre tapint. A helyett, hogy számot vessen azzal, a mit hallott és a mit ki kell magyarázni: egyszerre fényképi pontossággal jelent meg előtte Juliette lakása, melyhez szerelmének legédesebb emlékei kötik: a kis fehér-kék szalon, az iróasztal az üvegajtó mellett, az ablakon át látszó ágak és a szeretet, gyöngédség e keretében a gyülöletes vendég, Casal, a kit ő oly rossz oldaláról ismert meg a szegény Pauline de Corcieux révén. Az a gondolat, hogy ez ember ide jár, gyötrelmes érzést támasztott benne, melyet csak növelt Juliette képe, ki, mint egykor, kedves zsöllyeszékében, a kandalló mellett a szögletben ül, vendégével beszélgetve, aztán este iróasztalára könyököl, hogy irjon, neki, Poyannenak, elhallgatván e gyülöletes látogatást, mert a nő nem kételkedhetett abban, hogy ez a látogatás kedvesére nézve gyülöletes. Ez aggódó ember gondolatában rögtön fölmerült az a jelenet, mely Besançonba való utazása előtt játszódott le. Hallotta ez este mondott saját szavait és Juliette nézése megjelent emlékezetében. Szent Isten! Hát lehetséges volna, hogy már akkor hazugság lappangott abban a két szemben? E fájdalmas viziók kavargása közepett a gróf ugy elcsüggedt, hogy szeme könnybe lábbadt, melléből zokogás tört ki és levetette magát a dolgozószobájabeli kerevetre; és ez a bátor katona, ez a talpig férfi politikus, ez az őszinte keresztény siránkozott, mint egy gyermek:

- Hogyan tehette azt? hajtotta egyre, sirva. Egyszerre, a mint hangosan ejtette ki e szavakat, egy hirtelen föltámadt emlék dermesztette meg szivét. Eszébe jutott, hogy ugyanezt, szóról-szóra ezt mondotta most tizenhárom éve, aznap, mikor megtudta, hogy felesége megcsalja őt. E két válság hasonlósága oly erővel rohanta meg, hogy az éles fájdalom reakcziót idézett elő. A lelki életben vannak az energiának hirtelen kitörései, melyek épp ugy az önfentartás ösztönének spontán megnyilatkozásai, mint a minő a testben mutatkozik a végső veszedelem óráján, például az a mozdulat, melylyel a fuldokló ember ragaszkodik az uszó fadarabhoz. Érzelmeink csak azután halnak meg, miután minden erejükkel megküzdöttek a létért. A Juliette iránt való szenvedélyes szerelem sokkal mélyebben élt a gróf szivében, semhogy haldoklása közepett ne védekezett volna; és ez a szerelem föllázadt az itélet ellen, a mely az annyi év óta imádattal szeretett kedvest egy sorba helyezte a becstelen feleséggel. Poyanne fölkelt a kerevetről. Végigsimitotta arczát és fenszóval, dühösen ezt mondta:

- Nem, ez nem igaz.

Azzal az a gondolat, melyet ily szilaj haraggal kergetett ki elméjéből, az az iszonyatot keltő föltevés volt, hogy Juliette Casal szeretője. Elég volt egy pillanatra fölidézni a szennynek e vizióját, hogy lelke rögtön visszaborzadjon, a nők hibáinak ama heves tagadásával, mely a tiszta és hű férfiak szerencsés kiváltsága. A gyanakvásra nem az visz bennünket, ha megcsalattunk, hanem az, ha mi csaltunk. A gróf azért hitt föltétlenül Tillièresné becsületében, mert ő mindig kifogástalanul viselkedett e nővel szemben és Julietteet önkéntelenül saját maga után itélte meg. Ez a mély hit érintetlen maradt mély fájdalmában is, és minden erejével ellene szegült a sértő és megalázó gondolatnak, mely nemes lelkén átvillant. Lelki tulajdonságaink óraműve olyan, hogy egyetlen rész megérintésétől rögtön végig rezdül az egész szerkezet; igy támasztotta föl ez emberben a megsértett érzelem az akarat erejét.

- Ej, józanul kell gondolkozni, mondta magában. És föl s alá kezdett járkálni, épp oly éles analizisba merülve, mintha valamely parlamenti kérdésről volna szó. A jelen czivilizált emberében mindig a mesterség kerekedik fölül a válságok közepett, mihelyt az első nagy rázkódás kissé enyhült. Ilyenkor az iró mint iró gondolkozik, a szinész mint szinész, és a debater, minő Henry de Poyanne is volt, mint debater. És pedig azzal a szigoru logikával, mely épp ugy alkalmazható a sziv életének aprólékosságaira, mint a politikai problémákra; sőt csaknem azonosak még a szavak is, a melyekkel él.

- Igenis, gondolkozzunk józanul, mondá magában a gróf, és mindenekelőtt határozzuk meg a kérdést... Tehát Juliette gyakran, igen gyakran találkozott Casallal. Avançon azt mondta, hogy mindennap. De vajjon nem túloz? Mi súlya van tanuságának? Erős itéletü, de szenvedélyes ember... Mindegy. Szenvedélye voltakép bizonyság. Hogy reggel jött hozzám, hogy lesett érkezésemre, ez mind csak arra mutat, hogy igen nagy gyötrelmeket szenvedhetett... Tegyük föl, hogy igaz a dolog és vizsgáljuk. Juliette elutazásom óta gyakran találkozott Casallal, a kit egynéhány hét előtt még nem is ösmert; megnyitotta előtte ajtaját, mely nem könnyen tárul föl mindenki előtt és elfogadta ez embert, holott tudta, mint vélekedem róla... Annak, hogy ezt tette, csak két oka lehet... Vagy tetszik neki ez az ember, - és miért ne tetszenék? Hiszen szegény Paulinenek is tetszett... Vagy unatkozik és mindenkit elfogad, a ki szórakoztatja őt. Ez után más következik, s aztán megint más. Életmódja át kezd alakulni... Meglehet... Most vegyük fontolóra ezt a két okot...

Ez a végre önmagán uralkodni tudó értelem annyira fölbátorodott, hogy ez és hasonló mondatokba foglalta, hogy ugy mondjam, a helyzet pöriratát. A boldogtalan ember szive azonban vérzett, mert a két ok közül mindkettőben benne lappangott az elmult napok sok lelki gyötrelme. Akár az történt, hogy Juliette elcsábittatta magát Casal valami szerelmes komédiájától; akár az, hogy e fiut pusztán szórakozásra vágyva fogadta be házába: minden arra mutatott, hogy Henryval való viszonyába belefárad. Érezte ezt maga is, mikor folyton hallgatott e látogatásokról. Némaságának e magyarázata nyilvánvaló volt a gróf szemében.

- Sajnált engemet, - gondolta magában; és ez a gondolat, hogy mártiromság lett mártiromságában, mint a hogy az lenne mindenkire nézve, a ki szenvedélytől lobogva e sajnálkozással találkozik. Az ösztön súgja az embernek, hogy a gyülölség, a hűtlenség, sőt még a kegyetlen cserbenhagyás mellett is marad egy kis remény, - a sajnálkozás azonban végét veti minden reménynek. A nő, a ki meg akart bennünket ölni, talán karjaink közé rohan, miután késével sebet ejtett rajtunk; az, a kit elcsábitottak, visszatérhet hozzánk, őrülten a lelkimardosástól; és az is, a ki, mig távol volt tőlünk, engedett a bűn vonzásának. De az asszony, a ki kedvesében szánja a szerelmi szenvedést, melyet ő nem oszt meg többé; a kiábrándult barátnő, a ki szeretne bennünket lassan kigyógyitani, mint a hogy ő is kigyógyult a szertelen nagy érzések édes lázából: ne reméljük soha, hogy ez a nő valaha ismét ugy fog szeretni bennünket, mint a hogy mi szeretjük őt. Fussunk iszonyu jósága elől, mely még azt sem engedi, hogy eléggé kiszenvedjük magunkat, kérjük, hogy legyen irántunk kegyetlen, űzzön el bennünket, gyötörjön mindhalálig. És kevésbbé fog bennünket kinozni, mintha kimél, ezzel a gyilkos nyájassággal, melynek minden édessége csak azt mutatja, hogy mit vesztettünk, elvesztvén e gyöngéd teremtés szerelmét. Henry de Poyanne képzeletében érezte e kegyetlen irgalmasság minden keserüségét és fölkiáltott fájdalmában: »Mindent, csak ezt ne; még a szakitást is inkább«. E pillanattól fogva nem habozott többé, és mikor délután két órakor a rue Matignonba érkezett, oly erős akarat élt benne megtudni mindent, mint a minő háborukor az a szándéka lehetett, hogy a hadseregbe lép. Mit fog megtudni? Halálos borzongás futotta végig a gondolatra, hogy az az imádott száj talán ezt fogja neki mondani: »Igaz, én önt nem szeretem többé«. De a kétségnek bizonyos fokán a legrettentőbb bizonyosság is jobb, mint a szivnek ez éjszakája, mikor semmit sem tudunk arról, a kit annyira szeretünk; és Avançon beszéde egyszerre eddig vitte ezt a már is beteg embert. A négy óra alatt, mely a diplomata látogatásától a XVI. Lajos korabeli kis szalonba léptéig eltelt, megmérhette a lelkében támadt seb nagyságát. És vajjon van-e sebe ennek az asszonyi léleknek is, a ki előtt ő most föl fogja tárni nyomoruságát? És miért engedte idáig jutni a dolgokat, mikor minden magyarázgatás már csak a multban elkövetett és helyrehozhatatlan hibákat mutatja! Midőn az ajtó megnyilt Henry előtt, Tillièresné egyik mély régi zsöllyeszékében ült. E butorok ma oly szépen megfakult selyme talán hallotta most száz éve, hogyan szakitott Juliette szépanyjával a kegyetlen Alexandre Tilly. A nemes Poyanne és a hires czinizmusu csábitó között semmi hasonlatosság nem volt. De Valmont vetélytársának boldogtalan kedvese nem lehetett kétségbeesettebb, mint szépunokája 1881-ben. Bár a májusi nap mindent elárasztott vidám verőfényével és az ég bekéklett az ablakokon, a kertben pedig már zöldeltek a nagy fák, Juliette mégis begyujtatott a kandallóba. Hosszú, leomló, fehér ruhába burkolózott; arcza bágyadt halavány volt, szemén látszott az álmatlanság, ajkát fájdalmasan összeszoritotta; egész valója elárulta, hogy didereg a belső hidegtől, a melyet semmi tavasz nem tud fölmelegiteni. A gróf megfogta kezét, hogy megcsókolja, és érezte, hogy az izgatottságtól nyirkos kis kéz reszket. Mikor ez a boldogtalan ember igy legyőzötten, megtörve találta azt, a kit vallatni jött, bár biró lappangott benne, egy pillanatra elfeledte saját fájdalmát. Összeszorult szive, hogy ez imádott arcz vonásait ily elkényszeredetteknek, szinte gyürötteknek látja. Hogy kétségbeesése teljes legyen, egy külsőség mindennél jobban elárulta kedvese lelki tusakodását: Juliette kék szeme egész feketének látszott, mert a kitágult pupilla csaknem egész az iris széléig terjedt. Mely titkos kín gyötrötte e mód nélkül érzékeny teremtés lelkét? Poyanne önkéntelenül intézte magához e kérdést és e szemmel látható szenvedést azoknak az ismeretlen érzéseknek tulajdonitotta, melyeket Avançon besugása árult el előtte. E gyors gondolatok is megváltoztatták arczát, és a nyugtalanságban vergődő Tillièresné azonnal kitalálta, hogy magyarázatokat akar tőle kérni. Magyarázatokat! De miről? Reggel érkezett meg, tehát még nem hallhatott Casal látogatásai felől. Juliette az elmult álmatlan éjszakán eltökélte magában, hogy Henryt első találkozásukkor értesiti e látogatásokról. Ehhez azonban az kellett volna, hogy Poyanne derült kedvben legyen; most pedig oly mogorva és neheztelő. Ennek oka bizonyosan a Besançonban kapott levelek. Juliettenek egy hét óta alig volt annyi ereje, hogy egynéhány sort vessen a papirosra, melyből valamikor lapot lapra halmozott... Mig mindkettejök elméje e gondolatokkal foglalkozott, beszélni kezdtek és azokat a banális szavakat váltották, melyek a beszéd párbajaiban olyanok, mint azok a kis csatározások, melyekkel a vívók mulatnak, mielőtt komolyan mérnék össze kardjaikat. Poyanne leült és miután megtudakolták egymás mintlétét, meglehetős nagy szüneteket tartva, ilyes frázisokat mondtak:

- Örvendek, hogy édes anyja is egészséges... De mikor ilyen szép az idő...

- Csakugyan, végre igazi áprilisünk van.

- Hát Candaleék?

- Ők is jól vannak. Gabrielle igen érdeklődött az ön utazása iránt.

- Pedig teljesen megbuktam.

- Majd helyreüti egy parlamenti diadallal.

Pedig be messze járt az ő közös gondolatuk az öreg Nançaynétól, a fiatal grófnétól, a tavasztól és az országgyüléstől! És mily keserves dolog az, mikor hosszu távollét után találkozik két ilyen teremtés, a kiknek magyarázatokba kell bocsátkozniok! Folyton halasztgatják a pillanatot, mikor kölcsönösen az egymás szivébe kell szurniok az igazság éles pengéjét. Végre ez a várakozás is türhetetlenné válik, és az ember eltökéli magát, hogy beszélni fog. Mint Juliette is tette, egész valójában remegve. Megfogta Poyanne kezét és egyszerüen, de erőltetett mosolygással és szinte könyörgő pillantással, ezt mondta neki:

- Látom, Henry, hogy szomorú. Haragszik rám, a mért legutóbb mindig csak úgy futtában irtam önnek... De ha tudná, hogy mily beteg voltam és mily beteg vagyok most is, megbocsátana nekem... Nem növelné gyötrődésemet azzal, hogy látnom kell saját gyötrődését... Hiszen tudja, hogy sohasem birtam elviselni azt a gondolatot, hogy ön boldogtalan...

E mozdulat, e hang, e pillantás, mind őszinte és megindult volt. Már fél órája tartott ez a kinos együttlét és Poyanne még mindig nem ejtett ki egy szemrehányó szót sem; de Juliette érezte, hogy ez az ember szenved, és ez az érzelem, mely egykor szerelmének első inditó oka volt, oly mélyen élt benne, a mint nem is sejtette. Szivében ismét rezegni kezdtek a romantikus szánalom hurjai, melyeket akkor rég a gróf szomoru vallomásai érintettek meg. Ez az érzelmek váratlan, önkéntelen, ellenállhatatlan fölébredése volt. Ha Henry de Poyanne pontosan tudott volna számot vetni azokkal a hatásokkal, melyeket e szerelmének jövendőjére nézve döntő találkozás idézett föl, nem folyamodott volna más módszerhez, mint hogy fájdalmát mutassa. Ő azonban azt hitte, hogy igen ügyesen jár el, mikor hónapok óta valóságos egykedvüséget szinlel. Most, hogy nem okoskodott többé, Juliette szemében ismét az a nemes és boldogtalan alak lett, a kit a nő oly szenvedélyesen sajnált, hogy végre beleszeretett, ama rejtelmes kötelék révén, mely a könyörületességet összefüzi a szerelemmel és a vigasztaló rokonszenvet a kéj viharaival. A szenvedély meghalt és meghalt a szerelem is. Juliette boldogságának álma most más valaki körül járt; de még mindig megvolt a szánalom mágnese, mely őt Poyannehoz lánczolta. Még csak nem is próbált védekezni ellene. Mint kiszámithatatlan együgyüséggel maga is megvallotta az imént, e pillanatban valóban nem birta elviselni, hogy szenvedjen ez az ember, a ki pedig nem birta őt többé boldogitani. Henry épp e szánalomtól borzadt legjobban. Arcza még jobban eltorzult. Félre háritotta Tillièresné kezét és igy szólt:

- Ne bántson, Juliette... Leveleit én soha sem méregettem a lapok száma szerint. És azért szerettem annyira leveleit, mert azt hittem, hogy önként erednek szivéből és nem mennek kötelesség számba...

- Háládatlan, szakitotta félbe a fiatal özvegy, szerető kaczérkodással. Hát azt hiszi: meg birtam volna állani, hogy ne irjak önnek?

- Igenis, azt hiszem, felelt Poyanne, látható erőfeszitéssel uralkodva magán. Jobb, ha őszintén beszélek. Az ön levelei nekem fájtak. Nem azért, mert futtában iródtak és kurták voltak, de mert kiéreztem belőlük azt, a mit most már tudok: hogy ön nem szólt hozzám nyilt szivvel... Ön azt akarta, hogy leveleit naplójának tekintsem, és mégsem mondta meg bennök, hogy ön egy uj barátságot kötött. Alig érkeztem Párisba, már meghallottam. Ismerősei sokat foglalkoznak e dologgal... Ez sértett engem mélyen; miért titkolódzott előttem?...

Pillantásuk találkozott, mialatt a gróf irgalmatlan határozottsággal hangoztatta vádját, melyre Tillièresné ugyan el volt készülve, de nem hitte, hogy most rögtön fogja hallani. Most ő is összeránczolta homlokát és arcza egy fölcsapó vérhullámtól egy bibor lett. Poyanne ez egynéhány szó révén nemcsak boldogtalan ember volt, de biró is, és a vonzódáshoz azonnal kevélység elegyedett e szerető, de büszke asszonyi szivben. Szinte fenhéjázva felelt:

- Sohasem jutott eszembe, hogy titkolódzam ön előtt, Henry... De vannak dolgok, a melyeket jobb szeretek élő szóval elmondani, mint megirni... Tudom, hogy milyen félreértések támadhatnak a levelekből. Különben vallasson, aztán itélhet...

- Barátnőm! sohajtott a gróf oly bánattal, melyből nem érzett ki többé semmi szemrehányás; be kevéssé ért ön engemet! Én vallassam önt! Én itéljek ön fölött!... Mit nem mond nekem Juliette! Kérem, ne higyje, hogy féltékeny vagyok. Nem vagyok az. Nincs jogom az lenni. Sokkal jobban tisztelem önt, semhogy gyanusitsam. Ügyeltem én valaha ismeretségeire, mióta szeretem? Megtörténhetett, hogy néha attól tartottam, hogy meg fogja bánni egyik vagy másik ismeretségét; de hogy e miatt kételkedtem volna önben? Soha! De hogy ön, mikor nekem levelet irt, megfontolta minden mondatát, a helyett, hogy önkéntelenül, magától szólt volna hozzám, hogy ugy bánt velem, mint olyan valakivel, a kit kimélni kell; szóval, hogy fél tőlem, és én azt érzem: ez hasogatja a szivemet. És fáj az is, mikor azt mondja, hogy félreértések lehetségesek közöttünk... Látja, nem maga a dolog bánt engem, hanem a mit mögötte sejtek, látok. Látom, hogy érzelmei megváltoztak. Látom, - ah, hagyjon szólnom! kiáltott Tillièresné egy mozdulatát látva; oly rég bánt engemet ez a gondolat, - látom, hogy vége közöttünk a bizalomnak, a sziv összeforradásának, mely nekem már oly kedves szokásommá vált. Tudom, hogy épp ugy szeretem önt, mint egykor, de ön nem szeret engem többé. Ez az uj barátság és ez a hallgatás nem valami döntő jel... Ha épp ez alkalomból beszélek igy önnel, bizony nem azért teszem, mintha nagyobb fontosságot tulajdonitanék neki, mint a többinek. Reám nézve csak az ön szive fontos... Juliette, ha csakugyan nem vagyok többé az önnek, a ki voltam, kérem legyen bátorsága megmondani. Lám, nekem van bátorságom kérdezni... Szeret még engemet? Ebben a perczben mindent meg birok hallgatni. Ön azt mondja, hogy nem türheti boldogtalanságomat... Épp ez a borzasztó kétség gyötör legjobban... Vesse neki végét... Még az ön elvesztése sem volna oly kínos, mint nem tudni, hogy mit akar, mit érez...

Juliette észrevette, hogy hangja mindinkább megtörik és tompul, a mi még szavainál is jobban mutatta lelki gyötrelmét. Látta, mily végtelen aggodalom kifejezésével fordul feléje ez a máskor beteges, bágyadt arcz, melyet e perczben most átváltoztatott a nagy fájdalom bűbája. Most bizonyos volt abban, a mit hónapok óta kétségbe vont, - talán jól is esvén neki ez a kétség, - hogy Poyanne igazat szól, mikor azt mondja, hogy ez a szerelem az ő szivében mélységesen gyökerezik. És szinte türhetetlen fizikai érzést keltett benne az a gondolat, hogy valóban kitépné ezt a fájó szivet, ha azt felelné neki, hogy nem szereti. A vádló kérdésre föltámadt kevélysége: hogyan maradhasson meg e kétségbeesés legyőzött szelidsége előtt, mely maga adja kezébe a fegyvert és azt mondja: vágj!... Nem. Nem bánthatja. Nem birta kiejteni a szót, mely visszaszerezte volna szabadságát, de végkép összezúzta volna ez embert, a ki szerette, a ki szereti őt. Azért adta magát neki, hogy boldog legyen, és most im, mily nyomorultan, mily sebesülten látja őt maga előtt! És ez az ő műve! Öntudatlan vágyódása a megujult élet után, mely Casallal való veszélyes érintkezésére vitte, - titkos föllázadásai viszonyának rabláncza ellen, - eltökélt szándéka, hogy a döntő napon megmenti függetlenségét, - fáradsága és szabadság után való törekvése, - és mindaz, a mi lelkében az utóbbi hetek alatt történt, mivé lett e vívódással szemben, mely megragadta és legyőzte? És ime, szemébe esztelen könyek szöktek; fölugrott, aztán térdre esett barátja előtt, és megfontolás, okoskodás nélkül átölelte nyakát, mint egy beteg gyermekét; a megindulástól remegő férfi pedig, a kit a legvégsőbb aggodalom közepett egyszerre ily váratlan öröm ért, csak ezt birta remegni:

- Sirsz? Hát szeretsz még? Nem, ez lehetetlen!... Szeretsz? Szeretsz?...

- Hát nem érzed? felelt Juliette sirva. Lásd, azt akarom, hogy soha, soha, soha többé ne legyen ilyen perczed, mint ez... Miért nem szóltál előbb? Miért irtál nekem te is olyan hideg leveleket?... De vége... Ne szomorkodj többé. E pillanatig nem is tudtam, mi vagy te nekem. Örökre a tied vagyok... Esküszöm, hogy sohasem beszélek többé azzal az emberrel, a kire gyanakodtál... Hallgass... Esküszöm neked... Te sem fogsz többé róla beszélni... Hidd el, ha mondom, hogy nem magam miatt fogadtam el, hanem egy barátnőm kedvéért, a kit ő szeret... Mindegy, ne kerüljön többé köztünk szóba soha... Azt akarom, hogy boldog légy, hogy ne kételkedjél többé se magadban, se bennem, se szerelmünkben... Legyen életünk olyan, mint volt. Mikor megyünk hozzánk?... Holnap... Jó? Mosolyogj rám, nézz rám... Te vagy az én mindenem!...

Juliette látta, hogyan világosodik meg ez arcz az elragadtatástól, mely fájdalmas volt, de édes a nőnek, kinek szivében e pillanatban csak ez az egy érzelem volt. Hazudott, mikor azt mondta, hogy szereti, - de hazudság volt-e ez? - és e perczben igazán ugy remegett, mintha csakugyan szeretné. Pedig tudta, hogy önmagához méltatlan dolgot cselekedett, mikor azt mondta, hogy Casalt csakis egy más nő kedvéért fogadta. Igen, tudta, - vagy tudnia kellett volna, - és tudta azt is, hogy vétett női méltósága ellen, mikor légyottot kinált és kért passyi kis lakásukba. De bánta is ő mindezt; csakhogy nem kellett többé éreznie ama fájdalom borzasztó visszahatását. Henry pedig igy szólt, e kérdésével is mutatva, hogy sebe mily mély volt:

- Esküdjél meg, hogy csakugyan a szerelem szól belőled.

- Esküszöm.

- Bizony e szerelem nélkül nem tudom mi lett volna belőlem. Azt mondod, hogy előbb kellett volna szólnom... De mikor szeretünk, fáj, ha nem találják ki! Tudom, hogy szabad vagy. Ha az imént azt felelted volna, hogy nem akarsz többé az enyim lenni, nem illettelek volna szemrehányással; azt hiszem belehaltam volna, mint a hogy meghal az az ember, a ki elől elzárják a levegőt... De igazad van, vége... Ilyen nagy örömért, mint ez a mostani, szivesen szenvednék talán még többet is... Mily boldog vagyok! Mily boldog vagyok!

- Igazán? kérdé Juliette, szinte megdöbbenve.

- Igazán, felelt Henry, kebeléhez szoritva e drága főt, és nem vette észre, hogy az a két szem, mely az imént oly rajongva nézett rá, hogyan komorodik el egy hirtelen látomástól. Pedig ezt a látomást a szegény asszony egész erejével el akarta űzni, mert oly szenvedéllyel viszonozta a csókot, hogy kedvesének ettől egymagától eltünhetett volna minden kétsége, ha ugyan még maradt kétség benne. Ez az ember kora és csalódásai mellett is sokkal ifjabb, becsületesebb és egyszerűbb volt, semhogy gyanitotta volna, hogy a szenvedély e fellobbanásának oka az az iszonyu lelki mardosás, mely kedvesében egyszerre föltámadt. Juliette érezte, hogy mikor kitörő szánalomból ismét Poyanne karjai közé vetette magát, nem tudta feledni a másikat.

II.

Dualizmus.

Mikor Henry de Poyanne távozott, azt az igéretet vivén magával, hogy másnap reggel találkoznak a passyi kis lakásban, Tillièresnét a nyugalomnak valami furcsa érzése fogta el, - azé az elkényszeredett nyugalomé, mely a döntő pillanatok után szokott következni. De ez csak addig tartott, mig ismét tudatára ébredt szivbeli küzdelmeinek. Mint rendesen, felöltözött, hogy délelőtt kikocsizzon, elvégezni apró teendőit. De mikor beült kocsijába és kiszólt, hogy hajtsanak a varrónőhöz, ki már várja, ismét oly szomoruság szakadt rá, hogy irtózott a gondolattól is, most ruhát fölpróbálni és érezte, hogy nem birja megtenni előre tervezett kis bevásárlásait. Mikor befordultak a faubourg Saint-Honoréra, már mást gondolt és azt mondta kocsisának:

- Menjünk előbb a boulognei erdőbe, arra a merre szoktunk..., egész a Muetteig.

Tavaszszal, mikor az ég ily tiszta kék volt, mindig ki szokott hajtatni a boulognei erdőnek ama részébe, mely a második tó és a lóversenyterek között van. Itt szokott egyedül sétálni. Mindig egy félreeső úton ment oda, melyet cselédei már ismertek: a császárné avenuejét átszelő fasoron, aztán az erősségek mentében. Itt vannak a kaczér párisi erdő legmagányosabb útai, a honnan a szem olykor ellát a meudoni messze halmokig. Három órakor a lovasok ösvénye még teljesen elhagyatott; alig akad egy-egy excentrikus ember, a ki a reggel összetaposott utra terelje paripáját. Öreg emberek, külvárosi polgárok, szünidőnek örvendő diákok élénkitik meg vidékies élettel a széles utakat és a szűkebb ösvényeket. Tillièresné ezeken az ösvényeken szeretett sétálni, a fák között, szemével kisérve kocsiját, mely künn, távolról kisérte. Itt egyedül és bizton, csöndesen engedte át magát az igazi természet érzésének, mely oly ritka Párisban. Nézte a falevelek gyönge, szinte átlátszó zöld szövevényét; a gyöpön álló magányos, ágas-bogas tölgyet vagy a virágait ringató gesztenyefát. Lábánál virágok nyiltak a fűben: kékes veronikák és rózsaszin szirmu fehér százszorszépek. A magas kék égre finom szürke gőz szállt föl. Juliette hallgatta a madarak énekét, mint mikor már álmodozni kezdő gyermekkorában a nançayi vadon park ösvényein járkált. Némely helyen, a sötét lombú skót fenyvek között, a szél olyanformán zúgott, hogy behunyt szemmel a tenger mellett hihette magát... A fiatal asszony olykor leült egy üres pad végére. Messziről lokomotiv-fütty és tompa kocsidübörgés adott hirt az életről, mely ott távol még mindig sürög körülte, a ki feledte a világot és feledte magát... Határozatlan, zavaros, jóleső ábrándozás fogta el, burkolta be; gondolata összevegyült a tavasz bűbájával. És ez a hely, alig fél órányira a diadalívtől, épp oly békés, üde és magányos oázis volt neki, mint az ő kedves szülőföldének, Indrenek legvadonabb pontjai.

Béke és ábrándozás, - ezt szokta keresni és megtalálni Juliette e sétáin; és még komolyabb volt, mikor hazatért, még inkább belenyugodott abba a sorsba, a melyet a növények tanácsolnak öntudat, ambicziók és kivánságok nélkül való szépségükkel... Mely gondolat lakozik a növényben? Az, hogy adott alakjában, kijelölt helyén legyen, semmi egyéb. Nincs szükség filozófiára, hogy meghallgassuk, megértsük a fák és virágok e nyugasztaló tanácsát. Elég, ha nem zárjuk el szemünket a dolog harmóniája előtt és érezzük okoskodás nélkül. Vannak azonban órák, mikor a természet alázatossága nem oktat bennünket, de épp föllázit tetszelgő nyájasságának iróniájával, ha valami bánatunk van. A világosságban fürdő levelek, a madárének, a virágok kelyhei nem csupán azt mondják: »Nyugodj bele a sorsba!« Ezt is mondják: »Engedd át magad az ösztönnek, mi is ugy lettünk boldogok...« És mikor a kötelesség is megszólal bennünk, azt parancsolva, hogy fékezzük meg és fojtsuk el a szabad boldogság ez ösztönét, a májusi ég, a vidám zöld lombok, a derült nap mind fölkelti bennünk a legyőzött szerelem keserüségét. Mennyire csalódott Tillièresné, ha azt remélte Poyannenal való találkozása után, hogy ez a séta meg fogja nyugtatni idegeit! A zsenge lombok ernyője alatt, az utak mentén, a szokott békés álmok helyett, azt a kikerülhetetlen, azt a kegyetlen gondolatot találta, hogy e találkozás után végkép le kell zárnia ajtaját Casal előtt. Ezt kell tennie, mert megigérte, bár az is igaz, hogy Poyanne föl sem vette ez igéretet. De föl sem venni annyi volt, mint elfogadni. Nem bocsáthatja többé Casalt házába, mert ha bebocsátja, a két férfi előbb-utóbb találkozni fog nála; és majdnem elájult már csak a gondolattól is, hogy mily pillantást fog váltani ez a két ember egymással. Be kell zárnia ajtaját azért is, mert Poyanne kedvese és hű akar maradni hozzá. És most már tudta, hogy Casalt elfogadnia becstelenség volna, - mert szerette őt!

Igenis, szerette. Ezt a bizonyosságot, mely ellen összegyötrött, boldogtalan lelke hiába küzdött napok óta, az az őrült fájdalom árulta el előtte, mely mindig megrohanta, valahányszor arra gondolt, hogy válniok kell... Szerette őt! De miként van az, hogy ez a szerelem az imént nem volt oly erős, hogy bátorságot adjon neki szabaddá lenni, elfogadva Poyanne ajánlatát, és kimondva azt, a mit vártak tőle: »Nem szeretem önt többé.« Csakhogy ezt nem mondhatta volna őszintén, mert máris megcsalt kedvesének fájdalmát oly hatalommal érezte szivében, hogy szinte belebénult uj szerelme és a boldogság felé szárnyalása. Az érzelgésnek mely őrült zavara vitte arra, hogy e pillanatban mind a két férfi egyszerre foglalja el lelkét? Benső valójának egész áramlása az egyik felé vitte; de ha közeledni akart hozzá, keresztül kellett gázolnia a másikon és ezt nem birta tenni. Most látta csak, mily rettentő sulylyal nehezedik rá a fájdalom diktaturája, melyet az az ember gyakorol rajta, a kinek a maga jószántából évek óta kedvese, - és érezte, hogy ezt a diktaturát soha, soha nem fogja lerázni. Maga előtt látta Henry szemét, hallotta hangját. Ez emlék ismét kinos szánalommal töltötte el. És vajjon csakugyan szánalom volt ez? Ha csupán sajnálunk valakit, nyugodtak maradunk vagy legalább uralkodni tudunk magunkon e fájdalom mellett; Juliette azonban, mikor látta kedvesének szemében, arczán, beszédében ezt a lelki haldoklást, halálos gyötrelmet érzett valójának valójában, szivének szivében. A személyes lét energiája egyszerre megszünt benne; és mégis Raymondt szerette!... Maga előtt látta derült pillantását, mosolygását, nemes arczát, a bájt, mely minden mozdulatából sugárzott és a mely őt már hetek óta perczről-perczre észrevétlenül annyira megittasitotta, hogy vele örökre szakitani annyi lett volna, mint leszállni a sir sötétébe és hidegébe. Szerette őt, de mily különös, beteges volt ez a szerelem, mely nem birta régi vonzódását egészen megszüntetni! És mégis szerelem volt. Ha Juliette kétkedett volna benne, nagy lelki harcza ezen a tavaszi délelőttön meggyőzte volna. Azt érezte, hogy lelke tele van szerelemmel, szeme könynyel és őrülten vágyódott, hogy Raymond mellette legyen, hogy nézhesse őt, hogy karjára támaszkodhassék, és hogy mindezt ne tiltsa semmi... A levegő langyos bágyadtsága, a láthatatlan virágok illata a szellőben, a tündérszép évszak szelid ege, - minden felköltötte benne a boldogság álmát, mely néha ugy fölvidit, néha ugy elszomorit az ilyen derült napokon. Hol Casalt idézte föl, hogy elmerüljön ez álomban, hol Poyannet, hogy ellene tudjon szegülni, kétségbeesve ezen a kimagyarázhatatlan szörnyü dualizmuson, mely hatalmába ejtette. Egész erejével ragaszkodott a szándékhoz, hogy hű marad első szerelméhez, a mi a nemes nőkben a becsület és mintegy a hiba jóvátétele. Bármit is mondjon a moralista aforizmája, nem ritka az olyan asszony, a kinek egész életében csak egy szeretője volt. Az már ritka, hogy ha kettő volt, ne lett volna több is. Ebben az átmenetben, az egyetlen szenvedélyből a második gyöngeségre, hervad el örökre az önbecsülés virága, melyre egy büszke teremtésnek épp oly szüksége van, mint a levegőre és a betevő falat kenyérre.

- Nem, mondogatta magában Tillièresné, én az Henry felesége vagyok. Egész életemre neki adtam magamat. Még ha nem is törődném fájdalmával, neki és magamnak tartozom azzal, hogy hű maradjak hozzá. Érzelmeimért nem vagyok felelős, de tetteimért felelős vagyok. Erős akarok és fogok lenni... Akarok..., és megfeszitette minden energiáját, hogy legyőzze a borzasztó szorongást, mely egész lelkét elfogta, mikor ezt mondta magában, végső gyönyörüségét lelvén abban, hogy elméjében hangoztat egy keresztnevet, melyet ajka sohasem ejtett ki:

- Nem fogom többé látni Raymondt!

Két óráig sétált igy, testi mozgással akarva csillapitani a lelkében duló tusakodást. Mikor végre kocsijába szállt, röpködő gondolata legalább megnyugodhatott egy pozitiv elhatározáson. Érezte: nem lesz ereje megmondani Casalnak, hogy nem akarja őt fogadni, hogy nem fogadhatja őt többé. Minden magyarázat nélkül be nem bocsátani őt, kvalifikálhatatlan eljárás lett volna, és erre Raymond nem is szolgált rá. Juliette tehát föltette magában, hogy Candalenéhoz fog fordulni: kérné meg a fiatal embert, hogy ne járjon többé hozzá, egyszerüen azt az ürügyet adva okul, hogy az öreg Nançayné rossz nyelvek beszédét hallotta Casalról, s most Juliette és anyja közt némi surlódások vannak e miatt. Hogy e csellel mily bajok fognak járni, azt csak akkor vette észre, mikor a boulognei erdőből Candalenéhoz hajtatott és elmondott neki mindent, Gabrielle pedig szőke fejét rázva, igy felelt:

- Tudod, hogy én mindent megteszek a kedvedért; de vajjon fog-e hinni ennek az oknak?

- Akár hiszi, akár nem, folytatta Juliette, meg fogja érteni, hogy nem akarom őt többé fogadni és sokkal gavallérabb ember, semhogy megkisértené a tolakodást.

- Szeret téged, szólt Gabrielle.

- Ne mondd ezt, szakitotta félbe hevesen Tillièresné, nem szabad nekem mondanod...

- De, édesem, csak azért mondom, mert esetleg magyarázatot kivánhat...

- Nos, mondá Juliette tompa hangon, akkor még mindig elég időm lesz ismételni előtte azt, a mit már tőled tudni fog.

- De vajjon lesz-e bátorságod? kérdé a grófné.

- Ah, szólt Juliette, tenyerébe temetve arczát, te nem bizol többé bennem, mióta mindent megvallottam neked... Lásd, mennyire nem tisztelsz már!

- Hogy én nem bizom benned! kiáltott Candalené, megölelve barátnőjét. Hogy nem tisztellek többé! Sohasem tudtam meg jobban, mennyire szeretlek, mint tegnapelőtt... Ha sejtenéd, mint gondoltam rád egész éjjel, hogyan reszkettem, mikor eszembe jutott, mint fogsz találkozni Poyannenal, és mily aggódva vártalak! És hogy ne tisztelnélek? Miért? Az én végzetes oktalanságom nem találta ki a titkos kötelezettséget, mely tégedet oly ellentállóvá tett, mikor ezt az uj barátot adtam neked... Mert én adtam neked... Az igaz, hogy most már félek...

Aztán végtelen aggodalmat látva Juliette szemében, igy folytatta:

- Ne hallgass rám, bolond vagyok. Igérem, hogy ügyes leszek és megkiméllek e látogatástól... Casal nem fogja gyanitani a viszonyt, a mely miatt szakitasz vele. Tehát nem lesz féltékeny. Nem is sejti, hogy mily érzelmekkel viseltetsz iránta. Nem fog merni ellene szegülni védekezésednek... A jövő héten pedig mi ketten elutazunk Nançayba vagy Candaleba. Jó lesz? Ugy foglak ápolni, mintha testvéred volnék. Kényeztetni foglak. Meggyógyitalak. De kérlek szépen, ne mondd többet, hogy nem szeretlek annyira, mint tegnap!...

- Mily jól esik nekem ez a beszéded! Aztán barátnője vállára hajtotta fejét: Ez az egy hely van a világon, a hol nem szenvedek. És oly jól esik, ha azt mondod nekem, hogy nem vagyok szörnyeteg teremtés...

Candalenénak örökké emlékezetében maradt ez a sohajtás, mely a legsötétebb, legfájdalmasabb erkölcsi küzdelmek prédájává lett lélek mélyéből fakadt. Gabrielle még szeleburdiságból sem mondott volna többé olyasmit, mint a mit az imént aggodalma csikart ki belőle, mikor Juliette sejthette, hogy nem bizik karakterében. De a kedves grófné hiába halmozta el szegény barátnőjét gyöngéd vigasztalásokkal, egy szavával már elárulta, hogy Tillièresné az ő szemében nem az az asszony, a ki volt. A mint a tiszta és büszke Gabrielle csak kimondta Poyanne nevét, az a látható erőlködés, a melybe neki ez a két szótag kiejtése került, már általverte azt a most oly könnyen sebhető, fájdalmas szivet. Imádatra méltó kedveskedése nem tudta egészen eloszlatni ez impressziót. És hiába bizonykodott, hogy követsége Casalnál jól fog végződni, nem birta eltörülni első fölkiáltásának hatását: »De vajjon hinni fog-e ennek az oknak?«...

Tillièresné, mikor távozott a grófné házából, a helyett, hogy megnyugodott volna abban, hogy kieszelt terve végre fog hajtódni, még izgatottabb és még nyomorultabb lett, mint az előbb. Észrevette, hogy beteg lelkébe egy bűnös remény lopózott, a mi ugy megborzasztotta, mint valami gonosztett. Őszinte volt, mikor eltökélte magában, hogy nem fogadja többé Raymondt, - és őszinte volt, mikor Gabriellet megkérte a közbenjárásra. És mégsem állhatta meg, hogy ne kivánja, hogy barátnőjének sejtelme beteljesedjék, s hogy a fiatal ember még egy döntő találkozást kérjen tőle. Valami különös bonyodalom révén, mely neki borzasztó lelki mardosást okozott, ellenállhatatlan vágyódás támadt benne a válás órájában biztosan megtudni, hogy Casal szerette őt. Ez a következetlenség természetes az olyan szivben, mely nincs egészen elszánva. Ez történik velünk, valahányszor elhagyunk egy bálványozott teremtést olyan okokból, melyekhez semmi köze a szerelemnek: büszkeségből, érdekből vagy nemességből. Mely férfi tudja föláldozni imádott kedvesét még a legparancsolóbb kötelességnek is, és meg tud-e neki bocsátani, ha gyorsan megvigasztalódik? E különös érzelemben nem csupán a hiúságnak van része. A szenvedély mutatkozik benne, legyőzhetetlen önzésének őszinteségével. És Juliette ezt csak Candalenénál tett látogatása után értette meg. Megtudta, hogy gyönge a szenvedélylyel szemben, ama lelki jelenségnél fogva, mely ezentul dúlt lelkének kegyetlen zürzavarán uralkodik és folytonos ellentmondásokba keverte őt. E két összeférhetetlen érzelem között oszolván meg, annak kellett történnie, hogy a kettő közül mindig a felé hajlott, a melyet kénytelen volt föláldozni; már csak azért is, mert a két érzelem közül az, a melyik Poyannehoz fűzte, negativ volt és nem adott neki semmi gyönyörüséget. Mily lelkifurdalással gondolta ezt végig a következő éjtszaka és másnap reggel! Nem birta elviselni, hogy ez az ember szenvedjen miatta. Hogy megkimélje a szenvedéstől, eltökélte magában, hogy neki áldozza magát, testestül, lelkestül; és most, mikor kevésbbé látta őt gyötrődni, csakis a másikra gondolt! Hát valóban szörnyeteg volt, mint barátnőjének mondotta lelki tusakodása közepett?

Mily kimondhatatlan borzadály lakozott benne még igen soká a reggel miatt, mikor kedvesével találkozni kiment a passyi kis lakásba, hol már oly régen volt. És hányszor képzelte vissza, a mint a ház elé érkezik, aztán belép a lakásba, melyet a gróf, akár csak huszonöt esztendős szerelmes lenne, virágokkal diszitett föl, - meg a többi. Pedig meglehetős közönséges dráma volt az, mely e rejtelmes falak között lejátszódott. Esténkint száz és száz hitvesi alcôveban ismétlődik, a hol a feleségek, kik szivükben titkos szerelmet rejtegetnek, kötelességből adják oda magukat a gyakran halálosan gyülölt férjnek. De az érdek, mely őket e megadásra viszi, legtöbbször oly erős, hogy elfojtja bennük ezt a gyülölséget, az utálatot, sőt még a szomoruságot is, mert arról van szó, hogy a férjjel el kell ismertetni egy törvénytelen gyermeket, végét kell vetni a féltékeny gyanunak, vagy egyszerüen ki kell fizettetni a divatárusnő borsos számláját. Törődnek is ők azzal, hogy személyüket olyan gyönyörüségeknek engedik át, melyekben ők nem vesznek részt. Kecsegteti őket a tiltott boldogság reménye, és feledteti velük ezt az érzéki robotot, mely undok, ha nem mámoritó. De az asszonyok között mégis vannak olyanok, a kik, bár házasságon kivül szeretnek, mégis hívek akartak maradni esküjükhöz, és nem engedtek e szerelemnek. Abban vagyon minden büszkeségük, hogy elrejtik szivüket még az előtt is, a ki megzavarta. És azután is csak hű feleségek maradnak, bár bennük a szenvedély rákfenéje, mely mind jobban berágódik belsejükbe. Ha a becsület és a szerelem e vértanui között találkoznak olyanok, a kik elolvassák e hosszú és kinos benső tragédia történetét, érteni fogják, hogy mily tömérdek bánat szakadhatott Juliettere e légyotton s e légyott után. Pedig ő kinálta elsőbben. És még sem tudta csalódásba ringatni azt, a kit boldoggá akart tenni, - ezen az áron! Mert a gróf, mikor elváltak, olyant mondott neki, a mi e gyötrődő asszonyi szivbe mint éles tőrpenge hatolt:

- Nyugtasson meg, hogy maga miatt és nem miattam jött ide.

- Magam miatt, ön miatt? szólt Juliette remegő mosolygással; hát meg tudom én különböztetni az ön boldogságát az enyémtől? Hova gondol?

- Oly szomorun néz rám! Jól ismerem pillantását.

- Mert beteg vagyok egy kicsit, mondá Tillièresné és fölvonta gyönge vállát; mozdulatában benne volt ama nagyon szenvedő teremtések bája, a kik már nem birnak többé küzdeni. - De semmiség az egész. Mikor látom viszont? Holnap? Eljön hozzám két órakor?

- El, felelt Poyanne, kedveskedőn vonva őt magához; és önnek igaza van: én nyugtalan, hóbortos, bolond vagyok... Ha nem szeretne engem, vajjon itt lenne? Bocsásson meg...

- Én bocsássak meg neki? töprenkedett Juliette egynéhány percz mulva a kocsiban, mely hazafelé vitte. Milyen gyöngéd szegény! Nem szabad többé kételkednie bennem; ezzel tartozom neki. Egész életem az övé. Lelkiismeretem előtt a felesége vagyok... Milyen nehéz eltitkolnom előtte a mit érzek!... Szeret engem... Mennyire szeret engem!... - Aztán önkéntelenül egy más kép felé fordult. Casal jutott eszébe: Ő is szeret engem, vagy azt hiszi, hogy szeret. Azt hiszi... Két hét mulva már elfeledte ezt az egynéhány kedves hetet. Folytatni fogja előbbi életét. És ha kiejtik előtte a nevemet, majd azt mondja magában: »Ej, tudom, a kis Tillièresné, a kinek udvarolni kezdtem... S aztán az anyja megakadályozta...« Vége, vége... Oda van szép álmom, hogy jótékony hatást tegyek rá, hogy kiragadjam a korhelységből, hogy megmentsem azt, a mi benne értékes, hogy visszatartsam a mélyebbrebukástól!... De legalább bebizonyitottam neki, hogy vannak becsületes asszonyok is, a kik nem engedik, hogy olyanokat mondjanak nekik, a miket nem volna szabad hallaniok. Velem szemben oly egyszerüen, oly szépen viselkedett!... Becsületes asszonyok? Istenem, ha tudná... - Érezte, hogy e gondolatra elpirul fátyla alatt a bérkocsi sarkában.

Hazatérve is ilyféle frázisokat ismételgetett magában, de nem birta legyőzni azt a valóságos megszállást, mely arra kényszeritette, hogy minduntalan Casalra gondoljon, egy-egy pillanatig tartó, valóság erejű vizióban. Lelkünknek nem ugyanaz a része gondolkozik és érez; Juliette tehát hiába akarta magát meggyőzni, hogy szakitott a fiatalemberrel, hogy el kell felednie őt. Abban az órában, mikor tudta, hogy Raymond Gabriellehez fog menni, képzelete mindent eléje idézett... »Dél van. Most érkezik haza a boulognei erdőből és megtalálja Candalené levelét, ha ugyan nem kapta meg már reggel. Töri egy kicsit a fejét, hogy ugyan mit akar neki mondani Gabrielle. Talán azt hiszi, hogy a mult héten emlegetett kirándulásról van szó, barátja Herbert lord yachtján...« Mikor Tillièresné erre a dugába dőlt tervre gondolt, ábrándozásában megjelentek a zöld halmok, a kék viz, a tiszta ég és a lassú, édes csevegés órái ez egyenletes mozgás közepett, mikor a kis gőzös lefelé szalad a folyón.

- Min töprenkedsz? kérdé anyja, mikor szemközt ült vele a reggelinél. Valami bánat ért?

- Dehogy, kedves mamám, felelt Juliette összerázkódva, mintha az öreg asszony világos szeme olvasni tudna szive mélyéből. És hiába igyekezett mosolyogni, beszélgetni és kényeztetni anyját, az éleselméjü öreg csak rázta ősz fejét és némán nézte, mennyire elváltozott az ő kedves leányának arcza. Megkisebbedett, megfogyott. Mely titkolt baj bágyasztotta el az álmatlanságra valló pillákat és sápasztotta meg az arczot, melyen könyek nyoma látszott? Valami boldogtalan érzés lappang Julietteben? Mert a nemes, áhitatos Nançayné nem birta volna vétekkel vagy lelkimardosással gyanusitani gyermekét, mint a hogy nem birt volna megvigasztalódni akkor, ha megtudja az igazságot. Juliettenek fájt ez a föltétlen anyai bizalom még e perczben is, mikor annyi seb volt lelkén; szemrehányást tett magának érette és magányosság után vágyódott. Egyedül legalább átengedhette magát háborgó gondolatainak. Ezen a reggelen végtelen nagy megkönnyebbülés volt neki, hogy lemehetett kis szalonjába, hol az órára függesztvén szemét, belemélyedt a perczek és másodperczek amaz emésztő számitgatásába, melylyel a távolból odafűzzük magunkat szeretteink minden legcsekélyebb tettéhez, hogy ha már nem lehetünk velük, az ő életüket éljük és az ő érzéseiket érezzük.

- Félkettőre jár... Most érkezett a Candale-palotába. Gabrielle fönt fogadja abban a szobában, mely neki annyi édes órát juttat eszébe. Ezek az órák sohasem térnek többé vissza... Gabrielle szólni kezd hozzá... Istenem, csak azt ne képzelje, hogy én félek magam beszélni vele... Nem. Azt fogja hinni, hogy ez egyszerüen az én nemtörődésem jele... De vajjon elhiszi-e?... Hallgatja Gabrielle beszédét. Ki tudja, hátha mindez csupa játék volt neki, és nem törődik azzal, a mit hall? De nem. Szeretett engem és csak tiszteletből nem vallotta meg... Mily gyöngédség lakozik e szivben, - amaz életmód mellett is!... Mi lesz most vele?... Óh ez borzasztó!...

Aztán fölriadt az öntudatlan elmélkedésből, melyben egész valónk átköltözik egy másik emberbe és a mely ugy végződik mint egy beteges álom.

- Egynegyed háromra, folytatta; vége. Bárcsak ne lett volna Gabriellenek több látogatója, hogy mindjárt hozzám jöhessen elmondani, hogy mi történt? De csöngetnek. Az ajtó nyilik... Ez csakis ő lehet...

Tillièresné óvatosan meghagyta, hogy senkit se bocsássanak be hozzá, kivéve Candalenét. Szinte elájult hát meglepetésében, mikor az inas bevezette azt a valakit, a kinek csengetését ő a falakon át is meghallotta, a végső idegfeszültséggel járó éles érzékkel. Casal állt előtte. Juliette fölugrott, hogy Gabrielle elé siessen. A fiatal ember váratlan megjelenésétől annyira megilletődött, hogy le kellett ülnie. Térde rogyni kezdett. Bár régtől megszokta mindig uralkodni magán, és bár érdeke volt, hogy elrejtse zavarát, érezte, hogy elsápad, aztán elpirul és torkán akadt a szó. Megindulása közepett nagy gyönyörüség volt látnia, hogy Casal nem kevésbbé megindult, mint ő, mert merész lépése Raymondt is megfosztotta lélekjelenlététől. Mikor belépett a kis szalonba, nem volt sem az ő saját legendájabeli nőcsábitó, sem a férfi-romlottság mesterkedéseihez szokott viveur, sem a zajos és könnyü sikerektől elkényeztetett ficsur, hanem csak a szerelmes, kiben őszinte szenvedély lobog a maga rögtönösségével. Ha Juliette valaha azt hitte volna, hogy Casal komédiát játszik vele, e pillanatban meggyőződött volna tévedéséről. Az asszonyok ösztönből ismerik az igaz szerelem ama sajátságát, hogy fáj neki saját győzedelme, ha ez a győzedelem az áldozat szenvedésébe kerül. Mikor ez a minden szerelmi praktikában járatos párisi meglátta a fiatal özvegy megdöbbenését, mely oly alkalmas a vallomásra, nem lett büszke, szemében nem villant föl a kevélység fénye, hanem megzavarodott, mint egy fiatalember, a ki fél saját bátorságától - és a ki még a sikertelenségnél is jobban retteg attól, hogy nem tetszik vagy sebezni talál...

- Bocsánat, asszonyom, mondá rövid hallgatás után, a mért bátorkodtam erőszakkal nyitni meg ajtaját, Candalené nevét használva föl... Tőle jövök, mert azonnal beszélni akartam önnel... De ha azt kivánná, hogy távozzam és ha e beszédet máskorra akarja halasztani, szivesen engedelmeskedem...

Alázatos, szinte félénk hangon beszélt. Tillièresné végre összeszedte magát és rá birt nézni. Akár ez a nem szinlelt viselet hatotta meg szivét, akár nem akart olybá föltünni, mintha félne e beszélgetéstől; akár a jelenlét ama vonzalmának engedett, melyből a szerelmesek minden gyöngesége ered: elég az hozzá, nem ugy tett, mint a hogy tennie kellett volna, hogy logikusan megmaradjon eltökélt szándéka mellett. Egyszerűen azt kellett volna felelni: »Gabrielle megmondott önnek mindent, a mit én mondhatnék«, aztán oly módon kellett volna megrónia Casal látogatását, hogy lehetetlen legyen többé eljönnie. E helyett azonban Juliette ezzel a banális, de e pillanatban veszélyekkel terhes frázissal felelt:

- Megvallom, uram, nem vártam önt azok után, a miket önnek Candalené mondott. De semmi okom sincs nem hallgatni meg önt, és nem felelni, ha, mint gondolom, épp arról a kissé kényes megbizásról van szó, a melyet én Gabriellere biztam...

- Ugy van, asszonyom, szólt a fiatalember határozottabb hangon és leült. Kitalálta: arról van szó és elsőben is engedje meg, hogy ön előtt is elmondjam azt a választ, a melyet az imént a grófnénak adtam. Talán nem is kell emlitenem, hogy semmi ellentállástól nem tarthat részemről, mihelyt ön is kifejezi azt a kivánságot, melyet Candalené nekem hirül adott... Értem az aggodalmakat, a melyeknek ön engedelmeskedik és bármennyire is fájjanak nekem, helyeslem. Ismétlem, és szavamat adom önnek, hogy ez lesz utolsó látogatásom, ha akkor is megmarad ez elhatározása mellett, miután engem meghallgatott... Csak egy szemrehányással illethetném önt, ha nem én volnék a hibás, hogy miért nem tudtam magam jobban megértetni önnel a tiszteletet, a kultuszt, melylyel iránta viseltetem. Jobb szerettem volna, ha maga beszél velem és nem folyamodik egy harmadikhoz, még ha Candalené is az a harmadik. Nem lettem volna kénytelen elkövetni ezt az indiskrécziót az imént, mert megmondtam volna önnek azt, a mit már napok óta szeretnék megmondani.

- Hát hibáztam, szólt Juliette mosolyogva. Már látta, mintha csak ajkára lettek volna irva a szavak, melyeket Casal mondani készül; előre beleborzongott egész valója, és végső erőfeszitéssel folytatni akarta a beszélgetést azon a félig könnyelmü, nagyvilági hangon, mely a nők legügyesebb védekezése. - Igen, hibáztam, de látja, beteg voltam és még most is az vagyok... Ez a társalgás kínos önnek, és - miért ne vallanám meg? - kínos nekem is. Vannak dolgok, a melyeket nehéz megmondani, főképp olyan embernek, a ki nem szolgált rájuk... De ön ismeri édes anyámat; bemutatták neki. Tudja, mennyire nem a mai világból való és sejtheti, mivé nőnek ő előtte a rosszakarat legcsekélyebb suttogásai is... Ön azt is megitélheti, hogy nem szabad ellene küzdenem... Ne lásson hát e dologban semmi személyes neheztelést, és fél év mulva, egy év mulva ismét fogadni fogom önt, mint most, igazi nagyrabecsüléssel és őszinte szimpátiával.

- Mindez bevégzett dolog, felelt Raymond meghajtva fejét, és én belenyugszom... De elmondom azt is, a mit mondanom kell... Ön az imént, mikor velem beszélt, a hivatalos Casalhoz intézte szavait, ahhoz az urhoz, a kit most két hónapja mutattak be önnek, és a ki meglátogatja önt, mint a hogy eljár Candalenéhoz, Arcolenéhoz és még egy sereg úrhölgyhöz... Vajjon úgy beszélne akkor is, ha az, a kivel mint egyszerü ismerőssel bánik, azt mondaná: Mióta ismerem önt, asszonyom, életem egészen megváltozott. Nem volt czélja, most van. Én már azt hittem, hogy végem, szivem elfásult és nem bir többé mélyen érezni. Most azonban mélyen érezek. Már belenyugodtam abba, hogy meg fogok vénülni, mint annyi pajtásom, a klubban és a futtató gyöpön, minden egyéb érdek nélkül, mint hogy nap nap után pörögjön le, az ugynevezett gyönyörüségek közepett. Ma azt látom, hogy van egy érdekem, mely komolyabb, magasabb és szenvedélyesebb mindennél... Higyje meg, hetekig, hónapokig halogattam volna, hogy igy beszéljek önhöz, ha e válság révén nem fordulnak erre a dolgok. A között, a mi az este voltam, mikor Candalené asztalánál ön mellé ültem, és a mi ma vagyok: oly szerelem van, a minőt soha sem éreztem, soha sem képzeltem; szerelem, melyben több a tisztelet és a hű vonzalom, mint a szenvedély; és ezt azért mondtam meg önnek, hogy jogom legyen hozzátenni ezt is: ha fél év mulva megengedi, hogy visszatérjek, és ez elválás után is ugyanazzal a szerelemmel teli szivvel jövök, s azt kérem öntől, hogy fogadja el nevemet és legyen a feleségem, bizonyos-e, hogy nemmel fog nekem felelni?

Mihelyt Raymond beszélni kezdett, Tillièresné előre várta, hogy ezt fogja tőle hallani: »Szeretem önt!«

És elkészült arra, hogy e vallomást meglehetősen tréfásan fogja fogadni, s legfölebb megharagszik, ha Casal egy kicsit nagyon is elragadtatva találja magát kifejezni. Remélte, hogy uralkodni tud majd magán és lelkének küzdelmeit nem árulja el. Nem sejtette, hogy Casal szenvedélye ily kedves gyöngédséggel fog megszólalni, s főképp nem gondolt e házassági szándékra, mely annyira ellenkezett az ő egész karakterével és multjával. Ez az ajánlat, melyet e szavakkal ez ember tett, mindennél erősebb bizonyitéka volt az érzelemnek. Ha égő vallomást hall, melyből kiérzik az utána való vágyódás, bizonynyal van elég energiája, hogy tüstént tiltakozzék, s ezen a réven aztán megmeneküljön. Szemrehányások és magyarázatkövetelések ellen kezében volt a sima gunyolódás és előkelőségének fegyvere. Most azonban végtelen édesség lopózott beteg szivébe, egyre jobban, a mint ez az ember, a kit szeretett, beszédjéből oly gyöngédnek látszott, és egyre hasonlóbb lett ahhoz, a minőnek őt nem is merte volna kivánni.

Juliette érezte, hogy akarata vétkes gyöngeségben olvad szét; de egyszerre villám gyorsaságával támadt föl előtte Poyanne, és a reggel emlékezete. - Még mindig az a ruha volt rajta, a melyet passyi látogatásakor viselt! - Mostani elérzékenyülésének és az imént volt légyottnak félelmes kettős érzésében látta, hogy elveszett, ha áthághatatlan gátat nem emel maga közt és amaz ember közt, a ki ennyire tud rá hatni. Miért nem kerekedett fölül most benne a teljes őszinteség? Miért nem vallotta meg Casalnak, hogy már nem szabad? Mennyi boldogtalanságtól kimélte volna meg magát és másokat!

Az ilyen vallomásokat azonban, a melyek örökre tönkreteszik a legszerelmesebb ember reményét is, az asszonyok csak olyanok szemébe szokták mondani, a kikkel nem törődnek. Az olyanok előtt, a kiket csak el akarnak csüggeszteni, de a kinek szerelmét azután is megtartani ohajtják, minden áron elrejtik hibáikat. - És Juliette, bár egyebekben annyira különbözött a többi nőktől, ez esetben az általános törvénynek engedelmeskedett. - A nők ilyenkor roppantul értenek ahhoz, hogy regényes dolgokat találjanak ki, a melyek nemcsak védik őket, hanem egyszersmind föl is magasztalják. És Juliettenek volt annyi ereje, hogy ezt felelje:

- Látja, hogy végig hallgattam önt, bár jogom és kötelességem lett volna már első szavainál félbeszakitani... Igen határozott feleletet adok önnek. Én megesküdtem egy ünnepi órában, hogy ha valaha özvegységre juttatna a balsors, nem fogok ujra férjhez menni soha... Ez esküt tettem és meg is tartom...

Később bizonynyal sokszor bántotta a lelkiismeret e hazugságért, melybe okvetetlen férjének emlékét is bele kellett vonni; mert kinek és mikor tehetett volna ilyen esküt, ha nem Roger de Tillièresnek, az 1870-iki háboruba indultakor? Ily emléket ily beszélgetésbe keverni, ellenkezett az ő szokott gyöngédségével. De nem válogathatta meg az eszközöket; most az volt a fődolog, hogy Casal ne tudja meg Poyannenal való viszonyát. Ez volt a legborzasztóbb veszedelem az ő mostani helyzetében.

Különben most nem is ért rá arra, hogy lelkifurdalást érezzen, mert mig beszélt, láthatta, hogyan változik el ez ember arcza, kinek minden reményét semmivé tette. Raymondban két hónap óta egyre jobban erősödött a bizonyosság, hogy Juliette szereti őt. Nem is sejtette, hogy minek ürügye a szakitás, melyet Candalené adott neki hirül, és Tillièresnének mindazt jóhiszemüleg mondta, a mit mondott. Juliette egész viseletében két dolgot látott; az egyik az volt, hogy a nő szenvedélyesen érdeklődik iránta, a másik az, hogy küzd ez érdeklődés ellen, mert Avançon már első találkozásuk után gyanut keltett benne, s ezt a gyanut azóta bizonyosan még növelték a rossz nyelvek. Nem hitte, hogy Tillièresné határozottan fog felelni kérdésére, de legalább egy oly mondást várt, mely rajongó érzelmeinek e válságában elviselhetővé tenné neki a távollétet és a számkivetést: »Jöjjön vissza fél év mulva s majd akkor beszélünk...« Már előre elképzelte, hogy ezt a fél évet ismét a tengeren fogja tölteni Herbert Bohunnal. Szentül bizott abban, hogy ugyanazzal a szerelemmel szivében, ugyanazokkal a szókkal ajkán tér vissza és hogy Juliette sem változik addig. Mint a nők nagy megvetői rendesen, mikor végre az asszonyi bűbáj rabjává lesznek, Casal is kivette Tillièresnét mind az alól, a mire addig tapasztalata tanitotta; és ösztönszerűen épp azt hitte benne, a mit a többiektől megtagadott. Igy egy pillanatig sem kétkedett a váratlan regényes és rejtelmes esküben, mely egyszerre halomra döntötte mindazt, a mit képzelme alkotott. Hogy kicsúfolta volna valamikor azt a pajtását, a ki igy habozás nélkül hiszen el ilyen együgyü kitalálásu történetet! De ezt a históriát hinni nem volt neki rendkivülibb dolog, mint maga a házasság ábrándja.

Igazat mondott. Az a gondolat, hogy elvegye Tillièresnét, napról napra fejlődött benne. Abból a meggyőződésből keletkezett, hogy ez asszonynak nem volt, nem lesz és nem lehetett kedvese; és Raymond meg volt győződve arról is, hogy sohasem érezte és sohasem fogja érezni azt, a mit ez asszony közelében érezett. Bár érzelmei háborogtak, megmaradt benne az a tapintat, mely a férfinak tanácsolja, hogy meddig szabad mennie és mikor kell engednie. Okossága észrevette, hogy Tillièresné meg van döbbenve, döbbenete azonban csakhamar méltatlankodássá válnék, ha küzdeni próbálna ellene. Ha ellenben meghátrál, lehetővé teszi a tisztes visszavonulást; és ha az asszony bucsuzáskor el talál ejteni egy szót, tovább fűzheti a társalgást más téren. Becsületére válik Casalnak, hogy ez a számitgatás nem volt ilyen tiszta. Ő maga is sokkal nagyobb fölindulással küzdött, semhogy ilyen világosan tudjon gondolkodni. De a kalandokban jártas férfiak, a kik sokat elmélkedtek a szerelmen, olyanok mint a jól gyakorlott katonák, a kik az ellenséges tűz közepett is fegyelmezetten végeznek minden mozdulatot.

- Ha igy van, asszonyom, mondá fölkelve, nem tehetek egyebet, mint hogy örökre elbucsuzzam öntől. Tudom, mi a tenni valóm...

Juliette is fölkelt. Megkínzott idegei oly feszültek voltak, gondolatai annyira háborogtak, hogy a fiatalember e szavaiban sötét elhatározást sejtett és önkéntelenül fölkiáltott:

- Mit? Ön nem fog távozni, mig meg nem fogadja...

- Hogy nem ölöm meg magamat, mondá Casal szinte gúnyosan. Ön arra gondolt... Ne féljen, halálom nem fogja terhelni a lelkiismeretét. ...Csak azt akartam mondani, hogy ezentúl nincs mást mit tennem, mint folytatni régi életmódomat. Sohasem mulattatott valami nagyon, ezentúl még kevésbbé fog mulattatni, de legalább segitségemre lesz, hogy elfeledjem önt... De engedje meg, hogy egy utolsó tanácscsal szolgáljak, folytatta Juliettere szögezve szemét, melynek pillantása most már kemény volt. Sohase játszék többé egy férfi szivével, még akkor sem, ha arról az emberről sok rosszat mondtak önnek; mert az először is nem derék dolog, másodszor megeshetik önnel, hogy olyas valakire akad, a ki boszut akar állani, mikor észrevette... Higyje meg, mégis vagyok valaki, bármint is gondolkoznak felőlem az ön barátjai.

- Én játszottam önnel!... mondá Juliette, aztán halkabb hangon ismételte: Én játszottam önnel! Ah, ne higyje... Ön azt nem hiheti...

E szavakat mondva, Casal felé közeledett. A fiatalember megfogta kezét. Nem vonta el. Láztól égett ez a kis kéz, melyet Raymond lassan szorongatott.

Maga felé vonta Julietteet. Az asszony nem védekezett. Ereje fogytán volt és az örökre elválás pillanatában legyőzte őt a férfi bátorsága. Casal most már átható, szenvedélyes hangon mert hozzá szólni:

- Nem, ön nem játszott szivemmel; őszinte volt irántam, az első naptól fogva máig. Nem, ön nem volt kaczér, és most sem az. És mivel ön nem űzött velem játékot, tudja mit jelent ez?... Ah, hadd mondom meg én önnek, ki büszke létére küzdeni akar a látszat ellen. De észrevette érzelmemet, meghatódott tőle, viszonozta, - ön szeret engemet... Ne mondjon ellent. Ön szeret engemet. Az utóbbi hetekben oly gyakran éreztem, és az imént is, mikor ide jöttem. Ebben a pillanatban is ujra érezem, miután kételkedtem benne... Bocsássa meg... És ne szóljon... Még egyszer mondom, hogy szeretjük egymást. Tudom, kinek és mikor fogadta meg, hogy nem fog többé férjhez menni; de a szenvedélylyel szemben mi egy gyermek igérete, melyet nem szabad sem adni, sem kivánni, mert nem szabad megesküdni, hogy nem élünk, nem lélekzünk többé, hogy lelkünket örökre elzárjuk a fény, az ég, a szerelem elől!

Raymond egész közel hajolva Juliette arczához mondta e frázisokat, a melyekhez hasonlókat minden szerelmes sóhajt az ilyen órákban és a melyek csak azért nem banálisak, mert valami halhatatlanul igaz dolgot fejeznek ki: a boldogság felé való ösztönszerű törekvést. Casal még közelebb vonta magához a nőt és érezte, hogy feje a vállára hanyatlik. Lehajlott, hogy megcsókolja. De a rémület megakadályozta... Juliette behunyta szemét és fehér volt mint egy halott. Elájult a szertelen nagy fölindulástól.

Casal fölkarolta és a chaise-longuera vitte. Elszörnyedt sápadtságától és illatos üveget keresett. Öt percz telt igy el ez iszonyu aggodalomban. Végre a nő fölnyitotta szemét, végigsimitotta homlokát és mikor meglátta a lábánál ülő Casalt, emlékezete egyszerre visszatért, sebesen mint a villám. Helyzetének tudata szinte őrült erővel ragadta meg, és félve távolitotta el magától a fiatalembert:

- Menjen, menjen. Szavát adta, hogy engedelmeskedik... Ah, ön megöl engemet...

Casal szólni szeretett volna hozzá, és ismét meg akarta fogni kezét, de Juliette csak ezt mondta:

- Szavát adta, menjen.

Raymond még nem is szólhatott, mikor Tillièresné már megnyomta az elektromos csengettyüt, mely az asztalon a csecsebecsék közt hevert. E mozdulat láttára a fiatalembernek föl kellett kelnie. Egy inas lépett be.

- Bocsánat, uram, szólt a marquisné, de rosszullétem miatt kénytelen vagyok önt elhagyni. ...François, ha kikisérte Casal urat, hivja be a komornámat. Nagyon rosszul vagyok...

III.

Casal féltékeny.

Azokat a férfiakat, a kik azzal szoktak dicsekedni, hogy nagy asszonyismerők, gyakran kicsufolják, mikor életükben elkövetkezik az a nap, melyen az ő nagy tapasztalatuk hiábavalónak bizonyosodik. Ez a tapasztalás valóban nem akadályozza meg, hogy előbb-utóbb ne lássék meg, mily igaza van a pogány legenda szimbolizmusának, mely Ámor szemét beköti. És Don Juan, mihelyt szerelmes, oly együgyüen viselkedik, mint Fortunio. Casal pedig őrült félénkséggel kér meg egy asszonyt, a ki évek óta már egy más ember kedvese. E különös tüneményben talán uj bizonyságát lelni annak az elméletnek, mely szerint a szerelem voltaképp szuggesztió. A hipnotizáló könyvet ad az elaltatott kezébe és azt mondja neki: »Szagolja meg ezt a rózsát«. És a hipnotizált a könyvet oda emeli arczához, melyen a szép virágot szakitott sétáló boldogsága látszik és gourmand módon szivja be a kedves illatot... A nő, kit szeretünk, a legromantikusabb, legkülönösebb históriákat meséli nekünk; és az ő imádott szájából igazi vallásos tisztelettel valóság gyanánt fogadjuk e beszédeket, melyekre különben vállat vonnánk. Ez a hasonlóság annál meglepőbb, mert ez az illuzió gyakran épp ugy egy pillanat alatt foszlik szét, mint a hipnotikus álom; csak egy fujás a szemehéjára és az alvó fölébredt. Csak egy szinte jelentéktelen esemény történjék, de a kellő pillanatban, és ime a hiszékeny szerelmes tüstént reagál saját bizalma ellen, még pedig a szkepticzizmusnak oly erejével, mely arányban van a bizalommal. Raymond Casal abban az órában, mikor végre vallomásra szánta el magát, egy pillanatig sem vonta kétségbe Tillièresné igazmondását. Szentül hitte, hogy mindennek az öreg Nançayné az oka. Hitt a rejtelmes fogadásban, hogy a fiatal özvegy nem megy többé férjhez. Juliette bátran találhatott volna ki ennél még sokkal kevésbbé valószinü ürügyeket is, hogy elejét vegye Poyanne és Casal összeütközésének. A Corcieuxné, Christine Anroux és még más ötven nő kedvesében pedig nem keletkezett volna még a bizalmatlanság árnyékának árnyéka sem. A fiatal özvegyből kisugárzó mágnesség annyira uralkodott ezen a máskor oly határozott és világos fejü emberen, hogy se az nap délután, se másnap, se harmadnap nem tudta magát eltökélni semmire. Ezen a látogatáson az a kettős meggyőződés támadt benne, hogy Juliette szereti őt és nem akarja többé fogadni; és épp ugy nem gondolt arra, hogy e két bizonyosság közül az elsőt arra használja, hogy küzdjön az elhatározás ellen, mely előtt meghajolt, - mint egy vakácziós diák ama néni ugynevezett lelkimardosásaival szemben, a ki ügyesen elforgatta a fejét, mert szerelmes volt, még pedig először életében. Annál borzasztóbbnak kellett lennie ébredésének.

Már három napja volt annak, hogy a fiatalember kijutott a rue Matignonba, miután karja között tartotta az elájult Julietteet, még csak nem is rabolva láztól sápadt ajkáról azt a csókot, a mely miatt feléje hajolt, - három nap telt el az ellentmondó vágyak küzdelmében; egyre-másra irta a leveleket, de mindjárt ki is törülte és összetépte, igy gondolkozván:

- Mi történhetik, ha megkisértem rátukmálni magamat? Legföljebb azt érem el, hogy rossz véleménynyel lesz rólam.

Van bizonyos hallgatag gentleman-törvény, mely az előkelő társadalmi osztályban a férfiak és nők minden érintkezésén uralkodik. E törvény épp ugy kötelező a szerelmesre, a ki nem kapott semmit, és a kinek következésképen, ugy látszanék, nincsenek kötelességei, mint a szeretőnek, a kinek megvan minden joga. Az utóbbinak hallgatnia kell és nem szabad boszut állania, még ha galádul meg is csalták; az elsőnek pedig, ha kiadták neki az utat, tilos alkalmatlankodnia az asszony körül, ki nem akarja többé fogadni. Bármily igazságtalan is legyen a szerelem szempontjából e hagyományos törvény, mely csakis a nőnek kedvez, a férfi mégis mindig alája veti magát, ha számit annak a tiszteletére, a kit szeret; és Casal, bármennyire is fájt neki megtartani e paragrafusokat, alkalmasint még hetekig szenvedett volna igy félrevonulva és tétlenül, ha nem történik egy csekély kis dolog, a mely épp ugy hatott rá, mint mikor a hipnotizált szemére fujnak, egyszerre megtörve az álom varázsát. - Igen csekély, igen egyszerű, szinte jelentéktelen dolog volt ez; de van-e a bánatos szivek előtt jelentéktelen dolog? - Délután két óra lehetett, midőn Raymond egyedül, gyalog távozott a Café Anglaisból, hova Mosé hivta, résztvenni egy Párison átutazó idegen fejedelem tiszteletére rendezett reggelin. Azért fogadta el az álnok ember meghivását, hogy meneküljön gondolatai elől; és a reggeliről azért sietett el valami ürügy alatt, hogy ismét ezekkel az átkozott gondolatokkal foglalkozhassék. Ilyenek a boldogtalan szerelmesek. Nem birnak se betegek, se egészségesek lenni, és egyaránt nem birják elviselni se a gyötrelmet, se a gyötrelem feledését. A fiatalember a rue de la Paix felé ment, és miért? - Óh, hova sülyedt a viveurök fejedelme, a kiből elutasitott epedő lett! - Azért, hogy végigvizsgáljon minden kocsit és minden boltot, azzal a titkolt gyermekes reménynyel, hogy hátha meglátja azt az asszonyt, a kire szüntelenül gondolt... Szive gyorsabban dobogott, megismerte Juliette sötétpej lovát, kocsisát és inasát, ugyanazt az inast, a ki őt utolsó látogatásakor kikisérte. A fogat kifordult a rue des Capucinesből. Kocsitorlódás keletkezett és Casalnak ideje volt ugy közeliteni a kocsihoz, hogy Tillièresné ne térhessen ki köszönése elől. Ki tudja, hátha meghatódik, mikor igy látja ólálkodni az utczasarkon; neki pedig boldogság lesz, ha csak egy fél perczig is reá nézhet. A coupé keskeny ablakában azonban Juliette gyöngéd profilja, szép szelid sötétkék szeme, sápadt finom arcza helyett az öreg Nançayné ránczos ábrázata, szigorú pillantása és ősz haja látszott, azé a gyanakvó anyáé, a ki ő előtte bezáratta a kis szalon ajtaját. Az öreg hölgy is ráismert és Casal ámulva látta, hogy most már kikerülhetetlen köszönésére a legkedvesebb főbólintással és komoly szemének, szomorusághoz szokott ajkának barátságos mosolygásával válaszol. A párisi ember nagyon érti e semmiségek ékesszólását, a melyekbe a nő, akár ifju, akár agg, bele tudja foglalni minden szimpátiáját, antipátiáját, minden egykedvüségét vagy gyülölségét, - ezer árnyéklatban. Nançayné csak egynéhányszor találkozott Casallal, de végtelenül tetszett neki. Lehet azért, mert megnyerte őt a fiatalember diskrét szolgálatrakészsége; lehet azért, mert ösztönszerüleg kitalálta, mennyire vonzódik Raymond Tillièresnéhez; vagy talán azért is, mert Candalené beszéde után férjet látott benne leánya számára, akármit is mesélt Avançon. Raymond, ki abban a hiszemben volt, hogy ez az aggódó anya neki ellensége, sehogy sem birta megmagyarázni e köszöntés szemmel látható jóakaratuságát. E között és a között, a mit neki Candalené, aztán Juliette mondott, olyan nagy volt az ellentét, hogy józan eszü ember létére meg kellett lepődnie.

- Ez igen furcsa, gondolta magában; miért üdvözöl engem ily szeretetreméltón, ha azt követelte, hogy zárják be előttem leánya ajtaját?... Ha szinlelés, ugy bizony fölösleges... Pedig a szemem nem csalt: az imént még nyájasabb volt irántam, mint most két hete, mikor Tillièresnénél utolszor találkoztam vele... Ennek nincsen értelme.

Mikor elméjében ezeket mondotta, önkéntelenül vállat vonva, a cercle des Mirlitons kapuja alá fordult be. Egyenest a vívóterem felé ment, mert még mostani lelki bajai közepett sem mondott le a folytonos trainingről, hogy testgyakorlattal fáraszsza el lelkét. De hiába folytatta kedvelt sportját igazi dühvel, oly kegyetlenül páholva sorra ellenfeleit, mintha mind Julietteért vetélkednének vele, - nem tudott menekülni a gondolatok elől, melyeket az imént ez a meglepetés keltett benne. Képzeteink logikai lebonyolódásában van egy erő, mely tudtunkon kivül működik, és gyakran egész megzavarodunk, mikor azt veszszük észre, hogy nem is sejtve mennyit haladtunk, egyszerre mily távol vagyunk a kiinduló ponttól. Az »ennek nincsen értelme«, mikor Raymond a vívás után ismét a cercle kapuja alatt haladt, hogy hazatérjen, a következő kis monológgá fejlődött már:

- Hát az kétségtelen, hogy Nançaynénak semmi baja velem. Ez abból a köszöntésből világos. Különben hol járt az eszem, mikor belenyugodtam abba, hogy egy okos és tapasztalt anya azt kivánja leányától, hogy ne fogadjon el többé egy kompromittáló urat! Hiszen épp ez a hirtelen változás kompromittálna legjobban egy fiatal asszonyt a házba járók előtt is, meg a világ előtt is... De e szerint az öreg hölgyre való vonatkozás puszta ürügy lenne?... És Tillièresné eszelte volna ki e módot, hogy ne találkozzék többé velem?... Az ilyen ügyeskedés nem illik ő hozzá, mert ő őszinte, egyszerű, igaz, ha ugyan...

Egynéhány perczig habozott ez uj föltevéssel szemben. Borzasztóan fájt neki ez a gondolat, mert hazugság vádjával illette Julietteet; és ha egy nő hazudott nekünk egy dologban, semmi ok sincsen arra, hogy ne hazudhatott légyen más dolgokban is. Shakspere, a páratlan analista, abban a nagyszerü és befejezett tanulmányban, melyet a féltékenységről adott nekünk, megirván Othellót, nem mulasztotta el megjelölni az analogiának hatását a gyanakvásra. A mór szivébe a méreg első cseppjét Brabanzio e mondása oltja: »Megcsalta atyját; megcsalhat majd téged is...«, és Jago is azt mondja neki: »Megcsalta atyját, mikor a feleséged lett...« Minden szerelmes férfi tudja, hogy az első bizalmatlanság egy oly határt jelöl meg, a melyen túl nincs visszatérés. Gyakran valóságos állati ösztön kényszeriti őket arra, hogy ne akarják észrevenni az első hazudságot. Szivükben a sejtelmes, határozatlan érzéssel inkább jobb szeretik nem tudni mi történik. Casal azonban sokkal férfiasabb lélek volt, semhogy ne becsülte volna többre a legkeserübb valóságot a legédesebb illuziónál és folytatta okoskodását:

- Ha ugyan... Ej, miért ne? Ha ugyan egyszerüen nem tett bolonddá... Nálam különb embereket is csaptak be olyan asszonyok, a kiknek nem volt sem ilyen szeme, sem ilyen mosolygása, sem ilyen hangja, sem ilyen modora... Különben világos, hogy hazudott, mert nem akart többé engem fogadni, holott semmi okot sem szolgáltattam rá... De miért nem fogad többé? Amaz eskü miatt? Megesküdött a férjének a háboru előtt?... Ennek a históriának sincs sok értelme. Mikor udvarolni kezdtem neki, mindjárt tudhatta, hányadán van. Csakis két dolgot akarhattam tőle: vagy a szeretője lenni, vagy elvenni... A szeretője? Nem, azt nem hitte, mert különben rögtön bezárta volna előttem az ajtaját; hiszen nem akar a kedvesem lenni. Legalább mostani eljárása kétség kivül erre vall. Előre láthatta hát, hogy előbb-utóbb meg fogom kérni a kezét. Esküje megvolt már akkor is, - ha ugyan egyáltalán megvan, - és ő engemet még sem tartóztatott föl. Az a kérdés, igaz-e az az eskü?... Hátha nem igaz, és csak olyan ürügy, mint az anyja volt? De mi akkor az oka ennek a hirtelen szakitásnak? Ej, Casal ur, hát ugy bántak volna magával, mint valami balekkel?

Ez a benső beszédben Julietteről mondott triviális szó arra mutatott, hogy visszatért a régi Casal, az a Casal, a ki a Candale-palotából kijövet azon törte a fejét: »Ugyan ki lehet ennek a menyecskének a szeretője?« - és egyszersmind alkalmasint örökre eltünt a szentimentális Raymond, a ki hetek óta az érzékeny apród ártatlanságával dalolta románczát a királynénak. A hipnotizált szemére ráfujtak. Az első csalódás e válsága oly keserves volt, hogy Casal este kénytelen volt az alkoholhoz folyamodni, hogy elviselhesse és éjfélkor lord Herbert meg ő alig birtak már gondolkozni vagy beszélni, annyira »meg voltak terhelve«, - mint az angol szokta mondani az ő yachtman-metaforájával. Az ilyes dolgokban kivánni sem lehetett jobb czimborát Bohunnál, a ki azok közé a hallgatag iszákosok közé tartozott, a kik rendszeresen mérgezik magukat, hanem azért mégis oly feszesek, mint a parádés katona. Casalnak nem kellett attól tartania, hogy bizalmaskodásba keveredik vele. Az angol ilyenkor sem nem hallgatta a beszédet, sem nem felelt. Vajjon mely viziót nézett kék szemével, mely a tenger királyainak fiáé volt? Hogyan birta annyira rendszeresiteni a whisky iránt való szenvedélyét, hogy elő tudta számlálni a tél mindamaz estéit, mikor józanon tért haza? Az egyetlen, a kit még szeretett a világon, Casal volt. Miért? El lehetett hinni, hogy a részegeskedésnek és e barátságnak azonegy oka van? Herbert fiatal korában egy asszony kedvese volt, a ki aztán őt egész Párissal megcsalta, és a ki Casalnak igazán csak pajtása miatt nem kellett. Vajjon tudta ezt az angol? Sohasem beszélt erről a dologról. De az bizonyos, hogy részegségének látszólagos kábulatában is elég világos volt az elméje, hogy kitaláljon mindent, a mi egyetlen barátja fejében történik, mert mikor elváláskor kezet szoritottak, igen különös hangon idézte neki a hazájabeli költő e mondását: »She was false as water...« És ez a »hamis mint a viz« az ő szájában igen súlyos káromlás volt, köztudomásu lévén, mint vélekedik e folyadékról. - Dicsekedni szokott azzal, hogy nem fogyaszt máskép vizet, mint a tub-jában. - Az is bizonyos, hogy Raymond fájdalmas gondolataival nagyon megegyezett a dorbézoló czimbora e tanácsa; mert akaratának legnagyobb erejére volt szüksége, hogy ne engedelmeskedjék az ital sugalta elérzékenyedésnek, mely már annyi jóvátehetetlen vallomás okozója volt.

- Herbertnek igaza van, gondolta magában másnap reggel, mikor a boulognei erdőben lovagolt, a legelhagyatottabb fasorok felé forditva Témérairet. Az ég szürke volt, a mi még jobban gyötrötte a tegnapi alkoholtól fölizgatott idegeit. - Még a legjobb asszonyok sem érnek semmit... Ez pedig hipokrita!... Igenis az, mert alkalmasint két dologban is hazudott nekem... E szakitás mögött valami lappang. De mi?...

Nem akart felelni, sem kiejteni maga előtt azt a szót, mely szivét emésztette. Sejtette, hogy Juliette viseletének nem lehet más magyarázata, mint egy férfi hatása; és ezt a sejtést nem birta eltürni. E benső zivatarnak elsőbben az lett az eredménye, hogy a szegény agyonhajszolt Témérairet habosan, elkényszeredetten vezették be az istállóba, - a gondját viselő groom nagy kétségbeesésére, - aztán az, hogy Casal két órakor ismét a rue Matignon felé indult. Minek? Előre tudta, hogy Tillièresné minden valószinüség szerint elzáratta előtte az ajtaját. De ezt határozottan meg akarta tudni. Arra számitott, hátha ezer ellen van egy eset, hogy nem merte ezt parancsolni a cselédeknek. Ez esetben látni fogja őt és kicsikarja belőle a hirtelen változás igaz okát. A legégetőbb aggodalommal elegy megindulással látta meg az utcza végén a hosszú kertfalat s mögötte a házat. Nem szólt be a kapushoz, hanem egyenesen a kis üvegkalitkás perron felé ment. A vágyódás ereje oly élénk volt benne, - mindig hinni vagyunk hajlandók azt, a mit erősen kivánunk, - hogy igazi csalódást érzett, mikor az inas zárkózott ábrázattal ezt felelte:

- A marquisné nincs itthon...

- Ezt előre tudhattam volna, gondolta Casal, és nem volt okos dolog, hogy ide jöttem, ezt mondatni magamnak...

Ezzel a gondolattal távozott, búsan, mint az olyan ember, a ki maga sem tudja hova megy. És fürkészte az utczát éles szemével, mely szinte mehanikusan működik és a vadászok, halászok, vívók, szóval a részletek folytonos megfigyelésével foglalkozó emberek sajátja. Igy vette észre, hogy a másik gyaloguton valaki szemközt jő vele, a kit eleinte nem is igen ismert meg, és a ki előtt szinte tétovázva emelte meg kalapját.

- A patvarba, jutott neki egyszerre az eszébe, ez Henry de Poyanne gróf... Igaz a... Igen jó ismerőse Tillièresnének... Emlékszem, Candalené vagy Juliette mondta, hogy visszatér e napokban. Talán épp hozzá megy... Meglátom, bebocsátják-e?... Ha be, ugy semmi kétség, hogy zárva előttem az ajtó...

Megfordult, hogy szemével kisérje azt az embert, kiben még nem gyanitott vetélytársat és látta, hogy Poyanne megállt Tillièresné házának küszöbén, és szintén visszafordult, ugyancsak a szemével kisérni őt. A két férfi egynéhány pillanatig mozdulatlanul nézett egymásra, aztán a gróf bement a kapun és nem tért vissza.

- Hát igy vagyunk... gondolta magában Casal. Ezt elfogadja, engemet meg nem fogad el... De mi az ördögnek figyelt ugy rám ez az ember? Mikor néha találkoztunk Pauline de Corcieuxnél, alig szóltunk egymáshoz, és ő alig vett engem észre, mig most... Tillièresné elmondta volna neki, hogy kiadta nekem az utat... Vajjon milyen barátságban vannak? Összes ismerősei közül ez az egyetlen, a kit nem láttam vele. De beszéltünk róla... Csakhogy mikor?...

Most egyszerre rendkivül pontosan emlékezett vissza egy kis jelenetre, melyet akkor, mikor történt, észre sem vett; - a melyet azonban e találkozás ugy benső látása elé idézett, mintha csak tegnap esett volna meg. Candalenénál volt. Juliette igen vidámnak látszott. A grófné azonban véletlenül kiejtette a nagy monarhista szónok nevét, és Casal tréfálózni kezdett rajta. Szokott tapintata azonnal megérezte, hogy helytelen uton jár, mert a két barátnő nem vette észre egy elmésségét sem, és Tillièresné hirtelen összeránczolta homlokát. Aztán másra tért át a beszéd, de a fiatal özvegy már csak szórakozottan vett benne részt. Casal még emlékezett e részletre. Vajjon micsoda összefüggés lehetett akkori impressziója és mostani gondjai között? Nem gondolt vele; de egész délután előtte lebegett ez ember képe, a mint Juliette kapujában áll és szemével kiséri őt, a kinek kitették a szűrét. A délutánt a Tuileriákban labdázással töltötte el. Itt találkozott a fiatal La Môle marquisval, ki szintén jobboldali képviselő volt, mint Henry gróf.

- Mondd csak, Norbert, kérdé tőle, ismered Poyannet?

- Igen jól. Miért kérdezed?

- Mert e napokban vele kell ebédelnem. Miféle ember?

- Tehetséges, de... mondá a fiatal marquis és olyanforma mozdulatot tett a labdaütőjével, mint a borbély, a ki borotvál. Nagy raseur.

- Hát az asszonyok körül?...

- Predesztinált ember... Tudod, hogy a felesége cserben hagyta és most Flórenczben él, az egyik Bonnivetval, mint hallom... Hogy Poyannenak kedvese volna, nem tudjuk. De valamikor, folytatta nevetve, azt hittem, hogy Candalené tart a számára szeretőt. Ha Poyanne beszélt, mindig ott volt a karzaton egy barátnőjével, a kit néha az operában is látni a páholyában. Egy szőke, kissé unalmas, de szépszemü nővel. Tudod melyik az?...

- Nem én, felelt Raymond, ki e gyors leirásban Tillièresnére ismert. De, folytatta, épp Candalenénál kellene vagy kellett volna ebédelnünk. Poyanne elutazott és az ebédet elhalasztották.

- Négy-öt napja, hogy visszatért, mondá La Môle; együtt vagyunk a hadügyi bizottságban... Lent járt Doubsban, politikai agitálás végett, de nem boldogult.

A labdajáték e két művészének e kis beszélgetését uj partie szakitotta félbe, melyben aztán Raymond hibát hibára halmozott. Fájdalmas gyanúk uj ösvényét látta maga előtt és érezte, hogy rá kell térnie. Minden bizalmatlankodó emberben az érzékek szertelen élességének olyas tüneménye mutatkozik, mint a minő a hadakozó vadé, a ki meglátja a fűszál gyűrődését, a letörött gallyat, a bokorra akadt czérnaszálat, a szaladó lába alatt félrecsúszott kavicsot. Az apró jelek igy vezetnek rá a nyomra. A Nançaynéval volt találkozás megsejtette vele, hogy puszta ürügy, a mit Juliette mondott. Ez vitte arra, hogy kételkedjék abban a rejtelmes esküben és gyanakodni kezdett ama nő egész karakterében, kiben két hónap óta annyira hitt, mikor a Poyannenal váltott tekintet fölhivta figyelmét Tillièresné e titokzatos barátjára. Hogy féltékenysége fölébredjen, elég volt hallania, hogy a grófnak nincsen ismert kedvese, hogy a hires szónok beszédeit hallgatni Juliette buzgón eljár, és hogy ez ember visszatérte épp összeesik az ő kizárásával. Párisihoz illő tapasztaltsága, mely az uj szerelem varázsa révén oly soká szunnyadt, még élesebbé tette e válságot. Sokkal többet élt, semhogy ne tudta volna, hogy az asszonyokkal mindig minden lehetséges; Juliette azonban oly drága volt neki, hogy szinte szörnyetegnek látszott csak a gondolat is, hogy kedvese van. A labdázás közben történt fatális beszélgetésen gondolkozott aztán este, kis szalonjának egyik divánján heverve és minden szokása ellenére dohánynyal kábitva magát. Nem birta volna eltürni még Herbert Bohun társaságát sem.

- E mögött az elhatározás mögött férfi lappang... Ez kétségtelen, bizonyos, világos... Hogy Juliette nem egyszerüen azt kérte tőlem, hogy ezentul ne járjak hozzá olyan sürün, az azért van, mert valaki közbelépett és azt mondta neki: »Vagy ő, vagy én«... S hátha ez a valaki Poyanne lenne? De kicsoda értesitette volna? Ej, hát Avançon! A minap is ugy nézett rám... Majd adok én neki... Tehát Poyanne Juliettehez jár és meg akarja óvni minden veszedelemtől... De minő jusson, ha nem a kedvese? Pedig neki nincs kedvese. Nincs. Nincs. Vagy ha van, hát ez akkor oly gaz teremtés, a minőt még nem láttam... - Küzdeni kezdett saját fájdalma ellen. - Ej, miért ne lehetne ez is csak egy ugrató? És kegyetlen gyönyörüsége tellett abban, hogy érzelmét beszennyezi ez undok szóval. - Persze mulatságos volt neki, engemet, Casalt, a lábához dönteni azok után, a miket rólam hallott. Ezen a tavaszon nem volt dolga, hát én szolgáltam ideiglenes gyanánt; most azonban visszatért a másik... Az öreg anya, az eskü, a holt férj árnyéka, - mindent föltálaltak nekem, én meg mindent fölfaltam, - s kész a tréfa... De nem; őszinte volt. Eleinte valóságos ostrommal kellett bejutni a házába... Az első látogatáskor sápadtsága és pirulása, - aztán az operában, Candalenénál, majd nála magánál, mind oly természetes, mind oly kevéssé csinált volt. Hát szomorusága most legutóbb? De hátha a Poyanne szeretője és valami okból nem hagyhatja el, bár szeret engem? Ez is meglehet? A Poyanne szeretője?

E szókat hangosan, végtelen keserüséggel ismételte és mikor Juliettere gondolva, ismét brutális szavakat kezdett használni, féltékenységének lázából meritette az erőt, hogy igy mocskolja be a képet, melyet róla az első naptól fogva szerelmesen alkotott. Kényszeritette magát, hogy minden részletében elképzeljen egy légyottot, és ez a látomány lelkiháborgását egész a dühig fokozta.

- Ez nem tarthat igy tovább, mondá magában, miután elméje egynéhány óráig igy kalandozott; tudni akarok és tudni fogok.

A kétség vívódásában, mely oly gyötrelmes mint a halálé, hány férj, hány szerelmes mondta ugyanezt és aztán ugyanabba a megfejthetetlen problémába ütközött. Tudni, bármily bizonyitékot szerezni; főleg a bizonyiték, melynek révén legalább fogalmat nyer arról, a ki miatt szenved: - az a féltékenynek, a mi egy ital viz gondolata a pusztabeli utasnak, a jó ház az uton csavargónak, a szárazföld ábrándja a vészben hányatódó tengerésznek. A szenvedély különös logikátlansága révén a gyanakvó boldogtalannak legfőbb kivánsága biztosan ismerni a dolgot, melynek csak elképzelése is kétségbe ejti. Az ilyen pillanatokban követi el az ember a becstelenségeket, a melyek azt bizonyitják, hogy minden, mód nélkül fölizgatott szivben ott lappang a gonoszság. Kémkedni, leveleket fölbontani, zárakat föltörni, - a gyanu mindent kigondol és mindent mer. Casal első gondolata az volt, hogy Tillièresné üldözésére kémet fogad ama magánrendőrségek egyikénél, melyeknek szinte nyiltan bevallott léte a mai Páris szégyenfoltjai közé tartozik. De aztán valóságos émely fogta el arra a gondolatra, hogy ama nő nevét, kit bizalmatlanságában is annyira szeret, a féltékenység aljas sintéreinek szolgáltassa ki. Megvolt benne a veleszületett egyenesség, mely az élet tragikus óráiban jelentkezik és föltámad bizonyos megalkuvások hitványsága ellen. Miután minden irányban meghányta-vetette Poyanne és Juliette ismeretségének kérdését, Raymond arra a meggyőződésre jutott, hogy Candalené tudja az igazságot. Egyszersmind a grófné volt az egyetlen, a kihez szabadon közeledhetett. De hogyan csikarja ki a becsületes barátnőből a titkot, melyet Gabrielle bizonyosan még nagyobb energiával őriz, mintha a magáé volna? Ime, mire határozta el magát egy ilyen erős, mély elmélkedés után, mely a végtelen bonyolódott problémával szemben gyakran a legegyszerűbb és leghelyesebb megoldás felé viszen. Candalené igazán szerette Tillièresnét. Föltéve, hogy barátnője és Poyanne között titkos viszony van, neki okvetetlen némi aggodalommal kell arra gondolnia, hogy vajjon Raymond gyanithatja-e ezt a dolgot. Ha igy van, ugy bizonyos, hogy azonnal zavarba ejti őt, ha egyenesen azt mondja a szemébe: »Mindent tudok...« A zavart azután arra használja föl, hogy megemlitsen valakit, a kiről tudja, hogy Juliettetel nagyon ártatlan ismeretsége van. A grófné védeni fogja Tillièresnét. Ez lesz az a pillanat, mikor szóba kell hozni Poyannet és megfigyelni, hogy ez a második védelem szakasztott olyan lesz-e, mint az első. Bár Candalené igen bir magával, nagyon valószinü, hogy kijön a sodrából és a vádak közül azt fogja élénkebben czáfolni, a melyik az igaz. Casal e tervet oly elmésnek itélte, hogy még aznap végre akarta hajtani, és délután két órakor belépett a rue Tilsittbeli palotába, hol Candalenéval és barátnőjével annyi édes órát töltött el. Ez az emlékezés fájt neki, mikor viszontlátta az ismerős szobát, a butorok szokott elrendezését, az öreg tábornagy szobrát és a legkedvesebb zsöllyeszékében ülő Gabriellet, ki azonban nem volt egyedül. Alfred Mosé volt nála. Hogy Raymond mennyire kizökkent rendes kerékvágásából, legjobban bizonyitja az, hogy ő, a ki a hires tőzsér unokáját méltán tekintette a legravaszabb és a legnehezebben megcsalható embernek, alig tudta eltitkolni türelmetlenségét, a mért a grófnénál valakit talál. Mosé szerencsére kiváló tapintattal dicsekedett, és az uj látogató megérkezte után alig maradt tiz perczig, - a mi éppen elég idő arra, hogy ne mutassa, hogy fölöslegesnek érzi magát. De mégis csalódott, mikor azt hitte, hogy Candalené szinlelt igyekezettel marasztalja őt; mert a szegény asszony, Raymond nézésének láttára igazán félt egyedül maradni az uj vendéggel.

- Ugyan, mondta magában Alfred, a lépcsőn lemenet, csak nincs valami a szép grófné és Raymond között?

Mig ez a finom megfigyelő, ki saját érdekeiben épp oly ügyes diplomata volt, mint a milyen ügyetlen Avançon, azokat a tapasztalatokat gyüjtögette elméjében, a melyek e föltevést megerősithetik, Casal már elkezdte a támadást, még pedig azzal a hevességgel, a melyet nem ok nélkül a legjobb módnak itélt, kicsikarni azt a titkot, a mely, ha birtokában lesz, tüstént megöli szerelmét, mert megesküdött, hogy ha megbizonyosodik Poyanne és Juliette viszonyáról, az asszonyt halottnak tekinti magára nézve. Nem fog több megindulással gondolni rá, mint egy szinésznőcskére vagy egy czédára, a ki becsapta.

- Asszonyom, szólt, miután az ajtó bezárult Mosé vékony alakja mögött s eltelt az a néma percz, mely a viharokkal terhes beszélgetéseket szokta megelőzni, asszonyom, tudja-e, hogy nem szépen jártak el, Tillièresné és ön, mikor csúfot űztek belőlem?...

Ezeket mondván, igen hányaveti hanghoz folyamodott, mint az olyan ember, a ki misztifikáczió áldozata és a ki leleplezvén az üzelmeket, most vissza akarja adni a kölcsönt. De nem változtathatta meg szemének világos pillantását, mely e pillanatban még keményebb volt, mint jöttekor; és Gabrielle különös szorongással felelt neki:

- Magyarázza ki magát. És ne legyen ilyen csufondáros. Mikor barátnőmről és rólam van szó, tudhatja, hogy ilyesminek nincsen helye.

A bátor és büszke kis grófné megharagudni készült, hogy rövideden végét vesse a beszélgetésnek, ha arra talál fordulni, a merre sejtette. Világos, hogy Casal gyanit valamit, - de mit?

- Nem, folytatta Raymond, ez nem volt szép önöktől. Minek keverték bele Nançaynét ebbe az egész históriába, mikor az ön barátnőjének csak annyit kellett volna mondani: »Uram, ön gavallér ember, és bizom becsületességében. Én nem vagyok szabad. Háborgat, ha hozzám jár és földulja egész életemet... Ne jöjjön többé.«

- Ön folyton találós mesékben beszél, mondá Candalené, összeránczolva szemöldökét, és az asztalon heverő kézimunkára pillantva. De talán még jobb... Egynéhány nap óta elhanyagolt engemet, visszatért kompániájába, és attól tartok, hogy mikor ma ide jött, eltévesztette az ajtót.

- Nos, válaszolt Casal, egyre élesebb hangon, ha ön azt kivánja, hogy ne czifrázzam, hát nyiltan fogok beszélni... Én tudom - hallja? tudom! - hogy Nançaynénak semmi köze sincsen a Tillièresné elhatározásához... Egy férfi követelte, hogy bezárják előttem az ajtót; követelte, mert jussa volt hozzá, - és én tudom, hogy ki ez a férfi.

Ha Raymond azt remélte, hogy zavart fog látni a grófné kedves arczán, ugy igen csalódott, mert Gabrielle kis keze remegés nélkül forgatta a horgolótűt. Mozdulatlan ajkán valami kelletlen vonás lebegett. Pillantása követte keze munkáját és viselete a legtermészetesebb volt; egy asszonyé, a kinek egy haragvó ember teljesen potom dolgokat beszél. Csak a válla emelkedett föl egy kicsit, azzal a bájos mozdulattal, a mely még arra sem méltatja az ilyen esztelen vádat, hogy nehezteljen miatta. De bármily hű barátnő és bármily okos teremtés is volt Candalené, mégis asszony és kiváncsi volt; s elkövette azt a hibát, hogy beszélni engedte Raymondt, csak hogy többet is megtudjon tőle. Casal két kelepczét készitett számára. Az egyikből szerencsésen kiszabadult. Mikor azonban hagyta, hogy tovább beszéljen, módot adott a fiatal embernek arra, hogy elkészitse a második kelepczét is.

- Ah, ön nem felel... folytatta Raymond. Igaza van. Ön elismeri, hogy mégis keserves dolog, mikor az embert mellőzik azért, mert féltékeny bizonyos Félix Miraut ur, egy piktor-komédiás, a ki azt hiszi, hogy ő renaissance-korabeli nagy ur, a miért tetőtől-talpig bársonyba öltözik, lemásolni három szál orgonavirágot, meg egy rózsát; egy szinekkel dolgozó mesterember, a ki százezer frank jövedelemre tesz szert, mert mindig a szalonokat bujja.

És e derék művészről olyan kegyetlen és hamis hasonlatosságu karikaturát rajzolt, a minőt az irigység szokott pingálni a hires emberek látható vonásairól. Könnyü dolga volt: csak rosszra kellett magyaráznia azokat az ártatlan gyermekségeket, a melyek mindig csaknem vele járnak a tehetséggel. Mirautnak ellenségei csakugyan azt szokták szemére hányni, hogy a műtermében viselt furcsa ruhái komédia, társaságba pedig csak hitvány furfangból jár. Holott Miraut csak azért öltözött igy, mert mulatságára szolgált, és azért járt a szalonokba, mert hét óra után kifáradva a munkában, finom érzékü művész létére, szerette kipihentetni szemét a szép környezeten. Casal jól számitott, hogy túljár a grófné eszén, mikor erősen birálta ezt az embert, a ki még elég fiatal ahhoz, hogy tessék, és eléggé bizalmas barátja Tillièresnének, hogy valószinütlenség nélkül lehessen gyanusitani. Mirautról beszélve, a másikra, igazi vetélytársára gondolt, tehát meg sem kellett magát nagyon erőltetnie, hogy hangja gúnyos és kemény legyen, arcza pedig oly fájdalmat fejezzen ki, hogy Candalené megcsalatkozzék. Gabrielle egyszerre megnyugodva, hogy Raymond gyanuja mily tévesztett uton jár, megbocsátón kezdett mosolyogni és olyan hangon szólt hozzá, mint egy beteghez:

- Szegény barátom, ön bolond. Kötöznivaló bolond, hogy Miraut féltékeny önre! Hogy Miraut jogokat formálhat Tillièresnével szemben!... Látja, hogy még csak meg sem tudok haragudni önre... Miraut! Miért nem inkább Artelles? Vagy Prosny? Vagy Avançon? Látja, ha már ezen az uton jár, főképp Avançonra kellene gyanakodnia... Higyje meg, hogy az ilyen veszedelmes ember udvarlása méltán ejtheti gondolkozóba az olyan lélekbuvárt, mint a minőnek ön e pillanatban mutatkozik.

- Ugy hát ha nem Miraut... mondá Casal oly gunyosan, hogy Candalené egyszerre ismét összeránczolta szemöldökét.

- Ha nem Miraut?... ismételte.

- Úgy alkalmasint az a jóbarát, a ki aznap tért vissza, mikor engemet kiközösitettek... Poyanne ur.

- Hallja, Casal, felelt a fiatal asszony vállat vonva, de most már mosolygás nélkül, én önt mindig védtem, ha bántották, mindig mondtam, hogy jobb a hirénél, mely rettentő rossz. Az imént még nem akartam hinni, hogy komolyan beszél... De ha komoly, és ön igazán ily hitványul gyanusitja azt a nőt, a ki az én legjobb barátnőm, a kit az én révemen és nálam ismert meg, és ha ön terjeszteni fogja rágalmait, az gyalázatosság és én nem fogom türni... Tillièresné önnel szemben becsületesen viselte magát. Bizalmatlanságát legyőzte az én kedvemért, fogadta önt, és nem kaczérkodott önnel. Anyjával támadt nehézségek az oka, hogy ez az ismeretség kinossá, szinte lehetetlenné vált... Erről ő őszintén értesitette önt, s ön a helyett, hogy engedelmeskednék, rágalmazza őt, s azzal koptatja képzelőtehetségét, hogy szennyes dolgokat költ összeköttetéseire... Ez alávalóság, érti? alávalóság.

- Igaza van, asszonyom, szólt Raymond egy kis hallgatás után, bocsánatot kérek... Igérem, folytatta tompa hangon, hogy sohasem fogok önnek Tillièresnéről beszélni.

- És nem is fogja többé gondolni, a mit most mondott róla? unszolta a grófné.

- Gondolni sem fogom róla... felelt Casal és elég ereje volt, más hangon, másról folytatni a beszélgetést; de most már nem csalhatta meg többé Gabriellet, ki különben nem is akart többet megtudni. Candalené most már bánta, hogy miért nem folyamodott ahhoz a módhoz, mely legalkalmasabb tévútra vezetni a féltékenységet: hogy miért nem hallgatott. Bár nem vette észre, hogy a fiatalember mily cselt használt vele szemben, érezte, hogy kelleténél többet beszélt. Mikor Casal távozott, soká töprenkedett, tenyerébe hajtva homlokát. Szemrehányásokat tett magának és azon tanakodott, hogy értesitse-e Julietteet vagy nem. Veszély fenyegette barátnőjét. Érezte ezt annál az ösztönnél fogva, mely észrevétette vele, hogy Raymond a szenvedélynek oly örvényeiben van, a melyeket e látogatás előtt nem is hitt volna.

- Elmegyek Juliettehez, mondá végre magában, még pedig rögtön, hogy résen lehessen... Egyébiránt mit tehet Casal? Legföljebb kellemetlen levelet ir vagy szczénát csinál. De miképen födözte föl a valóságot?

Nem, Casal nem födözte föl egészen azt a kegyetlen valóságot. - A próba azonban sikerült és Candalené, mikor oly könnyeden védte barátnőjét Mirautval szemben, s aztán oly élénken, mikor a másik került szóba, megjelölte a kutatás terét, a hol ez a féltékenység nyomozni fog: Poyannet kell szemmel tartani, hogy Tillièresné életének titka kiderüljön. Nyilvánvaló, hogy a grófné nem tulajdonitott egyenlő fontosságot a két vádnak. Miért tette ezt, ha nem azért, hogy a másodikban van valami igazság, az elsőben pedig nincs? Mikor a fiatalember a Candale-palotából kijövet maga volt, egyszerre azt a nagy fájdalmat érezte, mely mindig vele jár azzal, mikor a féltékenység a bizonyosság felé közeledik. Az uj adatot, mint a gyötrődő szivek mindig, legsötétebb képzeteivel vette körül. »Semmi kétség«, mondá magában, a boulognei erdő felé tartva; amaz őrült sebes léptekkel ment, hogy elűzze izgatottságát, a melyek ily órákban még csak ki sem fárasztják az embert; »semmi kétség többé, Poyanne a kedvese«.

Ez iszonyú viziók, melyek elől menekülni akart, mikor megkoczkáztatta különös lépését Candalenénál, ismét visszatértek, s most már nem küzdött ellenük. Kisértették, zaklatták este is az asztalnál, hol hű lord Herbertjével ült. A viziók nem hagyták békén a következő napokon sem, melyeket arra forditott, hogy bánatát tivornyába ölje, aztán ujra és ujra megelevenitse magában a gondolatokat, melyekből e bánat keletkezett. Nem levén adatai, a melyekből összeállithatta volna Tillièresné egész tizéves történetét, nem sejtette e lélekben lejátszódott drámát, a szerelem és a szánalom párbaját, a boldogság után vágyódás és a hűség küzdelmét. Mennél bájosabbnak tünt föl előtte ez a teremtés, annál szörnyűbb és rejtelmesebb volt kétszinüsége. Pedig hogy kiszolgáltatta magát neki! Nagy ostobán nemesnek, büszkének, gyöngédnek, tisztának itélte; az asszony pedig azzal mulatta magát, hogy vele üsse agyon a szabad időt, mikor kedvese távol van! - »Igen, a kedvese«, mondta magában, mikor napok multán egyre jobban ügyekezett kétségtelen jeleket találni Candalené viseletében. Néha azonban kénytelen volt megvallani maga előtt:

- Nem, ez még nem föltétlen bizonyiték, nem a bizonyiték. De az csakis a látás...

Ilyen állapotban volt e boldogtalan ember lelke körülbelül egy héttel a Candalenénál tett látogatása után, mikor a saison utolsó keddjén elfoglalta zsöllyeszékét a Théâtre-Françaisban. Bár gyötörte bánata, azok közé az emberek közé tartozott, a kik nem adják meg magukat egykönnyen; kereste az alkalmat, hogy ne legyen egyedül, és miután az egész napot a sport dolgaival töltötte el, este az előkelő élet robotját rótta, mintha nem is viselné szivében a legborzasztóbb gyanú lüktetve sajgó sebét. Nem vallotta meg magának, hogy azért jár az operába s a szinházba, melyet különben gyülölt, hogy esetleg Tillièresnét láthassa. Egyszer sem találkozott vele, mióta a marquisné ájulásából fölocsudva, elküldte őt. Hiába akarta elhallgattatni szivében a hangot, mely az özvegy mellett szólt. Oly gyöngéd ekhót ver föl bennünk ez a hang, mely szerelmünket védi önmagunkkal szemben! Tillièresné visszavonultságában Casal annak jelét látta, hogy utolsó találkozásukkor az a nagy fölindulás nem volt puszta szinlelés. A szerelmesek kimagyarázhatatlan és meggyőzhetetlen babonája révén nem hitte, hogy Juliette elutazott Párisból, jóllehet igen valószinünek látszott, hogy erre a bölcs dologra határozta el magát. De nem lehetett közöttük mindennek vége még egy döntő találkozás nélkül; és Casal ez este sem tett egyebet, mint, nem is hederitve a darabra, szemüvegével kutatta a páholyokat, bár már észrevette, hogy a Candalené baignoireja, hova Tillièresné is mindig járt, kétségbeejtően üres volt. Egyszerre megakadt a szeme egy főn, mely előtte a harmadik széksorban visszafelé fordult és szintén feléje nézett. Ráismert Henry de Poyannera. Mint a rue Matignonban és Juliette házának küszöbén is, a szemek e találkozása csak egy pillanatig tartott, és utána rögtön ugy látszott, hogy a gróf nem figyel másra, mint a szinészek beszédére és játékára. Raymondnak nem volt szüksége hátrafordulni, hogy folyton láthassa vetélytársát. Elég volt egy kicsit félrehajolnia és láthatta a hires szónok itt-ott ritka és szürkülő szőke haját, arcza élét, sovány vállát és kezét, melyre alkalmasint azért támasztotta állát, hogy nyugodtnak lássék; de finom keze oly idegesen tartotta a szemüveget, hogy észre lehetett venni palástolt izgatottságát. Casal legalább igy képzelte. Ki volt kelve magából. Mikor látjuk azt az embert, a kit azzal gyanusitunk, hogy birja vagy birta a nőt, a kit szeretünk: némelyikünkben kimondhatatlan undorodás támad, némelyikünkben pedig hideg és semmi bűntettől vissza nem rettenő düh. Az ily találkozásokkor szerelmes természetünkben megmozdul a fene hím, a ki inkább öl, semhogy osztozkodjék. Különös szándékok kelnek bennünk, a melyeken később ugy csodálkozunk, mintha más emberben támadnának, és mintha más ember hajtotta volna végre. Igy történt, hogy egyszerre egy őrült gondolat ébredt föl Casalban, a mint nézte ezt a tőle néhány méterre ülő embert, régóta kisértő, fájdalmas, kínos képzeteinek e tárgyát. Az a meggyőződés támadt benne, hogy végre kezében van az annyira óhajtott bizonyiték. Most végre megtudhatja, mi igaz van a valószinűségekben, a melyek Candalenéval való találkozásakor mutatkoztak, de hiába, mégis kétségesek voltak. Tudta, hogy Poyanne hősiesen harczolt a háboruban. Hallott a besançoni párbajról is, melyben a gróf legyőzte feleségének kedvesét. Tehát olyan bátor emberrel állott szemben, a ki nem tűri el a legcsekélyebb sértést sem.

- Vessünk magunkkal számot, gondolta magában. Ha a fölvonásközben megszólitom és négyszemközt olyan sértésfélével illetem, a minőt az őfajta ember nem türhet el, bár nem kényszeriti rá semmi, - meg fogok tudni mindent... Ha ő a Tillièresné szeretője és valóban ő tétette ki a szűrömet, minden áron azt fogja akarni, hogy ne emlitődjék meg közöttünk e nő neve, és ügyekezni fog kikerülni minden összeütközést. Ha azonban nincs közöttük semmi, az első szóra szembeszáll velem és vagy az ő kardja döf belém, vagy az enyém ő belé... Ki tudja... szörnyü kedvem van most verekedni, és ez a kis koczkáztatás megéri azt, hogy bizonyságot szerezzek, mert ha meghátrál, az ez egyszer kétségtelen bizonyság.

Ez az esztelen terv csak akkor foganhatott meg e fékevesztett lélekben, mikor végrehajtása már kikerülhetetlen volt. Némely perczben, - és Casal ilyen perczben volt, - úgy rémlik, hogy a szerelem föltámasztja bennünk az ős vadembert, kiben a szándék és a tett egy; és ilyenkor némileg megvan bennünk a vadember nagy nyugalma is, mely a pillanat dühébe elegyedik. Bár Raymondnak minden idege oly feszült volt, mintha késre készülne menni, a kezét szorongató pajtások közül senki sem vette észre, mikor kárpiteresztés után kiment a folyosóra, hogy megvárja az arra menő Poyannet. És igen udvariasan szólitotta őt meg:

- Sziveskednék nekem egy pillanatot szentelni?... Ha nincs ellenvetése, például itt. - És egy szögletre mutatott, a hol nem fordult meg annyi járó-kelő. - Itt négyszemközt lehetünk...

- Parancsoljon, mondá a gróf láthatólag meglepetve. - Tüstént az az érzés támadt benne, hogy a váratlan találkozó Julietteről akar vele beszélni. »Az lehetetlen« gondolta aztán magában. »Először is nem tudhat semmit, aztán mégis sokkal inkább gentleman, semhogy ezt tehesse.« Casal azonban folytatta a beszédet, folyton halkan és olyan hangon, mintha két közönyös ember dolgáról volna szó, holmi klubbeli vagy szalonbeli história ügyében:

- A dolog igen egyszerü, uram, és nem fogom önt soká tartóztatni. Csak azt akartam megkérdezni, hogy micsoda különös oka lehet úgy nézni rám, mint az imént cselekedte, még pedig oly folytonossággal, a mely, sajnálattal vallom meg, nekem semmiképen sem tetszhetik.

- Ez félreértés, uram, felelt Poyanne. Nagyon elhalaványodott és látszott rajta az ügyekezet, hogy a legnagyobb udvariassággal viselkedjék e különös beszélgetés közben. Ezelőtt öt perczczel nem is tudtam, hogy ön a szinházban van.

- Végtelenül sajnálom, hogy ellent kell mondanom önnek, folytatta Raymond. Ismétlem, hogy ön többször fixirozott engemet, és minthogy nem először történik meg velem az ilyesmi, tisztában akartam lenni a dologgal és tudtára akartam önnek adni, hogy szükség esetén meg is tiltom, hogy igy nézzen rám...

Mig ezeket oly oktalan és oly rendkivüli sértő merészséggel mondta, láthatta a gróf arczán, mily küzdelem keletkezik az uri emberben a megbántott büszkeség és a hallgatás törhetetlen szándéka között. Poyanne az ily pillanatok eszmélkedésének gyorsaságával csakugyan erre az igazságra bukkant: »Casal tudja, hogy Tillièresné miattam adta ki neki az utat. Tehát ismeri viszonyomat is. Az ilyen kvalifikálhatatlan kötődésre képes embertől az is kitelik, hogy néven nevezze őt, ha összeveszésre kerül a sor... Ezt minden áron ki kell kerülni...« Nagy energiával uralkodott magán és ezt felelte:

- Még egyszer kijelentem, uram, hogy közöttünk félreértés van. Nekem soha semmi okom nem volt ugy nézni önre, hogy alkalmatlan lehessek; és a jövendőben sincs szándékom tenni e beszéd után, melynek folytatására következésképpen nincs ok; tehát kérem is, hogy sziveskedjék félbeszakitani...

- Valóban látom, mondá Casal, hogy nincs mit tovább beszélnem egy gyáva emberrel... Ezt a sértő mondatot önkéntelenül ejtette ki. Ellenkezett azzal a tervével, hogy egyszerüen csak kutatni fog. De mikor látta, hogy a gróf mily zavart és mennyire uralkodik e zavaron, és mily határozottan ki akar kerülni minden összeütközést, ismét olyan bizonyitékot nyert, mint mikor Candalenéval beszélt. Ez a második bizonyiték elég volt arra, hogy a féltékenység dühe kicsikarja belőle ezt a jóvátehetetlen szót, mely után egy bátor ember, akár kedvese egy asszonynak, akár nem, nem hátrálhat meg többé. A gróf halavány arcza olyan piros lett, mint a bibor.

- Uram, szólt, én az imént azért feleltem önnek ugy, mert azt hittem, hogy jóhiszemüleg csalódik... Most már látom, hogy ön össze akar velem veszni és affairet keres. Kivánsága szerint lesz... Nem tudom, mi okból foglalkozik ön valakivel, a ki önnel sohasem foglalkozott. De azt nem türöm meg, hogy a világon bárki is ugy beszéljen velem, mint a hogy ön beszélt, és lesz szerencsém önhöz küldeni két barátomat az alatt a föltétel alatt, - tette hozzá ellentmondást nem türő hangon, - hogy ön segédeitől szavukat veszi, mint a hogy én is szavukat veszem az enyimeknek, hogy ez az ügy teljes titokban marad...

- Helyes, uram, mondá Casal, és mintegy bebizonyitani akarva a gróf előtt, hogy igérete őszinte, megszólitotta az arra menő Mosét:

- Ugyan, Alfred, nem emlékszik pontosan, mikor játszották itt Feuilletnek azt a darabját, melyben Bressant oly kitünő volt? Azt hiszem, Acrobate a czime, a tárgya pedig ugyanaz, a mi a Petite Marquise-é, csakhogy romantikus. Ezen vitatkoztunk Poyanne ur és én. Ő azt állitja, hogy 1872-ben, én meg azt mondom 1873-ban.

IV.

A párbaj előtt.

Az után való nap, hogy a Théâtre-Français folyosóján ez a váratlan jelenet történt, egyszerre tragédiát elegyitve a gyönge Juliette érzelmes regényébe, a fiatal özvegy délután két órakor egyedül járkált kis kertjének kerek fasorában. A virágzó ákáczfák harmatos fürtjei mézes zamatjukkal illatozták be a levegőt, melyet az álmodozó nő teli tüdővel szivott. Nézte a nyári napban zöldelő lombokat, a piros és fehér rózsákkal teli bokrokat, a falon fölfutó folyondár rezgését és egy röpködő madarat, ki időről-időre a gyepre szállt, aztán ismét elczikázott a sűrűségbe. Mióta utolszor beszélt Casallal, folyton szenvedett és gyötrelmében az volt a legnagyobb gyötrelem, hogy nem tudta egészen eltitkolni Poyanne előtt bánatát, melybe napról-napra jobban belemerült. Hogyan csalhatja meg ez ember nyugtalan éberségét? Henry oly gyöngéd volt iránta, hogy ez könnyünek látszott; a gyöngédségnek bizonyos nagy foka azonban már oly betegesen érzékenynyé válik, hogy fölér a legagyafurtabb bizalmatlansággal és Poyanne már első uj légyottjukon sejtette, hogy kedvese nem magáért jött el, hanem ő miatta; nem szerelemből, hanem szánalomból. Különben lehet-e szinlelni az igaz szerelmet, egész valónknak e föllendülését, ezt a benső gyönyörüséget, melynek közepette megszünik ránk nézve a világ, az idő és rajta kivül nem veszünk észre semmit, annyira csordultig tele van vele a lelkünk. A sziv e rajongását komédia gyanánt játszani nem lehet. Az asszony meg tudhatja édesiteni hangját, hogy még édesebb legyen, a mit mond; szeme is szinlelhet. Akarhatja elhitetni kedvesével, hogy boldog, - csak hogy kedvese boldog legyen. Meddő hazugság! Ha ez az ember igazán szeret, a sejtelem fájdalmas varázslata révén csakhamar észre fogja venni a hang erőltetettségét, a pillantás kényszeres voltát és mindazt, a mi kegyetlenül mesterkélt ebben az erőszakolt szerelemben. De hajh! Szabad-e panaszkodni az olyan hazudság ellen, mely nagy szenvedély hiján még annyi vonzódásra vall? Van-e jussunk szemére hányni egy teremtésnek, hogy nem ugy érez, a mint mi szeretnők hogy érezzen, és a hogy ő hiszi olykor, hogy érez. Elhallgatjuk különös rossz érzésünket, és mint Poyanne is tette a passyi légyott után, abba a néma és őrült kutatásba merülünk, mely számot vet minden részlettel és egy-egy szó, mozdulat vagy szórakozott arczkifejezés megannyi támogató bizonysága a borzasztó megrögzött gondolatnak: »Sajnálnak, nem szeretnek többé...« A gróf elméjében e gondolathoz egy még borzasztóbb csatlakozott és hiába akarta elűzni. Avançonnal találkozva, megtudta, hogy Tillièresné végkép kiadta az utat Casalnak. Az öreg diplomata biztos jelekből itélt:

- Elég volt látnom, hogy néz rám a klubban, mondá kezét dörzsölve, és nem volt többé semmi kétség.

Juliette tehát beváltotta igéretét. Nem fogadta többé a fiatalembert. Henry ezt különben minden bizonyság és minden kutatás nélkül is tudta. Eléggé meggyőződött akkor, mikor találkozott Raymondnal, ugyszólván a ház küszöbén. Az utcza másik végéről látta, hogy Casal bemegy, aztán csakhamar kijő és vigyázatlan pillantása, melylyel ez el nem fogadott látogatót kisérte, nem volt ment attól a férfibüszkeségtől, melynek gonosz mámora néha meglepi a legnemesebb szerelmeseket is. De ha Juliette nem sajnálja Casalt, miután végkép leszámolt vele, miért látszik rajta ez a benső emésztődés, a melyet nem magyaráz meg semmi, ha nem egy titkolt seb folytonos fájdalma. Keserves látni e jeleket a szerelmesnek még akkor is, ha tudja a baj okát. Látni, hogyan sápad és fogy az imádott teremtés arcza. Hogyan bágyad a pillája, sárgul a halántéka, halványodik az ajka, és hogyan látszik mindenen, hogy e drága élet lángja reszket és ingadozik!... Nagy Isten, ha ki találna aludni! És mily borzalom a gondolat, hogy a nagy szerelem e tárgya ily gyarlandó, hogy egész szivünk egy halandó teremtés lélekzetétől függ! Ez aggodalom kínja néha oly élesen lüktető, hogy azt ohajtjuk: bár ne szeretnénk többé, mint a hogy a nevralgiában gyötrődő beteg azt ohajtja, hogy bár ne élne már. És hova legyünk, mikor ahhoz a kínhoz, hogy a szeretett nőt fogyton-fogyni látjuk, még ez a másik is csatlakozik:

- És talán másért bánkódva hal meg...

Ez a legnagyobbszerü féltékenység és csakis ezt érezik a nemes lelkek, a kik az érzések szerint és nem a tettek után igazodnak, mint a pozitiv és közönséges elmék. E féltékenységnek nem a szeretkezés rút viziója az alapja, de az a bizonyosság, hogy nem vagyunk elegendők annak a boldogitásához, a kit szeretünk. E féltékenység nem viszi az embert oly erőszakos elhatározásokra, oly sértő nyomozásokra, mint a minőket ez időben Casal vitt véghez. De lassan, biztosan elfogyasztja a szivnek minden erejét. Fojtó levegővel vesz körül bennünket, melyből mikor kikerülünk, - ha ugyan kikerülünk - képtelenek vagyunk a reményre, képtelenek az örömre, és szivünk kiszáradt, mintegy elkopott. Ama reggel között, hogy Avançon árulkodni járt Juliettenél, és amaz este közt, hogy Raymond a szinházban belekötött Poyanneba, nem sok nap telt el, de ez a kis idő is elég volt arra, hogy Henry még nagyobb lelki vívódások martaléka legyen, mint besançoni utján. Ez a borzasztó, de igaznak érzett föltevés támadt benne:

- Szereti Casalt, bár magának sem vallja meg; engemet pedig csak becsületből, vagy talán szánalomból nem hagy el...

Mikor e szók szinte önkéntelenül fölhangzottak lelkében, hogy föllázadt a még mindig szerelmes szerető a könyörületnek e silány alamizsnája ellen! Minden reggel eltökélte magában, hogy döntő nyilatkozatokat követel Juliettetől. És mégis mindig meghátrált, mikor látta kedvesének szánalmasan sovány arczát. Remegett attól, hogy a jelenet ártana Tillièresnének; és hallgatott. De szemének pillantása, redős homloka és némasága eléggé elárulta, hogy visszasülyedt a kétkedés szomoruságába; és a fiatal özvegy is titkos aggodalommal magyarázta e jeleket.

- Ő sem boldog... gondolta magában. Pedig egy drága érzelmemet tagadtam meg miatta. Mi haszna? És mi haszna annak is, hogy azt a másikat visszataszitottam régi életmódjába?...

Tillièresné erősen hitte, hogy Casal most aljas tivornyákban keres feledést. Elképzelte őt egy czéda, vagy egy uj Corcieuxné mellett. És erre a gondolatra ő is féltékeny lett. Az asszony, a ki nem adta magát oda szerettének, olykor fájdalmas féltékenységet érez, mely egyszersmind igaztalan, ama nő iránt, a kivel az az ember őt feledni akarja... Az ilyen gyötrelmes perczekben Tillièresné borzadva ismerte meg erkölcsi helyzetét. Bonyodalmas szenvedését egyszerübbé teheti vala, ha uj szerelmét őszintén föláldozza régi szerelme fájdalmas maradványainak és lemond arról a megnyugvásról, melyet a szerető szánalom adott neki. De ez az eltökélés nem gyógyitotta volna meg fájó szivét, mely egyszerre dobogott, egyszerre vérzett ezért a két emberért. És még csak nem is tehette boldoggá azt, a kiért föláldozta a másikat!

Kálváriájának e stácziójánál járt, mikor a végső csapás érte: Gabrielletől meghallotta, hogy Casal mindent sejt. Rémülete oly nagy volt, hogy cserben hagyta energiája is, - ama gyönge asszonyok ideges energiája, a kik napról-napra el tudják viselni a legemésztőbb fölindulásokat; de aztán e nagy ellentállás után oly betegségekbe esnek, melyekkel szemben a tudománynak nincs szere: annyira tönkre tette organizmusukat ez a végtelen erőmegfeszités. Juliette negyvennyolcz órát töltött az ágyban, mint a halott, nem birva mozdulni, gondolkozni, érezni e fölfedezéssel szemben, mely ő rá nézve a legszörnyűbb volt. E válság kegyetlen nyomait viselte magán ama derült nyári délután is, mikor kis kertjében sétált, hallgatva a madarak énekét, nézve a virágokat, de még mindig ama kérdés hatalmában, mely miatt nem volt sem éjjele, sem nappala:

- Raymond tudja, hogy viszonyom van Henryval. Mit gondol? Mit fog tenni?

Hogy mit gondolt? Azt igen könnyen kitalálta Juliette, hozzáképzelve azt is, hogy Casal, nem tudva megmagyarázni lelkének bonyodalmait, bizonyosan megveti őt, a miért vele kaczérkodott, mig egy másik ember kedvese volt. A megvetés e gondolata oly őrjöngő fölháborodást keltett benne, hogy fejében veszedelmes és természetével, elveivel ellenkező tervek villantak meg: irni neki, hogy mindent kimagyarázzon és még egy találkozást kérjen tőle... Aztán ezt gondolta: »Nem, ugy se hinne nekem, és ha még egyszer találkozunk, elvesztem...« Tudta, hogy ha azután a gyöngeség után, melyet utolsó együttlétükkor elárult, még egyszer négyszemközt lesz vele, menthetetlenül hatalmába kerül. Nem bizott többé magában. Aztán ez ember szemében, mely egykor annyi tisztelettel volt teli, egy szörnyü, sértő bizonyosságot látott. Mely bizonyosságot? Hogyan tudott meg Raymond mindent? Ez a titok a másikkal egyetemben megzavarta elméjét, és azon töprenkedett: »Mit fog most tenni?...« Félő borzongás futott rajta végig. S e szörnyü érzés ellen hiába küzdött azzal az okkal, hogy Casal mindig a leggyöngédebben járt el vele szemben. Igen, akkor gyöngéd volt, mert nem gyanitott semmit, de most? Most a tragikus összeütközés szélén volt, és már előre érezte a katasztrófa borzalmát, mikor folytatta egyhangu sétáját a szűk fasor kavicsain és a nap egyre sütött, az ákáczfák illatoztak és az idő rohant, egyre közelebb hozva a pillanatot, mikor ő oly kegyetlenül fog megbünhődni gyöngeségeért. Sem nem tudott, sem nem mert olvasni saját lelkében. Annyira magába merült, hogy észre sem vette Candalenét, ki a szalon ajtajában állva, megindulással nézte őt. A kis grófné nyilván valami igen komoly hirt hozott, mert mintha halogatta volna a barátnőjével való beszédet. De végre mégis kétszer szólitotta a nevén. Tillièresné fölpillantott, meglátta Gabriellet és azonnal észrevette ez ismerős arcz szokatlan kifejezését.

- Mi történt? kérdé, mihelyt a kis szalonban voltak, mert Candalené karonfogta őt és a kertből bevezette a lakásba, félve az öreg Nançaynétól, a ki esetleg fönn ülhet az elsőemeleti ablakban, és, mint szokta, szerető pillantással kisérheti kedves leánya járását-kelését.

- Nagyon komoly dolgok történtek, felelt Candalené elfojtott hangon; oly komolyak, hogy azt sem tudom, hogyan mondjam el... Fogd meg a kezemet; nézd, hogy reszket... Lesz elég erőd?...

- Lesz, lesz, szólt Juliette, csak beszélj...

- És még én vesztem el a fejemet! folytatta a grófné. Csillapitanom kellene téged és még megrémitelek. Jer, ülj ide mellém. Milyen sápadt vagy! ...Mindjárt megitélheted: jól tettem-e, hogy azonnal ide siettem... Ma reggel kilencz órakor Louis meg én éppen teáztunk, mikor levelet hoztak. »A Casal ur szolgája hozta«, mondta az inas, »és választ vár«. - »Casal?« szólt Louis, »ugyan mit akarhat tőlem? Mert sohasem szokott irni.« Fölszakitotta a levelet és olvasni kezdte. Én szememmel kisértem azalatt... Megdöbbenést láttam arczán. »Mondja meg, hogy fél óra mulva nála leszek«, szólt az inashoz. Mikor magunkra maradtunk, én is azt kérdeztem tőle, a mit te az imént: »Mi történt?« - »Semmi olyas, a mi magát érdekelhetné; tagajánlás a klubban.« Ezt mondva, épp oly hazug pillantást vetett rám, mint mikor légyottja volt Bernardnéval, aztán elmeséli nekem, hogy miként töltötte a napot. Ez a pillantás nekem sokkal jobban fáj, semhogy nagyon ne ismerném. Már is az forgott a fejemben, hogy tüstént megirom neked ezt a dolgot. Pedig ez még csak csekélység volt!... Mikor reggelinél megint láttam a férjemet, rögtön észrevettem, hogy Louis szörnyen töprenkedik valamin. Egyszerre azt kérdi tőlem: »Henry de Poyanne még mindig járatos Tillièresnéhez?« - »Az,« mondom; »de miért kérdezi?« - »Csak ugy,« felelte, aztán megint hallgatott. Sokszor mondtam neked, hogy férjem nem tud titkot tartani. Kifurja az oldalát, mint a hugom mondja. Nem faggattam, mert ugy is tudtam, hogy még véget sem ér a reggeli és már kiszalajt valamit, a miből a titok nyomára jövök. Sejtettem, hogy azon a levélen fordul meg minden és nem csalódtam. Louis megint megszólalt és szörnyü félszegen ezt kérdezte: »Hát Casal gyakran eljárt Tillièresnéhez, mióta együtt reggeliztek nálunk?« - »Mit tudom én,« feleltem neki. »De szeretném tudni, miért érdeklődsz te ma olyan nagyon, hogy ki jár, ki nem jár Juliettehez?« - »Én érdeklődöm?« szólt Louis elpirulva, »micsoda furcsa gondolat ez!« Alig mondta ezt, az inas bejön és jelenti, hogy az urral beszélni szeretne lord Herbert Bohun, tudod az az angol, Casal alter ego-ja, a ki évek óta még csak a névjegyét sem küldte föl hozzám. Csakhamar bezárkóztak Louis dolgozószobájába, én pedig bérkocsira kaptam, és most itt vagyok.

- Ez valóban különös, szólt Juliette. Hátha párbaj lesz?... Férjed és az angol Raymond segédei, Henry ellen... Ez világos, mint a nap... Verekedni fognak!... Ugy-e te is ezt gondoltad? Felelj...

- Biz én is ezt gondoltam, mondá a grófné; de kérlek szépen, csillapodjál... Hátha csalódunk... A dolog voltakép nem valószinü. Gondold csak meg. Casal és Poyanne sohasem járnak egy társaságba. Még csak nem is tagjai ugyanegy kaszinónak, legföljebb a Jockey-klubnak, a hova azonban egyikük sem jár. Elképzelhetetlen, hogy ott, vagy valami nyilvános helyen vesztek volna össze... Tehát levélváltásnak kellett közöttük történnie... De ez is nehéz dolog... És én mégis hiszem, érzem, hogy történt valami; de mi?... Ezt kellene megtudni... Csakhogy kitől? Louisnak vannak hibái, hebehurgya, ügyetlen, de ha szavát adta, hogy hallgatni fog, nem szól, mert mégis gavallér ember... Szeretném hát, ha Poyannenal beszélnél. Ezért siettem hozzád...

- Köszönöm, mondá Juliette, megcsókolva barátnőjét. Te megmentesz engemet. Meghalnék, ha párbajt vívnának... Mindent meg fogok tudni... Henrynak két órakor itt kell lennie... Nem irta, hogy nem jöhet, tehát okvetetlenül meglátogat... Szent Isten, milyen láz dúl bennem; de igazad van, erősnek kell lennem...

Bár a nagy veszély lehetőségének érzése relativ nyugalmat adott a fiatal asszonynak, mint ez azokkal a természetekkel szokott történni, kikben a döntő pillanatok fölébresztik a nemes faj bátorságát: Juliette lelkében nem dúlt ily emésztő aggodalom azóta, mióta a telegrammot várta az első ütközetről, melyben férje résztvett. A barátnőjének távozta és kedvesének jötte közt eltelt negyed óra oly hosszúnak tetszett neki, hogy már-már szolgát küldött a grófhoz, ki egy kicsit megkésve érkezett. Sajnálta, hogy el engedte menni Gabriellet, a grófné azonban nagy józan észszel ezt mondta:

- Jobb, ha Poyanne nem talál itt engem... Az ilyen helyzetekben minél több embert kell a titokba avatni, annál jobban sértődik a hiúság... De irj nekem rögtön, hogy megnyugtass...

- Két óra tiz percz... töprenkedett Juliette, szemével kisérve az óramutató menését, ha egynegyed háromra nem érkezik meg, ugy nem is fog jönni... És akkor hogyan tudhassam meg? De csöngetnek... Nyilik az előszoba ajtaja... Most meg a nagy szaloné... Ah, ez ő...

Csakugyan Henry de Poyanne volt. Mentegetőzött, hogy nem szabadulhatott előbb, de egy ügyet kellett elintéznie. Valóban az imént vált el segédeitől, kik képviselőtársa Sauve és Jardes tábornok voltak. A párbajt másnapra tüzték ki. A föltételek, melyeket maga Poyanne határozott meg, gondolkozóba ejthették a legbátrabb embert is: négy golyó, husz lépésről, jelre, gyorsan sülő pisztolyokkal. - Az időben gyártottak ilyeneket. - A gróf tehát elgondolhatta, hogy talán utolszor látja most barátnőjét. De arczán, melyet Juliette rögtön mohó pillantással fürkészett, nyoma sem látszott az aggódásnak. És mikor ilyen egykedvüségig nyugodt volt a félelmes ellenféllel való párbaj előtt, ez az ember nem szinészkedett. Nyugalma őszinte volt. A tegnapi váratlan jelenet után egyszerre különös módon lecsillapodott. Nem tudta elképzelni az igaz okot, a miért Casal ily gavallérhoz nem illő módon belékötött; az öldöklő kiváncsiság őrjöngése helyett, a féltékenység őrjöngését látta. Azt hitte, hogy Casal haragja, a hivatásos és könnyü sikerekhez szokott nőcsábitóé, a ki, mikor egy asszony túlád rajta, brutálisan megy neki a vetélytársnak, a kit kiüzése okának tart. És mit bizonyit a harag, ha nem azt, hogy Raymondnak nincsen többé reménye? Juliette tehát nem igen nagyon érdeklődött iránta. Bár a gróf sohasem vonta kétségbe kedvesének még csak lelki hűségét sem, végtelenül jól esett neki ez a bizonyiték, melyet döntőnek vélt; és jól esett látnia Casal őrülettel határos, szilaj fájdalmát is. Ah, ez a Casal! E néhány nap óta annyira gyülölte, hogy ösztönszerü, leküzdhetetlen elégedettség érzését keltette benne az a gondolat, hogy pisztolya előtt fog állani ez az ember. Feledte azt, hogy Tillièresnével való viszonyát megtudták, és hogy a harcz eshetőségei Raymondra nézve sokkal kedvezőbbek voltak. Reggel elment Gastinnehez, meggyőződni: vajjon nem feledte-e el még forgatni a fegyvert, a melyet választ. A falon, a hires lövők diadaljelei között, egy czéltáblát látott, melynek a feketéjét mintha csak likgatóval szurkálták volna össze; s alatta ez az egynéhány szó volt: »Casal ur egymásután hétszer talált szöget.« De törődött is ezzel Poyanne; 1870-ben nem egyszer nézett a halál szemébe, de különben is ugy neki, mint ellenfelének, és pedig azonos okokból, különös jó érzést okozhatott a veszély, ily hosszú lelki tusakodások után. A tett, még ha tragikus is, megkönnyebbiti lelkünket, ha soká rágódtunk saját gondolatainkon. Legalább megvan benne az a jó, hogy erőszakos határozottságával megnyugtat a türhetetlen ziláltság közepett, melyet az örökös reflexiók okoztak.

Tillièresnét az első perczekben tévedésbe ejtette volna ez a nyájasan komoly álarcz, ha nem életbevágó dologról van szó. Ily körülmények között azonban nem állapodhatott meg a föltevésnél. Éhezte és szomjuhozta a bizonyosságot. Csalhatatlan módot talált ki arra nézve, hogy megtudja: vajjon verekszik-e Poyanne holnap? Egyszerüen azt kellett tőle kivánnia, hogy töltse vele azt a napot. Miután egy-két banális frázist váltottak az időről, egészségükről, Juliette igy szólt hozzá, hizelgő kaczérsággal, a melytől Henry már rég elszokott:

- Remélem, meg lesz elégedve velem... A szememre hányta, hogy sohasem járok ki a friss levegőre. Nos, a mamám meg én, kimegyünk holnap Fontainebleauba unokatestvéremhez, Nançaynéhoz, a ki a mult héten költözött oda; és tudja, kit választottunk lovagunknak?...

- Avançont? mosolygott a gróf.

- Nem találta el, szólt Juliette enyelegve. Ön lesz a mi lovagunk. Ne mondjon ellent... Nem fogadok el semmi mentséget.

- És sajnálom, mégis lehetetlen. Két órakor bizottsági ülésen kell lennem a Palais Bourbonban.

- Hát nem megy el arra az ülésre az én kedvemért, mondá Tillièresné, azzal vége. Tudja, hogy én öntől ritkán kérek valamit; ezt azonban követelem... Megvannak rá az okaim, tette hozzá ravaszul.

- Vallja meg, szólt Poyanne tréfásan, hogy ne változzék a beszéd hangja és reá tekintett: vajjon nem sejt-e valamit; vallja meg, hogy legalább jogom van megtudni, mik azok az okok?

- Azt nem mondhatom meg. De akarom... És vajjon ha csak egy beteg capricea volna, nem engedelmeskednék neki?... Hiszen tudja, folytatta szomoruan mosolyogva, hogy engemet kényeztetni kell... Ki tudja, meddig leszek én önnel?...

- Igazán nem tehetem, mondá a gróf komolyan. Gondolja meg, Juliette. Ha ez caprice, nem akarhatja, hogy lelkiismereti kötelességet áldozzak föl miatta... És most fölkelt, hogy kikerülje a végtelen éles pillantást, melyet Tillièresné egyszerre feléje lövellt. Valóban rosszabbul volna, és, mint mondja, csakugyan annak a zsarnoki hóbortnak engedelmeskednék, mely az organizmus ideges földultságára vall? Vagy megtudta a tegnapi jelenetet és következményeit? Hogyan tudta volna meg? Kitől? Juliette azonban nem hagyta őt soká válogatni e két föltevés között, mert ő is fölkelt és egyenesen feléje menve, merev pillantással, szakadozott hangon igy szólt:

- Ah, Henry, mily rosszul hazudik ön!... Nem, ön nem lehet holnap szabad. Tudtam én azt és tudom az igazi okot is; meg is mondom önnek, s majd meglátom: meg mer-e hazudtolni... Ön holnap verekszik..., azt is tudom, kivel... Nevén nevezzem?...

Poyanne, bár gyanuja már e beszéd kezdetén fölébredt, e szavak hallatára nem tudta eltitkolni nagy meglepetését, mely már egymaga is kész vallomás volt. De különben is elméjébe rögtön beleférkőzött egy kegyetlen gondolat, mely lehetetlenné tett minden szinlelést. Ha Juliette tudja a dolgot, bizonyosan nem az ő segédeitől tudja. Tehát a Casal segédei szóltak volna? Ez nem látszott valószinűnek. Ugy hát maga Casal? »Miért ne,« gondolta magában a gróf. »Bosszút akart állani Julietteen. Talán már előbb is fenyegetőzött, hogy engemet kihív... És most megirt mindent... Ah, a nyomorult!...« Nem fontolgatta, hogy van-e képtelenség e föltevésben. Nem gondolt arra sem, hogy Juliette minden furfangját egyszerü gyanura épitette. Annyira gyülölte vetélytársát, hogy ez ember egy uj hitványságának gondolata feldühösitette. Kemény pillantással éles hangon felelt:

- Minthogy ön ily jól értesült, tudhatja e párbaj okait és azt is, hogy kikerülhetetlen...

- Hát igaz!... kiáltott Juliette, karja közé szoritva Henryt. A hirtelen bizonyosság, hogy ez a két ember csakugyan verekszik, ugy megrettentette, hogy nem birt többé gondolkozni, és minden porczikájában reszketve, a láz erejével ölelte magához barátját. - Nem, ez a párbaj nem fog megtörténni. Nem fogtok verekedni... Te, ő vele szemben, nem, nem, az lehetetlen... Ah, ha szeretnél engemet, módját ejtenéd, hogy megakadályozódjék ez a szörnyűség... Ti ketten! Egyik a másik ellen!... Nem, nem, ez képtelenség! Esküdj meg, hogy nem fog megtörténni! Nem akarom... Nem türöm... Bele halok... Ti ketten!... Ti ketten!...

Te ő ellene!... Ti ketten!... - A gróf hallotta, hogyan ejti ki e szavakat, és hogyan tárja föl szivének iszonyu kettős voltát, melyet mindig ugy akart titkolni. Juliette a két szeretett férfit egyszerre látta meg a borzadály villámfényében és kettős látományát megvallotta abban az őrült félelemben, mely a léleknek minden redőjét megmutatja. A boldogtalan szerelmes e bizonysággal szemben egyszerre érezte minden kínzó féltékenységét; kivonta magát az asszony öleléséből, szinte durván taszitotta vissza az őt szoritó két kart, a ruhájába ragaszkodó kezet és ezt mondta:

- Mi ketten!... Látja, nem is tudja kiért reszket: érette-e vagy érettem! Nem is tudja, melyikünket szereti!... Azaz hogy..., folytatta oly keserüen, hogy Juliette megdermedt az iszonyattól. Poyanne szavai az igazság keménységével hangzottak lelkében. »Azaz hogy nagyon is tudja; és ő, a másik is tudja... Most már értem a dolgot. Nem látván többé maga és az ön szive közt más akadályt, mint az irántam való vonzalom maradványát, meg akarta ezt semmisiteni, engemet semmisitvén meg... De minthogy adott szava ellenére megmondta önnek, hogy holnap verekszünk, megmondta-e azt is, hogy engemet gyávának merészelt nevezni? - Gyávának és ön azt kivánja, hogy eltürjem e sértést? Hát akarja, hogy mindent elmondjak önnek? Ha nem is követte volna el rajtam ezt a halálos sértést, nem szalasztanám el az alkalmat, hogy életre-halálra mérkőzzem vele, mert gyülölöm ezt az embert!... gyülölöm!...

- Henry, szólt Juliette megtört hangon, és oly legyőzött félénkséggel fogta meg kezét, mint egy kegyelemért esdeklő gyermek, Henry, kérlek, higyj nekem... Esküszöm egész multunkra, hogy mindent Gabrielletől és tőled tudok. Candalené az imént járt nálam. Férje segéd e borzasztó ügyben. Elejtett egypár szót, mely fölébresztette gyanuját, s aztán az enyémet, mikor Gabrielle nekem is elmondta... Mikor a te ajkadról is hallottam a vallomást, vért láttam... Érettem ontott vért!... És jajveszékeltem... De csakis tégedet szeretlek, tied vagyok holtomiglan!... Oly boldogok lettünk volna... Te ismét a régi jó, a régi gyöngéd lettél volna... Föltéve, hogy ez az ember szeret engem, csak is azért köthetett beléd, mert tudja, hogy én csak is tégedet szeretlek, és foglak örökké szeretni.

- De azért mégis megsértett, szólt közbe a gróf, és én azt nem törülhetem le másképp... Nem, épp úgy nem hátrálhatok meg, mint majd holnap, mikor azt mondják nekünk: tűz... Hiszek neked..., folytatta aztán, hosszú, szenvedélyes szoritással viszonozva kedvese kézszoritását. Érezte, hogy a nő őszinte e belső vonzódásban. De nem merte neki megvallani fájó gondolatát: »Ha bizhatnék abban, hogy nem szereted őt! De szereted, bár nem akarod szeretni, engemet pedig akarnál szeretni...« Kezdte érezni, hogy ez örökös bizonytalanság végképp elcsüggeszti, pedig nagy szüksége volt hidegvérére, hogy minden dolgát elvégezhesse e délelőtt, mely talán utolsó életében. - Igen, mondá, hiszek neked. És elismerem, hogy oktalan voltam, mikor ugy beszéltem hozzád. Most már mindent tudsz. Nem vonhatom vissza, a mit mondtam. Légy bátor és ne szólj többé e dologról egy szót sem... Te tudod legjobban, hogy becsületbeli kérdésekről vitatkozni nem lehet... Különben most már mennem kell. Azt jöttem kérni, hogy ebéd után kilencz órakor meglátogathassalak. Elbucsuzom tőled a viszontlátásig, ha Isten is ugy akarja... Addig lecsillapodsz és beszélgetni fogunk e hiábavaló frázisok nélkül, a melyek neked is, nekem is ugy fájnak. Hiszen ugy se vagyunk valami nagyon boldogok.

Juliette némán engedte távozni. Mit tehetett ezzel a társadalmi kényszerrel szemben, mely épp oly irgalmat nem ismerő, mint a fizikai kényszer: mint egy ház összeomlása vagy a földindulás. Raymond megsértette Henryt, és Henrynek igaza van: a párbaj kikerülhetetlen. A kényszer azonban nem terjed ki a lélek megnyugvására is, és ebben a kétszeresen sebzett női szivben a föllázadás minden hatalma reszketett a kegyetlen kín ellen, melyet e két férfi párbaja mér ő reá. Poyanne már rég elment és Juliette még mindig ugy volt, mint abban a pillanatban, mikor az ajtó bezárult: egy zsöllyeszékbe süppedve, összekulcsolt keze a térdén, feje lehorgasztott, pillantása merev. Fejében folyton képek kavarogtak: Henry és Raymond egynéhány lépésre egymástól, a segédek csoportja, a jel, a leeresztett pisztolycsövek, - kedvese emlitette ezt a fegyvert... Aztán egyikük a földön hever... Poyanne esett el, és e tiz éves jóbarát szeme, melyet ő szomorunak sem tudott látni, most felé fordul és haldokló fényében ezt a végső szemrehányást olvassa: »Te öltél meg...« Lelkének minden erejével űzte el a gyászos sejtelem lidérczét, de ekkor mindjárt a másik kép merült föl előtte. Casal sebesült meg halálosan, Casal, kinek láttára mindig remegett az örömtől és a félelemtől, és a kinek távolléte halálos bánatba döntötte. Halaványan jelent meg a nemes arcz, melynek férfias szépsége ugy csábitotta őt; a két szem pedig nem gyöngéd szemrehányással, hanem a megvetésnek ama türhetetlen kifejezésével nézett rá, melynek csak a gondolata is napok óta kinozta most. És - ki érti meg, hogy megférhetett benne az a rút kettős érzés? - Még a válság ez órájában sem tudta, nem tudhatta, kit siratna meg a kettő közül keserübb könyekkel, ha a párbaj megtörténnék és szerencsétlenül végződnék. De nem. Nem fog megtörténni! Ha ki kell mennie a küzdelem helyére, és oda kell borulnia lábuk elé, a segédek szemeláttára, megteszi még azt is. A balga teremtés! Hiszen nem tudta se az időt, se a helyet, se semmit, csak azt, hogy huszonnégy óra mulva, vagy talán előbb is befejeződik a dráma, a melyet az ő vétkes gyöngesége idézett elő. Megismerte saját tehetetlenségét, mikor Poyanne a vitát nem türő férfi határozottságával beszélt vele, s ő nem tudott felelni egy szóval sem. Mit tegyen?... Nagy Isten, mit tegyen?... A segédekhez forduljon? Ők volnának hivatottak megakadályozni a kegyetlen küzdelmet. De kik a segédek? Juliette tudta Candale és lord Herbert nevét. Csakhogy mikor találkozhatik velük és mit mondhatna nekik? Minek nevében kérné amaz ember barátait, a kit ő megcsalt? Mert ezek előtt, a kik alkalmasint tudják a dolgot felüktől, ő kaczér, becstelen és hitszegő, ki, mig kedvese messze járt, udvaroltatott magának valakivel, a kinek készült kitenni a szürét, mihelyt a szerető visszatért. Hogyan magyarázhassa meg nekik teljes jóhiszemüségét, akaratlan megalkuvásait és főkép őszinte és mégis kétszinü szivének ezt az undok anomáliáját. Hogyan tegye érthetővé, hogy a közös veszélyben szive mind a kettőért egyformán dobog? És a lidércznyomás ismét kezdődött. Látott egy keresztüllőtt mellet, egy sebes homlokot, látta a vért, és e vérrel, legyen bár az Henryé vagy a másiké, egész élete kimondhatatlan kínná vált, oly éles kínná, hogy rögtön meg akart halni, csakhogy ezt ne lássa soha, soha!

Az óra ütött. Juliette gépiesen emelte föl fejét e hangra, mely a szoba nagy csendjében szokatlanul ünnepies volt. Ránézett az órára, melynek sétálója perczről perczre, pillanatról pillanatra mérte az időt, a mely még hátra van megakadályozni, hogy e párbaj szörnyü álma ne váljék borzasztó és helyrehozhatatlan valósággá. A mutató a négyesen volt. Tehát Poyanne már több mint egy órája távozott, ő pedig csak itt ült tétlenül, holott Gabrielle várja őt, támogatni készen a kibékités munkájában. E gondolat eszébe juttatta, hogy már mennyi időt vesztegetett el, és fölugrott. Végigvonta kezét a szemén és borzasztó gyöngeségét egyszerre a kétségbeesett perczek tevékeny láza váltotta föl. Egy pillanatba telt, hogy csengetett komornájának, kimenő ruhát öltött, bérkocsit hozatott, - mert befogatni nem volt idő, - és a rue Tilsitt felé robogott. Égő fejében százféle szándék forgott és valamennyibe bele volt keverve a grófné; de mindent dugába döntött egy előre sejthető galiba. Candalené, nem tudva hova lenni a türelmetlenségtől, mikor barátnőjét hiába várta, végre maga indult el a rue Matignon felé. A két kocsi alkalmasint elment egymás mellett, mert a kapus váltig erősitgette, hogy urnője épp az imént távozott:

- Még alig tiz percze, hogy itt volt a grófné.

- Istenem! gondolta Tillièresné, visszaszállva a bérkocsiba, bár csak az a jó ötlete támadt volna, hogy megvár engem nálam.

Valóban ez lett volna a legokosabb elhatározás. De az ilyen válságok közepett épp a legegyszerűbb dolgok nem jutnak az ember eszébe. Candalené, a helyett, hogy azt mondta volna magában: »Juliette okvetetlen hozzám ment és mindjárt visszajön«, azt tökélte el, hogy a rue Royaleba hajtat és férjét lehivatja a kaszinóból, ha ugyan ott van, hogy megtudjon tőle valamit. Mig ebben a teljesen haszontalan dologban járt, mert Candale ily korán nem szokott a körben lenni, Juliette haza érkezett. Megtudta, hogy barátnője kereste, aztán szó nélkül távozott. Ez az uj félreértés még jobban megzavarta és rohant vissza a grófi palotába, a hol természetesen most sem találta meg Gabriellet. E folytonos jövés-menés izgatottságában egy gondolat kezdett megérni benne, és ez a gondolat végre annyira elhatalmasodott ezen a kétségbeesett lelken, hogy azzal a szilaj dühvel rohant ez egyetlen mentség felé, melyet nem tarthat vissza sem akadály, sem okoskodás. Poyanne és Casal párbajának ő az oka. Casal ellenfelének arczába vágta e sértő szót: gyáva... Ha sikerülne rávenni, hogy vonja vissza e szót, hogy kérjen bocsánatot e sértésért, az egész dolog rögtön el lenne igazitva... Ha sikerülne őt erre rávenni! De ki vegye rá?... Miért nem ő maga, Juliette? Ha most hozzá menne ezzel a nagy fájdalmával és azt kérné tőle, hogy kövessen el mindent a párbaj megakadályozására. Azt, a mit Poyannenak a becsület tilt, a másik megteheti, sőt tartozik is vele, - ha szereti, pedig szereti. Ha nem szeretné, elment volna-e e végletig? Igen, ez az egyetlen mentség, hogy nem gondolt erre már előbb? Ismét az órára pillantott és látta, hogy a rue de Tilsitt és a rue Matignon között kocsizgatva, ismét negyven perczet veszitett. Bérkocsija épp a feleuton volt házáig, mikor ezt az ijesztő dolgot észrevette. Már is kifogyott az időből, mert öt óra van. Hétkor otthon kell lennie, hogy anyjával ebédeljen, kilenczkor pedig Henry jön! Végtelen aggodalmában eszét vesztette. És mintha csak álmában cselekednék, megzörgette kis kezével a kocsi ablakát és kikiáltotta a kocsisnak amaz ember czimét, a kitől, hite szerint, e pillanatban egész sorsa függött. Mint az alvajáró szállt le a rue de Lisbonneban a palota kapuja előtt, becsöngetett, megkérdezte: otthon van-e Casal ur? és lépésének szörnyüségét csak akkor érezte, mikor belépett a kis szalonba s a hely idegensége egyszerre magához téritette. Tétovázva nézett körül a szobában, melyre jövendő élete folytán még annyiszor emlékezett vissza; nézte a fakó falszőnyegeket, a fegyverek csillogását, a képek fényét és a butorzat előkelő rendetlenségét.

- Istenem, szólt hangosan, mit tettem?...

Már késő volt, Raymond belépett a szalonba. Dolgozószobájában volt, mint alkalmasint Poyanne is ez órában, ügyeit rendezve ez igen komoly párbaj előtt, mikor inasa jelentette neki, hogy egy hölgy várja, a ki nem akarja megmondani nevét. Azonnal azt képzelte, hogy Candale indiskrécziója mindent elárult a grófné előtt és most Gabrielle jő hozzá kérni, hogy engedje kiegyenliteni a dolgot. Igy történt, hogy mikor Julietteet meglátta, annyira meghökkent, hogy egynéhány pillanatig mozdulatlanul állott az ajtóban. Tillièresné sápadtsága és most már eltitkolhatatlan remegése arra vallott, hogy mindent tud; és kitől tudja, ha nem Poyannetól? Ösztönszerüleg épp ugy gondolkozott ellenfeléről, mint ellenfele ő róla, és e két teremtés bizalmasságának ez uj bizonyitéka féltékeny dühvel töltötte őt el. Föltámadt benne a napok óta gyanutól marczangolt férfi, ki meg akarja sebezni a nőt, e gyanu tárgyát, és megtépni, összezúzni lelkét.

- Ön itt van, asszonyom? mondá az első meglepődés után, durva gunyolódással. Értem... Kedvese életét jön tőlem kérni...

- Nem, felelt Juliette megtört hangon. Ez az egynéhány szó valójának csakugyan legérzékenyebb, legvérzőbb részébe vágott; de ha már megkoczkáztatta őrült lépését, legalább meg kellett koczkáztatnia, hogy ne veszszen kárba: Nem az ő életét jövök öntől kérni, hanem a magamét. Régtől szenvedett fájdalmamat ne növelje az a tudat, hogy két oly bátor ember, mint ön és ő, az én hibám miatt koczkáztatja életét... Csakis ön teheti jóvá, a mit tett, és azért jöttem ide, hogy beszéljek önnel, s ha kell, könyörögjek önnek, hogy kiméljen meg engemet, mert én nem élném túl a szerencsétlenséget.

Szavait meg nem fontolva beszélt; legföljebb arra gondolt, hogy ne essék abba a hibába, mint mikor Poyanne előtt két aggodalmát egyformán mutatta. E pillanatban nem volt lelkében egyéb, mint ez a párbaj, és az erős akarat: meginditani Casalt. Nem gondolta meg, hogy szavai a legteljesebb bevallással érnek föl. Ha lett volna elég hidegvére, előbb tapogatódzott volna: vajjon ismeri-e Casal az ő viszonyát Poyannenal. De a szenvedélyes válságok óráit épp az karakterizálja, hogy feledünk minden óvatosságot és képtelenek vagyunk másokat analizálni. Magától és legyőzhetetlenül az a hit támad bennünk, hogy ők épp ugy gondolkoznak rólunk, mint mi magunk és lelkiismeretünk szerint beszélünk hozzájuk, nem vetvén számot a végtelen sok árnyéklattal, mely a kétséget elválasztja a bizonyosságtól. Casal még a Candalenéval folytatott beszélgetés után, sőt a Théâtre-Françaisbeli jelenet után is kétségben tétovázott. Ugy cselekedett ugyan, mintha Juliette Poyanne kedvese volna. Gondolta is, hogy az, és esztelenségnek itélte volna nem gondolni. De bizonyosan még sem tudta. Ilyen az ember, mikor szerelmes. A legcsekélyebb jelek a leggonoszabb gyanut keltik föl, a meggyőző vagy legalább előre meggyőzőknek itélt bizonyitékokkal szemben pedig mindig marad egy kis remény. Fölteszünk minden rosszat, jól esik föltennünk, és egy titkos védő hang szólal meg bennünk: »Hátha csalódsz!« Ezért mikor végre szemben állunk az elvitathatatlan valósággal, szivünket ismét oly rázkódás éri, mintha sohasem is gyanakodtunk volna. Raymond Tillièresné lázas könyörgésében nem látott egyebet, mint annak a döntő bizonyságát, hogy Poyanne kedvese. Ez emberről beszélve, azt mondta neki: »Kedvese«; és az asszony azt felelte: »Nem az ő életét jövök öntől kérni«. Tehát ezt mint bevallott, befejezett dolgot fogadta el mostani beszélgetésük kiinduló pontja gyanánt. E gondolat Casal szivét ugy égette, mint a tüzes vas, és összefont karral, rettentő pillantással lépett Juliette elé:

- E szerint ön megvallja, hogy ő az ön kedvese... Pedig hiába, nem akartam, nem birtam hinni. Az ön kedvese! Ő, az ön kedvese! Ön ugyan megcsalt engem! Ugy viseltem magamat, mint egy gyermek. Ugy-e, jókat nevetett ezen a Casalon, a ki elfogult szerelmes képpel jött önhöz, mig ön másnak a szeretője volt? És én szerettem önt, ugy a mint még sohasem szerettem. Annyira, hogy nem is mertem önnek beszélni érzelmeimről... De a mi igaz, igaz: ön kitünően érti a kaczérkodás mesterségét; de azt is tudnia kellene, hogy ezt a mesterséget nem lehet büntetlenül űzni oly férfiakkal, a kikben van egy kis mersz... Meg fogom ölni az ön kedvesét, jegyezze meg jól, meg fogom ölni; és ez oly igaz, mint a hogy ön nekem két hónapig napról-napra, óráról-órára hazudott... Hát azt értem, hogy hizelgett asszonyi hiuságának, mikor elgondolta: »Szegény fiatalember! Milyen boldogtalan. De mi baja? Hiszen én semmit sem igértem, semmit sem adtam meg neki... Belém szeretett. Tehetek én arról?...« Igenis, ön tehet róla, és mert nem bánthatom egyébben, mint e szeretőben, ki elárulta ön előtt párbajunkat, alkalmasint azért, hogy megmentse életét, - hát én ebben a szeretőben fogom önt megfenyiteni!... Tanácsolja neki, hogy jól czélozzon holnap, mert én mindent el fogok követni, hogy jól czélozzak.

Ez a kegyetlen beszéd mily borzasztó ellentéte volt annak a tiszteletnek, mely ugyane hangban mindig megvolt amaz első ebéd óta a Candale-palotában, az orosz ibolyákkal ékesitett asztalnál! És a szilaj, a győzhetetlen szerelem mily gyorsan kivonta e két teremtést az előkelő korrektség korlátai közül, hogy a férfi ily nyersen beszélt és a nő hallgatta!... - Mert hallgatta, közbeszólás nélkül, összeroskadva az annyira rettegett megvetés alatt, melyet, bár a látszat ellene szólt, nem érdemelt meg, és a mely ellen egész szerelme tiltakozott. Casal beszédének nyersesége szinte megőrjitette, sértve azt, a mi benne a legérzékenyebb, a legbetegesebben érzékeny; és igy felelt, először nevezve ez embert azon a néven, a hogy gondolatban oly rég hivta:

- Raymond, nem türhetem, hogy igy beszéljen hozzám és igy itéljen meg. Hát semmi hang sem szól mellettem szivében? Nem ad nekem annyi hitelt, hogy azt gondolja, hogy nem tud mindent?... Ön, a ki ismeri az életet, hogy nem gondolkozott igy, mikor gyanusitani kezdett engemet: »Ez a nő valami titkos végzet áldozata, de nem kaczér. Őszinte volt irántam, és most is az. Érdeklettem őt, szeretett...« Úgy van, Raymond, én szerettem önt, és még most is szeretem... Ha nem szeretném, vajjon vihetett volna-e e párbaj gondolata arra a lépésre, hogy ide jöjjek, én Juliette Tillières?... Igaz, hogy mikor megismerkedtünk, nem voltam szabad, és nem kellett volna önt fogadnom... Erősnek hittem magamat. Gyönge voltam. Nem tudtam, hol fog mindez végződni. Gyors, ellenállhatatlan, végzetes volt minden!... És tudtam én, hogy szeretnek? Mindent egyszerre tudtam meg, azt is, a mit ön iránt éreztem, és azt is, hogy mily fájdalmat okozok a legnemesebb szivnek. Ah, ön férfi létére nem érti azt meg, hogy nem törekedhetünk saját boldogságunk felé, ha mást meg kell ölnünk ezzel. Pedig ugy van, nem tehettem! Mikor azt éreztem, hogy szenved mellettem valaki, a ki nem változott meg, mikor megrázott fájdalmának visszahatása, meghajoltam és nem volt bennem más erő, mint meggyógyitani e fájdalmat!... Én nem hazudok önnek, nem is vitatkozom, de egész mélységében föltárom nyomoruságomat. Igy van ez ma is. Nézzen rám, és lássa, hogy mily szenvedésbe került megválnom öntől! Sápadtságom mutatja, mennyit szenvedtem, és megmondja azt is: van-e jogom öntől azt kivánni, hogy ne növelje mártiromságomat. Ne háritsa rám azt a szemrehányást, hogy én vagyok gyilkosuk, az öné és az övé!... Nincs nagyobb szenvedés az enyémnél! Nincs! Ez sok, ez sok! Valóban sok!...

Oly szép volt, mikor igy elbeszélte ezt a különös drámát, melynek, mint mondta, ő volt első, végzetszerü áldozata. Szépsége az a beteges, legyőzött szépség volt, mely a férfi sziv legbensőbb húrjait rezegteti meg. Mély igazság szólt az erkölcsi gyötrelem e szivtépő vallomásából, és minden szó arra vallott, hogy oka a nagy szeretet és a nagy gyöngédség... Casal önkéntelenül meghódolt e megható báj előtt. Vonta ez őszinteség mágnese. Haragja elmult és végtelen bánat fogta el annak láttára, a mit Juliette oly igazán nevezett mély nyomoruságának. Miután előbb bálványozta, aztán átkozta ez asszonyt, most végre valóban megismerte, hogy kicsoda: logikátlan és nemes, gyöngéd és gyötrődő, ideál után törekvő és gyönge, ellentétes érzelmek viharainak zsákmánya és annyira megbünhődött. Miért? Mert nem tudott se lemondani, se választani. Szégyelte nyerseségét és nem birta ugy elviselni e sebzett sziv látását, szinte érintését, hogy ne kisértse meg enyhiteni, és - Istenem, mily édes volt e változás Juliettenek e perczben! - azon a hangján kezdett szólni, mint mikor még nem gyanakodott:

- Miért nem mondta ezt nekem előbb? Miért nem vallotta meg az igazságot, mikor Candalenétől jöttem önhöz? Mindent megértettem, mindent megbocsátottam volna. Most pedig már késő... Azt akarja, hogy elintézzem ez ügyet? Az, sajnos, nem függ többé tőlem... hogy bocsánatot kérjek a kiállás előtt? Soha! Az lehetetlen!...

- Lehetetlen! kiáltott Juliette, kezét tördelve, lehetetlen. És még azt mondja, hogy szeret engem. A büszkeség beszél önből, Raymond, és nem a szive... Ha valaha jó és gyöngéd voltam ön iránt, ha ismét hisz bennem, ha igazán megbocsátott nekem, ha szeret, kérem, kényszeritem, hogy hallgasson meg és engedelmeskedjék.

És tovább beszélt, még jobban közeledve hozzá, ostromolva őt könyörgésével, nézésével és egész valójával, belé sugallva akaratát a végtelen vágyódás ama szuggesztiójával, melylyel szemben a leghatározottabb ellentállás is tágit és enged; mig végre Raymond megszólalt az olyan férfi hangján, a ki mindenről lemond, a mit csak büszkeségéből engedhet:

- Ön akarja... Ezt még megtehetem, de többet ne kivánjon tőlem... Irhatok Poyanne urnak egy levelet, sajnálkozásomat fejezve ki, hogy oly szavakra fakadtam vele, a kiváló emberrel szemben. Igérem, olyan lesz a levél, hogy beérheti vele. De ha nem elégszik meg ezzel és még ezután is fegyveres elégtételt követel, meg kell neki adnom, és meg is fogom adni.

- És mikor küldi el ezt a levelet? kérdé Juliette lihegve. Most rögtön?

- Ha kivánja, most rögtön, felelt Casal, szavamat adom önnek.

- Köszönöm, köszönöm! kiáltott az asszony. Mily jó ön, mennyire szeret engem! - Most már az ő dolga volt rábirni Poyannet, és nem kételkedett többé, hogy ha Raymond megirta levelét, sikerülni fog lecsittitani a gróf gyülölségét az esti találkozáson. Ime, most csak jelenlétével is le tudta győzni haragját, féltékenységét és kevélységét ez embernek, ki az első pillanatban oly kegyetlenül támadt rá. A nagy hála érzése és a sikeres könyörgés után való akaraternyedés közepett sirva fakadt és ereje elhagyta. Még mindig fogta a fiatal ember kezét, miután oly forró köszönetet mondott neki. Raymond érezte remegését és félni kezdett, hogy ismét rosszul lesz, mint azon az utolsó látogatáson. Fölfogta egyik karjával és Juliette nem utasitotta vissza. Ismét vállán látta nyugodni ezt a bánattól megfogyott, halvány arczot, melyen a könyek között a megelégedésnek szinte gyermekes mosolygása ragyogott, mintha ez a veszedelmes megadás, annyi küzdelem után, kimondhatatlan halálos édességgel árasztaná el ezt a szegény, megkinzott szivet. Meg merte czirógatni e megsoványodott arczot, mely nem huzódott el tőle, ajkával merte illetni e remegő ajkat, mely nem védekezett e csók ellen. - Vajjon az az ideges mámor volt-e ez a nőben, mely a félelem nagy rázkódásai után szokott következni? És a férfiban az a csodálatos, szomoru és hatalmas hevület támadt föl, melyet az a bizonyosság kelt bennünk, hogy más birta azt, a kit szeretünk? Vagy mindkettejüket a sors tragikumának, az élet nyomoruságának az a sötét érzése fogta el, mely rejtelmes, legyőzhetetlen erővel a kéj mámora felé viszen? Avagy csak a szerelem parancsoló, zsarnoki láza uralkodott rajtuk, az a láz, melyben hiába tiltja az ész, a sors, az akarat és a kevélység, ha elérkezett a döntő percz, a karok összefonódnak, az ajkak egyesülnek, és a lelkek összeelegyednek az érzékeken által! Raymond kivonszolta, kivitte őt a szalonból, hol oly fájdalmas dolgokat beszéltek; és Juliette nem védekezett ellene. És mikor később, sokkal később kiment e palotából, hova az aggodalomtól őrülten érkezett, már odaadta magát ez embernek, a kitől azt jött kérni, hogy mondjon le bosszújáról. - Casal kedvese volt!

V.

Az útvesztő utolsó kanyarulata.

A régiek hires aforizmája, hogy a szerelem után minden élő állat szomorú, nem csupán mint fiziológiai és természeti igazság való, hogy ugy mondjuk, való mint társadalmi igazság is, mert mindig oly kínos a szenvedélytől mámoros gondolkozásunk fölébredése és visszaszerzése énünknek, ki azt hitte, hogy odaadta, pedig csak oda kölcsönözte magát. És ismét meg kell magában találnia az embert, ki jár-kel, mesterséget folytat, érdekeket hajszol, szerepet játszik, kötelességeket teljesit. A szerető asszonyból, kire nézve e világon nincs más, mint kedvese, át kell változni előkelő hölgygyé, a kire száz súlyos robot nehezül: a házvezetés, a látogatások viszonzása, a megőrzendő hirnév és a mindennapos élet számtalan hitvány, apró gondja. Az még boldog, a ki hazatérve, nem kénytelen hitvesi csókot adni a férjnek, és gyermek czirógatását érezni az arczon, mely még mindig lángol a tiltott boldogság lázától! És ha csak legalább az ideál e borzasztó visszazuhanása a valóságba kiméletes fokozatossággal történnék! Dehogy történik! Leggyakrabban elég hozzá egy potom csekélység és pillanatnyi idő is. Ez esett meg Juliettetel is, a ki Casal karja közt mindent feledett, s aztán helyzetének kegyetlen igazságát egyszerre a legbrutálisabb közönségességü dolog révén tudta meg. Bérkocsiját a kapu előtt hagyta és a kocsis, megunva a várakozást, leszállott a bakról. Föl s alá sétált kocsija mellett; nehéz csizmája alatt dongott a kövezet. Mikor megismerte a házból kilépő vendégét, joviális jó képpel sietett kinyitni a kocsi ajtaját; Tillièresné a becsületes ábrázat széles mosolygását a legsértőbb gunynak vélte és az izgatottságtól csaknem elfojtott hangon hamis adreszt mondott, egy faubourg saint-honoréi illatszeres bolt czimét, mely épp eszébe jutott. Visszaemlékezett arra, hogy e bérkocsit inasa hozta. Ha ennek a csufondáros nézésü kocsisnak az a gondolata támadna, hogy nyomozza kilétét? Ha beszédbe elegyednék cselédeivel és elmondaná nekik ezt a két óráig tartó látogatást? - Milyen látogatást és kinél... Erre az egy gondolatra a szégyen bibora boritotta el arczát és egész valója megmerevedett az elszörnyedéstől, melyhez foghatót még nem ismert. Először vette észre azt az uj dolgot, azt a jóvátehetetlen dolgot, a melyet sohasem hitt volna lehetségesnek: - hogy neki uj kedvese van, neki, Tillièresnének. És mikor adta meg magát neki? A párbaj előtt, melyet ő miatta vív két ember, a ki most már egyenlő jogot formálhat ő reá. Idegeinek még mindig tartó lázas rezgése egyszerre őrült szégyenné változott át. A bérkocsi megállt a parancsolt helyen. Tillièresné kiszállt és nem mert a kocsisra tekinteni, mikor megfizetett neki; nem mert a boltba lépni, nem mert ránézni a járókelőkre sem. Azt hitte, hogy bűnös kalandja homlokára van irva, hogy meglátszik szemében, hogy elárulja minden mozdulata. Ugy ment egynéhány lépésre, mintha kémet érezne nyomában. Hátat forditott a rue Matignonnak. Észre sem vette, hogy kiért a diadalív felé vivő széles utak egyikére. Az est már elsötétitette az eget, a gázlámpák fehér lángjai kezdtek kigyulni. Órájára pillantott: már csaknem kilenczedfélre járt.

- Istenem! gondolta magában, az anyám már több mint egy órája vár! Mennyire aggódhatik miattam! És mit mondjak neki?...

Bizony, mit mondjon neki! Elszörnyedésében maga elé képzelte a félig süket öreg asszonyt, kinek éles, mélyreható pillantása ugy tud olvasni az ő szivében, a nagy szeretet szinte természetfölötti éberségével. Rémülete oly nagy volt, hogy az ájulás környékezte. Egyszerre oly végső csüggedés fogta el, hogy kénytelen volt leülni egy üres padra. A földult lelkekben ilyenkor szokott megfoganni az öngyilkosság hirtelen szándéka, melyet aztán a család sohasem tud megmagyarázni: és Juliette önkéntelenül a halálra gondolt. Csak oda kellett volna inteni a mellette haladó bérkocsit, hogy a legközelebbi hidhoz vitesse magát. Képzelete lefestette a folyó zöld vizét, a mint mélyen, csöndesen hömpölyög a napszállat homályában. És ez az energiás asszony, ki élni akart és megszokta, hogy uralkodjék magán, érezte a nagy nyugalomnak ama csábitását, mely ugyanezen a helyen, ugyanilyen szomoru napszállatkor, már nem egy nyomorult teremtést: éhes koldusasszonyt, cserben hagyott leányt, féltékeny szeretőt ejtett kisértetbe. Minden nagy szenvedés, akár testi, akár lelki, át szokott menni ezen a sötét kisértésen; minden kín fölébreszti a szivben a megsemmisülés után való vágyódást és vannak gyötrelmek, melyekben a főuri hölgy és az utczai csavargó némber egyenlő. De Julietteben e nagy erkölcsi vereség után is élt a kötelesség megszokott gondolata és rágondolt azokra, a kiknek ő reá szüksége van. Villámgyorsan képzelte maga elé, hogyan viszik haza holttestét és anyja mily kétségbeeséssel borul rá. Ez a képzet oly elevenen varázsolta elébe Nançaynét, hogy azt mondta magában: »Nem okozok neki ilyen fájdalmat«, aztán hirtelen fölkelt:

- Édes, kedves mamám! Neki nem szabad megtudnia semmit. Lesz elég erőm.

És most már oda merte inteni a mellette menő kocsit, de nem azért, hogy a Szajna partjára vitesse magát. Eltökélte, hogy bátran haza megy és még egyszer hazudni fog, legalább egyet megkimélni azok közül, a kik őt szeretik. A többiekre: Poyannera, Casalra, Gabriellere már mennyi bajt hozott! »Megint hazudni!« mondá magában. Bizony mennyit hazudott már, mióta az összebonyolódott érzelmek ez útvesztőjében tévelygett! De mi volt ez a lelkimardosás ahhoz a teherhez képest, mely most lelkiismeretére nehezült! Megfeszitette elméjét, hogy egy mesét találjon ki itt a kocsiban és ennek a fejtörésnek legalább megvolt az a haszna, hogy fölébredt ideges mámorából, melynek első foka a szerelem önfeledt őrülete volt, utolsó foka pedig a féktelen kétségbeesés. Végzetes zsákutczába került, de itt legalább valami határozott baj miatt szenvedett, a min lehet okoskodni és nem zaklatta többé az az őrület, melyben az emberi természet kijő a sodrából és elvesziti még szenvedésének méltóságát is. Egyébiránt nem törte valami nagyon a fejét. Az anyja számára kitalált történet igen egyszerü volt és illett hozzá földult arcza, bágyadt szeme és egész valójának látható összetöröttsége.

- Gyalog jöttem haza, hogy járjak egy kicsit, mondá, de oly rosszul lettem az utczán, hogy bevittek egy patikába. Nem akartam megrémiteni édes anyámat, azért nem engedtem, hogy ide jöjjenek hirül adni a dolgot.

- Rögtön hivjanak orvost, szólt Nançayné, sokkal jobban megijedve leánya aléltságán, semhogy gyanakodjék. Szegény gyermekem, arczod egész elváltozott, és te még rám gondoltál. Mily jó vagy!..

És szeretettel csókolta őt össze, nem is sejtve, hogy Juliettenek fáj ez a nagy hiszékenység.

- Már jobban vagyok, felelt a fiatal asszony és a doktor ráér eljönni holnap reggel is, ha rosszul tölteném az éjszakát... Talán jó lesz, ha lenyugszom egy kicsit.

- Eredj, eredj, édesem, mondá Nançayné. Majd én beszélek Gabriellelel, a ki már háromszor járt itt, és azt mondta, hogy kilencz felé megint eljő... Van valami mondanivalód neki?

- Nincs, kedves mamám; kérem, mondja meg neki, hogy igen betegen jöttem haza, és nem várhattam meg... Nincs erőm semmihez.

Ez a sóhajtás legalább nem hazudott. Energiájának arra a végső megfeszitésére még képes volt, hogy anyja szemébe nézzen. De hogy Gabriellet lássa, a ki Casalról beszélne és főkép hogy Poyannenal találkozzék a kitüzött órában, kilenczkor, - azt már nem birta. Holnap, ha visszanyerte erejét, majd uralkodni fog magán. De most magányosságra volt szüksége, bár tudta, hogy mily kisértetek fogják meglátogatni az álmatlan éjszakán. Mindazáltal nem tette számitás tárgyává a fájdalmat. A lelki drámák e legnagyobb válságaiban a szerelmes olyan, mint a katona ütközetkor. Nem érzi a sebeket és meg sem kisérti elháritani a csapásokat. Juliette minden áron tisztán akart belelátni önmagába. Az imént elkövetett tettét bizony nem fontolta meg előre, hogy odaadta magát Casalnak, oly teljesen, oly föltétlenül váratlan volt, hogy órákba tellett, mig maga is elhitte, mig megértette a valóságot; és mikor sötét szobájában lefeküdt, mindig csak ez az egy gondolat forgott fejében: »Raymond kedvese vagyok!« Valóban az volt! Ez a mellén beteg gyermek módjára keresztbe tett két kar ölelte Casalt. Ez az ajk, mely most mindig ezt sohajtja: »Könyörülj rajtam, Istenem!...« ez az ajk adta vissza csókjait. És e csókok még mindig égették őt, lángoló szenvedélyt keltve emlékükkel valójának legbensejében. Mely szédület döntötte e vétekbe? Mely végzetes erő vitte e ház, e szoba, e jóvátehetetlen percz felé, mikor gyöngeségében nem birt ellentállani annak, a kihez csak könyörögni jött? A délután jelenetei egymás után vonultak el lelke előtt: magányos sétája a kertben, Gabrielle jötte, a beszélgetés Poyannenal, a kocsizás, aztán hirtelen eltökélése, hogy Casalhoz megy. Bukásának rémitő gyorsasága növelte szégyenét és döbbenő kétségbeesésében fenszóval ismételgette, oly hangon, mely mintha nem is lett volna az övé:

- Megvetem magamat! Megvetem magamat!

De a megvetés, a lelkimardosás közepett vergődés s a könnyek, melyekkel önmagunkat siratjuk, mint a haldokló, csak vezeklés, de nem a hiba jóvátétele. A dolog megtörtént s vele jártak a közvetlen következmények. Holnap szembe kerül Poyannenal. Az igazi nemesség, - érezte, - azt parancsolta neki, hogy mondjon meg mindent, vallja meg eltévelyedését, elszenvedni készen megérdemlett büntetését, mely nem lehet más, mint a végső szakitás. Elképzelte e borzasztó vallomás részleteit: Henry arczán a gyötrelmet és pillantását, mikor ezeket hallja. És kimondhatatlan rémülettel vette észre, hogy bár megcsalta e nemes jóbarátot, nem halt ki szivéből a beteges érzékenység ez ember fájdalmával szemben. Arra a gondolatra, hogy e gyónás kegyetlenül megtépné Henry lelkét, meghátrált és azt mondta magában:

- Nem, nem fogom neki megvallani soha!

Vajjon ne szakithatna vele e vallomás nélkül is? Mert most már szakitani kellett. Hogy Poyanne kedvese maradjon, miután a Casalé volt, oly nagy aljasság, a meddig ő sohasem sülyedhet. Egyszerre két szeretője nem lesz soha! - Pedig most, sajnos, kettő volt egyszerre. Az elsővel szemben még nem tisztázta a helyzetet, mikor odaadta magát a másiknak. Mind a kettő jogosan mondhatta ugyanabban a perczben: »Én Tillièresné szeretője vagyok«... Hogy lelkiismerete előtt lemossa magáról a szennyet, igy szólt önmagához: »Ez a párbaj őrjitett meg. Fejemet vesztettem. Ha nincs ez a dolog, sohasem látom viszont Casalt. Soha! Soha!... De legalább megakadályoztam a párbajt...« Vajjon csakugyan megakadályozta-e? És most egyszerre uj rettegés fogta el. Mióta Casal azt az igéretet tette, mindig ugy okoskodott, mintha a levélbeli bocsánatkérést Poyanne már elfogadta volna. Csakhogy elfogadja-e? Bizonynyal elfogadja, ha - mint tervezték - kilencz órakor beszélhet vele és hathat rá. De im meghátrált e találkozás elől. Csalása már meghozta gyümölcseit. Ha most a párbaj megtörténik, ő kétszeresen felelős. Pedig meg fog történni. Mint az ily pillanatokban mindig: ez összekinzott képzelem egyszerre a legrosszabbat sejtette. Ujra föltámadt benne délutáni aggodalma, melyet még növelt az az irtóztató gondolat, hogy e párbajban két kedvese fog fegyveres kézzel szemközt állani, és hogy ő mind a kettőért remeg. Mikor az egyikre gondolt, önkéntelenül azt érezte, hogy a kéj láza égeti karjai között; a másik pedig, a kit megcsalt, szivének gyökeréhez ragaszkodott, a melyek annál fájdalmasabbak voltak, mert ő maga is ki akarta tépni. Sajnálta őt az uj sérelemért, melyet most rámért, és ez a sajnálkozás csak növelte lelkimardosását. Ah, mily gyülöletes, mily bűnös dualizmusa ez a léleknek! De hogyan lehessen ereje diadalmaskodni rajta, mikor annyi őszinte küzdelem után, hogy egységes legyen élete, épp ma tette meg azt, a mi eddig csak szivében volt. Lelkiismeretes ügyekezetének volt az a szörnyü eredménye, hogy Casal is oly jogokat formálhatott iránta, mint Poyanne. Hogyan lehessen ezt orvosolni, vagy csak meg is érteni?

- Nem igaz, ismételgette magában, az nem igaz, hogy két kedvesünk lehet, mert nincs két szerelmünk. Vagy az egyiket vagy a másikat szeretjük.

Hiába hajtogatta magában a lelkiismeret e szavát, és hiába ragaszkodott hozzá oly dühvel, mint az olyan ember, a ki érezi, hogy diadalmaskodik rajta a bűnös kisértés, melynek nem akarja magát megadni; csak szüntelenül folyt benne a két érzelem ellenkező munkája, s a két érzelem nem hogy pusztitotta, de szitotta egymást; mindehhez pedig járult a két barátját fenyegető veszély viziója. Reggel fölébredve lázas, baljóslatu látásokkal teli álmából, a remény egy sugara csillant meg benne. Este egy levelet hoztak számára, azzal a kéréssel, hogy rögtön juttassák kezéhez. Megismerte Casal irását. Reszketve szakitotta föl a boritékot. A levélben ez volt:

Kedden este.

Szavamnak álltam, bájos barátnőm, és irtam P. urnak. Ez a levél, mely oly nagy önmegtagadásomba került, bizonyithatja, mi mindent nem teszek meg az ön kedvéért. E levélke egyszersmind ki akarja fejezni nagy hálámat ön iránt, és azt kérdezi: vajjon nem sajnálja-e nagyon azt, a mit értem tett. Ha, mint remélem, a dolog kiegyenlitődik, két órakor elmegyek önhöz, hogy mindezt magam mondjam el. Ha biztosan tudnám, hogy ön ugyanaz lesz, a ki ma volt, azt kérném, hogy jöjjön el a rue Lisbonneba, meghallgatni ezeket és egyebeket is. De elismerem, hogy ez nem lenne okos dolog. Vajjon remélhetem-e, hogy ha nem is oda, de valamely biztosabb helyre eljön, hogy elmondhassam, mennyire szeretem önt.

Raymond.

(Másolat.)

Tisztelt uram,

Oly párbaj előtt, mint a holnapi, a lépés, melyet megkoczkáztatok önnél, esetleg furcsa magyarázatokra adhatna okot, ha épp ugy nem bizonyitottam volna be bátor ember voltomat, mint ön, és ha nem jegyezném meg, hogy ha épp ugy akarja, akár a tudomásulvételt is megtagadhatja e levéltől. Ha nem akarja elfogadni, vegye ugy, mintha nem irtam volna. De én mégis megnyugtatom a lelkiismeretemet. Az önhöz fogható tehetségü és karakterü férfiak sokkal ritkábbak hazánkban, és életük sokkal drágább, semhogy a legkisebb szégyent is érezném, mikor kijelentem, hogy sajnálom az indulatosságot, melyre magamat tegnap este ragadtattam. Ismétlem, tisztelt uram, hogy lelkiismeretemnek engedelmeskedem, mikor ezeket irom és hogyha ön ez elégtételt nem itéli elégségesnek, rendelkezésére vagyok, a megállapodás szerint. Bármint döntsön is, ez kiváló tiszteletem bizonysága.

Casal.

- Henry nem utasithatja vissza az ilyen bocsánatkérést, mondá magában a fiatal asszony, miután újra és újra végig olvasta ezt az egy papiroson egymás mellé irt két levelet. Ez az egymás mellé irás volt az első kissé durva, sőt talán sértő impressziója, mióta Casalt megismerte. Juliette azt szerette volna, hogy Raymond ne elegyitse össze ilyen természetes módon érzelmeinek kifejezését és vetélytársának emlékezetét. Ez csak egy árnyéklat volt, de a nők, kik megérzik az árnyéklatokat, és pedig mindig megérzik, mint a hogy ez is, még e nagy válság közepett is: fájt neki ez az összeelegyités, meg az uj légyott kérése Raymond levelének végén. A látszólag tisztelettel teljes szavakból kiérezte, hogy ennek az embernek joga van ő hozzá, mint egy szeretőhöz, a kivel még nem vagyunk bizalmasak, de a kiről tudjuk, hogy nem tagad meg semmit. De vajjon azt szerette volna-e, hogy Raymond az ő személyének ajándokát csak ugy tekintse, mint holmi kalandot? És ez a levél nem bizonyitja legalább azt, hogy Casal viszonyuk komoly voltában hisz? De ez a gondolat, a helyett, hogy az őszinteség bizonyitékának lássék, miért sértette őt teljes valójában? A Poyannehoz intézett levél másolatában nem volt-e meg annak a bizonysága, hogy ez az ember engedelmeskedik akaratának, jóllehet oly nagy önmegtagadásába kerül? Egy pillanatig föllázadt maga ellen, észrevevén, hogy nem hálás többé e lépés miatt, mely a párbajt okvetlen megakadályozza. Egyenkint ujra végig olvasta e bocsánatkérő mondatokat és igyekezett meggyőzni magát, hogy hatásuk biztos.

- Megmentettem őket! mondá magában. Bánom is én, hogy magam elvesztem.

E reménységgel azonban még mindig fájdalmas nyugtalanság párosult. Nem állhatta meg, hogy tiz óra felé, holmi ürügy alatt, ne küldjön Poyanne lakására. Biztosan akarta tudni: nem távozott-e hazulról a gróf. Mikor meghallotta, hogy Poyanne kora reggel elment, nem mondva meg: mikor fog visszatérni, reménye egyszerre lecsappant és nyugtalansága nőttön-nőtt. Hiába vigasztalgatta magát: »Bolond vagyok, hiszen ha el is intéződött az ügy, beszélni kell segédeivel.« Rettenetes szorongását sehogy sem tudta leküzdeni. Mit tegyen? Casalhoz is elküldjön? Soká gondolkozott ezen, sőt többször belefogott levél irásába is; de még sem volt bátorsága. Végre Candalenénak akart irni, mikor az ajtó föltárult és Gabrielle lépett be rajta. Juliette nem kétségeskedhetett többé, mikor meglátta hű barátnőjének földult arczát.

- Verekszenek?... kiáltá.

- Csakhogy végre láthatlak, mondá a grófné, nem felelve egyenesen e kérdésre, melyet alkalmasint csak a félelem kitörésének tartott. Tegnap délután bizonyosan rábeszélni ügyekeztél Poyannet... De rögtön sejtettem, hogy nem boldogultál, mikor meghallottam, hogy mily állapotban érkeztél haza... Igenis, verekszenek. Most már biztos vagyok benne. Tegnap este Louis asztalán láttam a pisztolytokot, a melyet lepecsételve hoztak Gastinnetől... És mikor ma reggel nyolcz órakor elment hazulról, ez a tok már nem volt ott... És mint a kapusomtól tudom, Louis a kocsisnak azt mondta, hogy hajtson Casalhoz... Egész reggel vártam visszatértét, hogy megtudhassam mi történt. Mikor azonban tizenegy óráig sem tért haza, nem birtam többé magammal és iderohantam, hogy megtudjak valamit. De mondd, mit tudsz te?

- Csak azt tudom, hogy Raymond megsértette Henryt és ebből kerekedett az egész affaire. Szent Isten, ha elgondolom, hogy egyikük talán meghal épp most, és én vagyok az oka! Menjünk, Gabrielle, gyere velem. Menjünk. Hátha még van idő?... Kapusod megmondta, hova ment Louis... Megkérdezzük vagy a Casal vagy a lord Herbert kapusát, mert valahonnan csak indulniok kellett...

- Ez képtelenség, szólt Candalené. Először is későn érkeznénk, még ha tudnók is, hova kell menni... Aztán nem türhetem, hogy ily lépéssel alázd meg magadat, mikor ugy se lenne semmi haszna... Gondold meg, lelkem, hogy a mi nevünk kötelez... Édes Julietteem, légy büszkébb és bátrabb.

- Ej, nincs most szó az én nevemről és az én büszkeségemről! kiáltotta szilajan Tillièresné. Arról van szó, hogy ők ne haljanak meg.

- Hallgass, szólt a grófné, jönnek.

Csakugyan az inas lépett be. Az az egyszerü dolog, a mit mondott, oly borzasztó jelentőségü volt e pillanatban, hogy a két asszony elszörnyedve tekintett egymásra.

- Poyanne gróf ur van itt és kérdezteti, hogy méltóságod elfogadhatja-e?

- Bocsássa be, mondá Juliette. Eredj hálószobámba, folytatta Gabriellehez fordulva... Talán szükségem lesz, hogy itt légy... most rögtön... Jaj, hogy reszketek!

Valóban alig tudott megállani a lábán. Ha a párbaj megvolt, Poyanne sértetlenül került ki belőle. De a másik? Pedig a párbaj megtörtént. Azonnal meglátta, mikor rápillantott a grófra, ki nagyon halaványan lépett be, fekete kabátban, mely arra való, hogy ne legyen jó czélpont. Juliette feléje rohant, nem törődve azzal, hogy Henry mit gondol az ilyen fogadásról:

- Nos?... szólt alig hallható hangon.

- Nos, felelt Poyanne egyszerüen, megverekedtünk... És én itt vagyok. De, folytatta halkabban, szerencsétlen kezem volt...

Az asszony, szemében az őrület lobogásával pillantott rá:

- Megsebesült?... kérdé. Meg...

Nem merte kimondani a szót. A gróf lehajtotta fejét, mintegy igent mondani a kérdésre, melyet az asszony ki sem ejtett. Juliette fölsikoltott. Ajka vonaglott és most már szilajan ejtette ki ezt a szót: »Meghalt!« Megsemmisülve roskadt le egy székre, két tenyerébe temetve arczát és oly görcsös zokogásra fakadt, mintha az ő lelke is el akarna szállani a nyögésben, mely gyönge melléből kitört. Poyanne egynéhány pillanatig csak nézte kegyetlen zokogását. Végtelen szomoruság látszott arczán. Aztán vállon érintette az asszonyt:

- Hát még mindig tagadja, hogy szereti őt? mondá a nagy lelki szorongás ama hangján, a melyet Tillièresné sohasem birt elviselni. Csakhogy ebben a pillanatban ez a nő talán még azt sem tudta, hogy ő ott van. Ne sirjon Juliette, folytatta a gróf, és bocsássa meg, hogy igy próbára tettem. De tudni akartam, mit érez ön igazán. Nem, nem halt meg. Megsebesült, de csak a karjába ment a golyó, s azóta már az orvos bizonyosan ki is vette. Élni fog... Különben bánom is én, akár él, akár hal. Ön élve is, halva is szereti őt, engemet pedig nem szeret többé... Csak ezt akartam megtudni, meg azt, hogy milyen mély az ön érzelme... Hazudtam önnek, először és utólszor életemben. Már is megszenvedtem érte. Még pedig keservesen, mert láttam, hogyan siratja őt... Keserves ez, de még sem oly keserves, mint a mult napok rettenetes kétsége!... Ne szóljon. Én nem vádolom önt... Hiszen talán maga sem tudta, mennyire szereti őt... Most már tudja, és tudom én is.

Mind a ketten elhallgattak. A kétségbeesés kitörése, mely Julietteet akkor érte, mikor azt hitte, hogy Casal meghalt, valami bódultsággá változott, és ez a bódultság nőttön-nőtt, a mint Poyanne beszélt, elmondva a párbaj eredményét és sarokba szoritva kedvesét, mintegy lenyügözve őt a kérlelhetetlen, elvitathatatlan igazsággal. Hosszú hónapok óta először tisztázódott közöttük a helyzet, és a fiatal asszony először győződött meg Casal iránt való szerelméről, melyet mindig erőnek erejével tagadni akart. E bizonyságot önmaga ellen megadta már akkor, mikor a gróf első szavaira összezuzta, elragadta a fájdalom, nem lévén többé ereje hazudni, annyira beleunt önmagába, annyira beleunt tehetetlenségébe és szivének csúf kétszinűségébe, melytől már oly régtől óta vergődött. Ott ült, lesütött szemmel, összekulcsolva kezét a térdén, mint az itéletet váró bűnös, - sokkal bűnösebb, semmint sejtette ez ember, ki ott állt, szintén nem lévén ereje, hogy szóljon. Némely kiejtett szó hatása oly helyrehozhatatlan, hogy mikor elhangzott, szeretnénk elrohanni, messze, mentől sebesebben, hátra se tekintve. De mégis csak ott maradunk, s a beszéd ilyenkor hasonló az arénában holtra sebzett bika botorkálásához, a mint a beléütött gyiklesővel sebében vánszorog, és minden mozdulata csak mélyebbre meriti a gyilkos vasat. Tillièresné szólalt meg először könyörgő hangon:

- Igaz, nagy időtől óta leküzdhetetlen lelki háborgásban vergődöm. Az is igaz, hogy önnek joga van elitélni engem, mert mindent elkövettem, hogy eltitkoljam ön előtt e küzdelmeket. De az is igaz, folytatta egyre jobban nekihevülve, hogy ön egy pillanatig sem szünt meg kedves lenni nekem; oly kedves, hogy ha csak egy perczig is láttam szenvedni, ellenállhatatlan vágyódás támadt bennem, megvigasztalni, meggyógyitani önt. Sohasem tudtam elképzelni a boldogságot az ön boldogsága nélkül. Sohasem hazudtam, mikor azt mondtam, hogy oly szükségem van az ön szeretetére, mint a levegőre! ...Nevezze ön a hogy akarja ez érzelmet, mely önhöz köt és lehetetlenné tette elfogadnom a szakitást, mikor ajánlotta nekem... De tudja meg, hogy ez érzelem őszinte volt, őszinte most is, és én számitás nélkül engedelmeskedtem neki! Legalább ezt ismerje el, Henry. Ne higyje, hogy komédiáztam önnel...

- Az egész csak az, szólt közbe Poyanne, hogy ön félt szenvedésemtől. Nos, nézzen rám... Most már mindent tudok, - és mégis élek és élni is fogok. Nem vagyok többé oly fiatal, hogy le ne tudjak mondani a boldogságról. De az ember az én koromban is éhezi és szomjuhozza az igazságot; és az az igazság, Juliette, hogy ön nem szeret engem többé, hanem mást szeret. Azért akartam döntő, megczáfolhatatlan bizonyságot szerezni, hogy jogom legyen szemrehányás, keserűség nélkül ezt mondani: Ön szabad. Használja szabadságát a hogy akarja... Minden, minden jobb, ez erkölcsi gyöngeségnél, mely oly régtől óta megakadályozza önt, hogy bátran tekintsen szivébe; minden jobb e könyörületnél, mely nekem ugy fáj, az ellentétes érzelmek között való habozásnál, a mely mire vitte önt? Arra, hogy a leghalálosabb sértéssel illessen engemet, kinek vonzódását mégis becsüli.

- A leghalálosabb sértéssel?... ismételte Tillièresné.

Mit hisz hát Poyanne Casallal való ismeretségéről? Mit mondjon neki? Reszketve nógatta:

- Magyarázza ki magát...

- Olvassa el ezt a levelet, szólt a gróf, odanyujtva neki egy papirost, melyen Juliette tévedező szeme meglátta Raymond irását és ama sorokat, melyeknek másolatát tegnap megkapta. Olvassa el és feleljen. Kész vagyok mindent meghallani, és önnek kötelessége, hogy mindent megmondjon. Ön kivánta tőle, hogy e bocsánatkérést irja nekem? Mert magától sohasem tette volna.

- Én kivántam, felelt Juliette, miután egy darabig küzdött magával. Bocsásson meg Henry, őrült voltam. Ön kegyetlenül utasitott vissza engemet, nem volt többé más reményem, mint hogy ezen a réven akadályozzam meg a párbajt.

- És nem gondolta meg, hogy ha elfogadom ezt a bocsánatkérést, ez az ember azt hiheti, hogy féltem tőle és én unszoltam önt e lépésre?

- Nem, Henry! kiáltott Juliette, higyje meg, hogy ő ilyesmire egy pillanatig sem gondolt. Ismeri az ön bátorságát; aztán elég volt csak rám tekintenie, hogy lássa kétségbeesésemet, őrületemet...

- Ej, mondá a gróf, hát önök találkoztak tegnap?

- Találkoztunk, felelt az asszony, ismét nagy benső küzdelem után.

- Itt? kérdé Poyanne és látszott rajta, mily nehezen tudta megformulázni ezt a kérdést.

- Nem itt, szólt Juliette, az olyan nő eltökéltségével, a ki megunta a sok szinlelést és most már inkább elvész, csakhogy ne legyen kénytelen tovább is csalni.

- Hát nála?...

- Nála.

Egymásra néztek. Az asszony sápadt volt, mintha halódnék. És a mártiromságnak oly kifejezését láthatta az ember arczán, hogy ismét föltámadt benne az az ösztönszerű szenvedélyes sajnálkozás, mely annyiszor bénitotta meg benne az őszinteséget. E döntő pillanatban érezte, mint az éjjel is, hogy eltévelyedésének megvezeklése csakis a teljes gyónás lehet. Ez ismét nemes érzelem volt és érezte, hogy ujra tisztelheti magát, ha megbűnhődött. De visszarettentette a nagy szenvedéstől való félelem és rimánkodva szólt:

- Ne itéljen el puszta látszat után...

- Juliette... mondá Poyanne, megfogva kezét; és oly nyers hangon folytatta, a minőn még sohasem szólalt meg: Esküdjék meg, hogy semmi olyas nem történt ez ember és ön között, a mit nem mondhatna meg nekem... Én kész vagyok föláldozni magamat boldogságának, átengedem önt neki, ha szereti őt. De az a gondolat, hogy ez előtt a párbaj előtt... Nem, az lehetetlen... Esküdjék, esküdjék meg.

- Semmi sem történt közöttünk. Esküszöm, szólt Tillièresné megtört hangon.

A gróf végigsimitotta szemét, mintha egy borzasztó látomást akarna elűzni; aztán szeliden, szomorún igy szólt:

- Látja, mivé tehet a féltékenység egy derék szivet. Bocsássa meg nekem ezt a sértő gyanut... Ez lesz az utolsó... Nekem nincs többé jogom igy szólni önhöz. És nem is volt soha, mert ön, ha olykor hazudott is nekem, oly nemes okokból tette, hogy nem lett volna szabad önt méltatlansággal illetnem... Őrült voltam egynéhány perczig. Feledje kérem... Igérem, hogy barátja leszek ezentúl is, higyje meg, semmi egyéb, csakis barátja... Most nagyon izgatott vagyok. Ha megengedi, holnap két órakor eljövök. Akkor majd beszélgethetünk, mert mind a ketten nyugodtabbak leszünk. Isten hozzá...

- Isten hozzá! szólt Juliette, alig tekintve rá. Minden nyomasztón nehezedett lelkére: elkövetett hazugsága, - a tudat, mily bűnös árulást követett el ez emberrel szemben, ki még féltékenységében is oly nemes, és vétek gyanánt hányja önmagának szemére a legjogosabb gyanut, - az érzés, hogy most már csakugyan megtörtént közöttük a döntő szakitás, - és a lelkében duló tusa küzdelmei. Hagyta, hogy Poyanne megfogja kezét, mely ez utolsó szoritásban puhának, ernyedtnek érzett. Juliette még mindig látta Henry arczán a mártiromság kifejezését, de most már oly szomoru és gyöngéd volt! Szemében látszott az a végtelen, de panasztalan bánat, mely a legnagyobb áldozatok óráján fog el bennünket, mikor mindent fölajánlottunk annak, a kit szeretünk. Istenem, mennyiszer látta őt aztán maga előtt Juliette, és mennyiszer hallotta elfojtott hangját, a mint távozás előtt még egyszer istenhozzádot mondott... Mikor egy negyed óra mulva az aggódó Candalené benyitott a szobába, barátnőjét mozdulatlanul, a kandalló párkányára könyökölve találta. Tillièresné fölkelt, hogy utána kiáltson Poyannenak, de aztán elgondolta: »Minek?« és ott maradt állva, maga sem tudva meddig, arra sem gondolva, hogy Gabrielle vár rá, csak azt az egyet érezve, hogy a sors legyőzte, összetörte, leverte.

- Valami szerencsétlenség történt? kérdé a grófné, barátnője nagy csüggedését látva.

- Nem, felelt Juliette; nincs baj. A párbaj megtörtént... Casal jelentéktelen sebet kapott... Egynéhány nap mulva bizonyosan föl fog lábbadni.

- Lásd, hogy minden jobban végződött, semmint reméltük. Miért vagy hát szomorú? Mit mondott Poyanne?

- Ne kérdezd, szólt Tillièresné szinte indulatosan; hagyj békén, te okoztad vesztemet, mert vajjon megtörtént volna-e mindez, ha nem ismertetsz meg ezzel az emberrel, ha nem ejted módját, hogy hozzád és hozzám járjon, s ha nem beszélsz nekem ugy róla, mint a hogy beszéltél?... De mikor látta, hogy a szegény grófné szeme könnybe lábbad, nyakába borult, ez őrült következetlenségével mutatva leginkább, hogy e pillanatban az érzelmek mely végletei között lebeg szomorú szive. Gabrielle hiába akarta őt csillapitani szerető babosgatással: és azt sem tudta, hogy mi az igaz oka e lélekállapotnak. Bizonyosan az Henry de Poyannenal való találkozás rázta meg ilyen csodálatos mélyen, mert még arra is csak szórakozottan felelt, mikor barátnője azt mondta neki: »Tudakozódni küldök Casalhoz, és azonnal hirt fogsz hallani róla...« És midőn a magányosságban ujra elmélyedt, lelkét már nem a Raymond képe kisértette. Csak azt látta, hogy Poyanne áll előtte és esküjét kivánja, hogy lelkiismerete tiszta. Csak azt hallotta, hogy ez ember istenhozzádot mond neki. Csak azt érezte, hogy látni kivánja őt, beszélni akar vele és meg szeretne mondani neki mindent, mert minek hazudjék még? Miért mutassa meg szörnyü kétszinűségének ez uj oldalát?... Nem. Ki van ejtve a döntő szó, minden lepel szétszakadt. Henrynek annyi habozás után végre volt bátorsága a szakitást emlegetni. Tehát aljas eltévelyedés lenne azt kivánni, hogy e vétkes bizonytalanság, e fájdalmas tétovázás ujra kezdődjék. Mit akarhat ő ettől a legemberfölöttibb lemondásig szerető férfitól? Most, hogy odaadta magát a másiknak és élete végre egységessé válhatik: a szivnek mely titka révén fordul vissza esztelenül a felé, a mi reá nézve hónapokon át csak fájdalmak folytonos lánczolata volt? E kérdések tolongtak agyában egész délután és egész éjtszaka; gondolata azonban nem nyugodott meg egyen sem és nyugtalansága nőttön-nőtt, mikor Poyanne jöttének ideje közeledett... Egy óra lett. Aztán fél kettő. Végre elmult kettő is... A gróf nem jött. Juliette azt kezdte sejteni, hogy valami gyászos dologra határozta el magát. A rue Martignacba hajtatott. Azt felelték neki, hogy Poyanne eltávozott hazulról és nem mondta meg, mikor tér vissza. Tillièresné haza sietett. Henry még mindig nem járt ott. Juliette irt neki egynéhány sort. Az inas nem hozott rá választ. Csak másnap reggel, ismét egy keserves éj után, kapott egy levelet, melynek boritékán Poyanne kezeirását ismerte meg; hirtelen fölszakitotta és - óh asszonyi sziv csodálatos ellentmondásai! - a következőket épp oly mohósággal olvasta, mint negyvennyolcz órával azelőtt Casal sorait.

Passy, délután öt órakor.

Kedves barátnőm,

Megirni azt, a mivel magamnak és önnek tartozom, ide jöttem ebbe a passyi kis lakásba, melyet ön boldogabb időnkben ugy hivott, hogy: »a mi otthonunk«... Valahányszor kiejtette ezt az egyszerü szót »otthonunk«, mindig megdobbant a szivem. E szó, fájdalom, oly szeretettel egyesitette magában mindazt, a mi annyi évtől óta egyetlen álmom, szent reménységem volt: azt a képtelen ábrándot, hogy örökké önnel éljek, nyiltan a világ előtt, nevemet odaadva, nem válva el soha, édes közelségében, mely jóvá teszi egész szomoru multamat, sok szenvedésemet, végtelen boldogságával!... És most mégis egyedül vagyok itt e rejtekben, melyet ön sohasem fog többé »otthonunknak« nevezni, és nézem e néma tárgyakat, melyeknek mindenike ugy él a szememben, mint egy eleven teremtés. Nézem a fák és tornyok együgyü képével szőttes kárpitot; az alacsony könyves-szekrényt, melynek könyveit együtt olvasgattuk itt; a régi vázákat, a melyekbe én mindig virágot raktam, ha ön jött. Nem lehet búsabb, nem lehet szeretőbb nálam az az ember, kit a halál választott el kedvesétől, és oda támaszkodik a sír rácsára; nem lehet a lelkében nagyobb szomoruság, mint most az enyémben, mikor én is egy sirhoz: multunk sirjához zarándokolok... Szeretném, ha ez kiéreznék egy kicsit e levélből, a melyet ön akkor fog olvasni, mikor én már messze leszek Páristól és messze e titkos, kedves rejtektől. Azt szeretném, ha ön nem amaz ember képét őrizné meg rólam, a ki tegnap oly idegenül szólt önhöz, de a jóbarátét, a ki ugy gondol önre, mint én ebben a perczben: kegyelettel, édesen, kimondhatatlan háladatossággal azért, a miért nekem szivéből adott e néma tanúk előtt, a kik látták egyetlen boldogságomat itt a földön. Ön oly nagygyá tette ezt a boldogságot, hogy még ma, mostani haldoklásomban sem tudok, visszagondolva a perczekre, mikor engedte, hogy szeressem, és a mikor szeretett engem, most sem tudok egyebet mondani, mint ezt a szivemből fakadó szót: köszönöm.

Én nem vagyok háládatlan ön iránt, kedves barátnőm, és most, mikor távozom, tudom, hogy engemet is szeret és sohasem hazudott, mikor azt mondta, hogy nem birna szomoruságot látni szememben. Tudom azt is, hogy igen fog busulni, mikor megtudja e levélből, hogy én nagy időre elhagytam Francziaországot. Vajjon igaztalannak fog-e engemet itélni, ha azt mondom, hogy épp irántam való vonzódása miatt nem tudom kellőképen megitélni, hogy mennyire él szivében az az érzelem, melynek kitörését tegnap láttam? Vajjon annyira elragadta önt ez az uj szerelem, hogy növekedését nem akadályozta meg az a tudat, hogy mennyire szenvedek én miatta? Most már értem tusakodásait. Az erkölcsi dráma, mely lelkében lejátszódott, most már oly világos előttem, hogy meg tudom mérni irántam való vonzódását, és azt is, hogy mennyire nem szerelem ez a vonzódás. Ön oly jóhiszemű volt, hogy ezt még saját lelkiismeretével szemben sem merte megvallani. Büszke teremtés létére nem akart megváltozni. Mert jó, nem akarta, hogy boldogtalan legyek. Mert becsületes, egy pillanatig sem türhette annak a lehetőségét, hogy megcsalja azt az embert, a kit egész élete társának hitt. Fájdalom, igaza volt önnek, Juliette; az oly szivekben, mint az öné, nem egykönnyen bénulnak meg az érzelmek. Ha nem is hallottam volna tegnapi sikoltását, ha nem is láttam volna könnyeit, mikor azt hitte, hogy párbajunk végzetes volt, mégis eleget tudtam volna, mert ismerem önt. De láttam a könnyeket, hallottam a sikojt. És azért távozom, mert éreztem, uj szerelmének láttára, hogy nem birnék szemtől szembe kerülni ezzel az érzelemmel. Hogy mint küzdött maga ellen, és mibe került, mig engedett, azt megláttam szomoruságában és örömében, irántam való kiméletében és hallgatásában; én pedig csak az az ember vagyok, a ki szereti önt teljes szivéből, minden erejéből, egész valójából, és a kit ön is szeretett, és a kitől sem nem kivánhat, sem nem szabad kivánnia emberfölötti erőt. Különben is most, mikor már mindent tudok, szabad-e magamat, fájdalmamat és szerelmemet, melyet ön nem viszonoz többé, közébe vetnem lelkiismeretének és annak, a mi talán boldogitani fogja. Van-e jogom éreztetni önnel beteges érzékenységemet, melyet hetektől, sőt talán évektől óta tűrt? Nem, Juliette, számot vetettem magammal, és végiggondolván eddigi életünket, tudom, hogy lebirhatatlan szükség az, hogy ne lássa többé egymást két teremtés, mikor az egyik megszünt szeretni, a másik pedig még mindig szeret. Ez borzasztó. Ez keserű. Keserű, mint a halál. De csakis ezen az áron válthatjuk meg önmagunk becsülését, és meg kell váltanunk, ha nem csak azért a tiszteletért is, melylyel egy mult iránt viseltetünk; és ez a tisztelet csakis úgy teljes, ha az a mult igazán, végkép, határozottan mult.

Sokszor gondolkoztam ezeken a dolgokon, - már akkor is, mikor Besançonból visszatérve, gyanitani kezdtem, hogy valaki más iránt érdeklődik; de soha annyira, mint tegnap és az éjjel, - sokszor gondoltam e szomoru dolgokra és másokra is. Elszenvedett fájdalmainkban tilos boldogságunk büntetését láttam. Sokkal jobban ismertem vallásos érzelmeit, semhogy ne sejtettem volna titkolt bánata mögött, hogy bántja lelkiismeretét a helyzet, melybe irántam való szeretete sodorta. Mert én voltam a bűnös, és nekem, ki nem vagyok szabad, nekem kellett volna örökre eltitkolnom a szerelmet, melynek örömeiben nem lett volna szabad gyönyörködnöm. És ki tudja? Ha birtam volna önt igy szeretni, a homályban és némaságban, buzgóságosan, sanyarkodva, tisztán, talán Az, a ki mindent lát, megjutalmazott volna hűségemért azzal, hogy irántam való szeretetének forrása ne kezdjen apadni. Ki tudja, hogy a lemondásból és erényből alkotott szerelmekben nem leledzik-e valami titkos kegy, hasonló a mély hit kegyéhez, mely megadja, hogy mindig tudunk imádkozni? Ha ez így van, és ha mi kettőnkre bűnhődés végzete nehezedett, azt kérem Istentől, a kiben még vétkezve is mindig biztunk, hogy itélete csakis én reám, egymagamra nehezedjék. Bár méltó lenne önhöz uj barátja, ki elvette tőlem szivét; és bár föl tudná fogni, mely nemes és szép lélek közeledett feléje annyi viszontagságon által. Olyasmit érintek most, a mi épp úgy fájhat önnek, mint nekem. De mégis hadd vallom meg, hogy tegnap óta megváltoztam. Keserűen és keményen beszéltem az emberről, a kiben - valamely különös sejtelem révén - egész boldogságom hóhérját láttam. Most már nem hihetem, hogy teljesen igazam volt és nem hihetem, hogy ön a szerelemig érdeklődhessék olyan ember iránt, a minőnek én őt gondoltam. Meg akarom és meg tartozom önnek mondani, hogy másképpen itélem meg ez embert, mióta olvastam mentegetőző levelét, a melyet az ő fajta férfi csak nagyon nehezen irhat meg. E levél meggyőzött engemet arról, hogy igazán vonzódik önhöz és pedig egész másként, mint én gondoltam. Tegnap ugyan nem emlitettem, de most, hogy ne hallgassam el az igazságot, megmondom: a párbaj szinhelyén logikusan ragaszkodott ahhoz, a mit levelében irt: a levegőbe lőtt. A mit most róla mondok, legyen kiengesztelése a szenvedélyes gyülöletnek, mely azt sugallta belém, hogy ne fogadjam el bocsánatkérését és halálát kivánjam. És adassék meg nekem a jog, kérni önt, hogy fontolja meg a dolgot, mielőtt tovább haladna mostani utján! Vizsgálja, tanulmányozza az érzelmet, mely ragadja, most, mikor immár joga van engedni saját érzelmének. Ő szabad, fiatal és nem rabja semmi multnak. Önnek áldozhatja egész életét s az ön nemes hatásának révén megváltozhatik. Ha ennek igy kell történnie, nem mondom, hogy nem fog fájni, mikor majd meghallom, hogy igy alkotta ujjá sorsát. De tudja meg, hogy én önt még most is oly önzetlen s a mult napok mártiromságában megtisztult szerelemmel szeretem, hogy a távolban lesz erőm belenyugodni e gondolatba, azzal a békével, a melyről a szent könyv szól: »Békességet adok néktek, az én békességemet, amely nem ez világról való«... az olyan lélek békéjével, a ki mindig szeret, de örökre lemondott!

És most Isten hozzá. - Isten hozzá, egem csillaga, az egyetlen ezen a sötét égen. Isten hozzá, ki éltetett, midőn minden erőmből kifogytam s a kinek azt köszönöm, hogy elmondhatom: én is voltam boldog. Ne féljen: semmi kétségbeesett lépésre nem határozta el magát a férfi, a ki most önnel teli lélekkel távozik, hogy ön boldog legyen és soha többé ne hullasson értte egy könnyet sem. Ez éjtszaka kinos tépelődéseim közepett számot vetettem azzal, a mi nekem még az életből marad és elhatároztam: hogyan fogom fölhasználni. Legutóbbi politikai kudarczom tanulsággal szolgált arra nézve, hogy legjobb e működésemről is lemondani; és ez a lemondás nem esik nehezemre. Más tér nyilik meg előttem s itt fogom fölhasználni maradék lelki erőmet. Saját fájdalmaink rettentő haszontalanok volnának, ha nem vinnének bennünket arra, hogy a feledést személytelen czélokban, eszméink önzetlen szolgálatában keressük. Ama boldog napokból, mikor fenszóval gondolkozhattam ön előtt, sokkal jobban ismeri eszméimet, semhogy egyebet kelljen mondanom, mint hogy kiköltözöm az Egyesült-Államokba és megirom azt a nagy szocziális-filozófiai munkát, melynek terve önt annyira érdeklette. A műhöz szükséges tanulmányokat csakis ott lehet megtenni és alkalmasint évek tellenek belé, mig elkészülök velük. Holnap, mikor e sorokat olvassa, kint leszek a tengeren s nem fogok egyebet látni a haboknál, melyek egyre számosabban hömpölyögnek közöttünk. Lemondólevelemet megirtam a képviselőház elnökének. Fontosabb ügyeimet már a párbaj előtt elintéztem. Nemes barátunk, a jótékony Ludovic Accragne, sziveskedett magára vállalni egynéhány olyan dolgomat, a melynek elintézésére nem értem rá. E szerető barát elsőben is az ön nevét ejtette ki, mikor meghallotta: mire határoztam el magamat. Azt mondtam neki, - kérem, ne hazudtoljon meg, - hogy mi már beszéltünk elutazásomról s ön helyesli. Ezentúl majd módomban lesz, hogy mindig csak önre gondoljak, végtelen szomorúsággal és szeretettel. Ugy-e fog nekem irni? - de most még ne. Hadd választom én meg a pillanatot, mikor elég erőm lesz lelki haldoklás nélkül önről megtudni mindent. - Fájó, sebzett szivem oly könnyen vérzik! - De a távollét meg fogja gyógyitani azt is, és nem marad meg bennem más, mint egy halhatatlan érzelem, melyet ez egyszerű szavakkal fejezhetünk ki: »Legyen boldog, még kivülem, még nélkülem is...« Isten hozzád, édes, ne feledd, hogy szeretlek... Mit mondhassak egyebet, ha csak nem az egyszerű emberek megható régi mondását, - de a lelkem legmélyéből: »Isten oltalmazzon meg, egyetlen szerelmem!«

Henry.

A végső elválások órájában mindig bekövetkezik egy különös tünemény, mely a lelki dolgokban igen hasonlatos ahhoz, mikor a szemtől távolodik el valami. Valamely városban jártunk, bebarangoltuk az utczákat, és a házakat kőrül kőre vizsgálgattuk. Hol ez, hol az a részlet nem tetszett nekünk. Bántott a harmónia ellen való minden vétség: itt egy ház stilusa ellenkezett a szomszéd épület karakterével, amott az idő foga kikezdte a falat, majd egy rosszul restaurált homlokzat bosszantotta szemünket. Aprólékos impresszióink nem készithettek elő bennünket arra, hogy mily büvöletet fog véghez vinni az általános kép, a melyet most, a hajó fedélzetén állva csodálunk, nézve a parti vagy hegyi várost és visszafordulva feléje, - mint a hogy a legenda szerint Boabdil király hátratekintett, hogy még egyszer lássa és sirassa Granadát! Most a napszállat fénye ragyog a városon. Aranyporba burkolja az égnek törő tornyú templomokat, a nagy épületek büszke csúcsait, sőt még a szegénység lakta negyedek alacsony födeleit is. A visszatekintő gyönyörűség, melyet e bámulatos összeséggel szemben érezünk, annak az érzelemnek szimboluma, melyet oly gyakran sugall belénk a halál, mikor kikisérjük a temetőbe egy barátunkat, a ki vétett ellenünk. Lelkének ideális körvonalai oly szépségben jelennek meg előttünk, hogy nem distingválunk többé. A hétköznapi lét hitványságaiból végre kibontakozott valója fölkelti bánatunkat, mely megismeri, hogy mily nagy szüksége volt ő rá a mi lelkünknek. És rá alkalmazzuk azt a nagy, jótékony emberi törvényt, hogy minden jó tulajdonságnak szükségképpen egy épp akkora hibával kell járnia. Immár csak nemes oldalait látjuk. És keserű könnyekkel siratjuk őt, ki iránt életében igaztalanságokat követtünk el. Igaztalanságainkat érezte, de könnyeinket most nem érzi. Gúnyos ellentmondás, melynek a kegyetlen moralisták kajánul örvendenek. Pedig mit bizonyit, ha nem azt, hogy egyedül élünk és halunk, csak nagy ritkán ismerve meg másnak a szivét, és csak nagy ritkán tárva föl saját szivünket. A szakitás abban közös a halállal, hogy lassú haldoklás, föllázadással elegyes megadás, kétségbeeséssel végződő reménykedés, és ilyen délibáblátás jár vele. Egy humorista bizarrul, de találón nevezte el sírontúli kristályosodásnak a nézet olyatén különös megváltozását, a minő Tillièresné lelkében történt, miután végigolvasta Poyanne e levelét. Térdére tette a papirost, melyre régi barátja mintegy odaontotta egész szivét, és könnyei szomorún, csöndesen, kiapadhatatlanul kezdtek folydogálni. Itt volt Henry maga. És az ő föltétlen egyenessége, melyet gonosz gyanú nem érintett, még a válás órájában sem, - a szerelemnek szinte vallásos buzgósága, melynek mártiri öröme telik a lemondás kínjaiban, - az eszméiben való hit, mely oly mély, hogy apostoli együgyüségben még akkor is eszébe jut nagy terve: a szocziálizmus története, mikor utolsó istenhozzádot mond imádott kedvesének. Juliette emlékezetében egyszerre fölmerültek közös regényük sokféle és változó jelenetei. Maga előtt látta Henry de Poyannet első találkozásuk napján. Már akkor is tudta, hogy ez az ember nem a mai időből való, hogy karaktere érintetlen és föltámad a nem alkuvó lelkiismeretekre halálos század kompromisszumai ellen. Mily gyöngéden udvarolt neki és ő maga mily szeretettel és mily büszkeséggel látta, hogy mellette életre tér és lassankint kigyógyul első sebéből. Igenis, büszkeséggel, mert Poyanne ekkor akart legjobban kitünni, ekkor mondotta leghatalmasabb beszédeit, e boldog első években, mikor megkötötték titkos egyességüket, a melyhez Henry hű maradt, - mig ő?... Ezek a papirosra hulló s a vonásokat eltörlő könnyek nem csupán egy örökre véget ért szép érzelem költőiségét siratták... Beléjük vegyült a lelkimardosás keserűsége is. E nemes barátnak bizony igaza volt, bár nem mondta, bár nem tudta. Elkerülhetetlen szükség volt, hogy szakitsanak. Mi lett ő belőle, a nőből, kit Henry oly tisztelettel vett körül, visszaadva szabadságát? Még ha meg is akarná akadályozni távozását, tiltakoznék ez elbucsuzás ellen, visszautasitva ezt a fölajánlott szabadságot, nem teheti, nem szabad tennie, - e vétek után, melyet most már maga sem tudta hogyan követhetett el, annyira visszahóditotta őt e végső búcsú, annyira föltámadtak egykori érzelmei, s a régi Poyanne képe, hogy a mult hetek impressziói egész elmosódtak. Mindazáltal nem soká tarthatott egész valójának ez újra ébredése a mult által, melynek gyarlandó, fájdalmas ereklyéje kezében volt. A multnak e visszatérte mégis oly hatalmas volt, hogy egész nap csak arra gondolt, a ki oly messze idegenbe távozott és a ki őt annyira szerette. E kétségbeesetten visszavágyódó alvajárásból csak este felé ébredt föl, mikor Gabrielle jött hozzá, hirt hozni a másikról, a sebesültről. És most Juliette szemére hányta magának, hogy oly megfoghatatlanul feledte ez embert, a ki szintén miatta szenved. A párbaj előtt elhatározták, hogy az igaz okokat el kell hallgatni, tehát Candale feleségének csak azt mondta, hogy Raymond jobb karját egy kis csúz bántja.

- Öt-hat nap a köze és föllábbad, mondá a grófné. De vajjon mikor meggyógyult, nem jut-e eszükbe valamelyiküknek, hogy ujra kellene kezdeni?

- Attól ne tarts, felelt Juliette, olvasd ezt a levelet.

És odanyujtotta Candalenének a könnyeitől még mindig nedves papirost, engedelmeskedvén a bizalom ama veszélyes és ellenállhatatlan szükségének, melyet egyenlőképpen érezünk a nagy örömekben és a nagy bánatokban; és engedelmeskedvén egyszersmind egy más, nagylelkü kényszernek: föltárni barátnője előtt amaz ember nemeslelküségét, a kit ez a barátnő egykoron oly helytelenül itélt meg. A levél olvastán a grófné szeme is megnedvesedett.

- Istenem, ha ismertem volna őt! mondá. Aztán visszaadta a levelet és egy pillanatnyi habozás után folytatta: De vajjon mit tud minderről Casal?

- Mindent tud, felelt Juliette. Én mondtam meg neki...

- Te? kérdé a grófné. De oly küzdelmet látott Tillièresné arczán, hogy nem merte tovább bolygatni e dolgot. »Hát Juliette és Raymond látták volna egymást azóta, hogy Casal nálam járt?« gondolta magában. »Nagy bizalmasságban beszélgethettek, hogy ilyen vallomásokra került köztük a sor.« De a grófné épp ugy nem gyanitotta a rettentő valóságot, mint Poyanne. Azt azonban mégis észrevette, hogy a fiatalember és barátnője között veszedelmesre válhatott a viszony és igy folytatta:

- És ha Casal majd most ismét közeledni akar feléd, mikor megtudta, hogy szakitottatok? Mert meg fogja tudni. Az ujságokban okvetetlen benne lesz, hogy a jobboldal vezére lemondott a képviselőségről és Amerikába utazott...

- Ha közeledni akar felém, felelt Tillièresné, majd meg fogom neki mutatni, ki vagyok...

Candalené nem kivánta e rejtelmes, homályos válasz bővebb magyarázatát, mert attól tartott, hogy megbolygatja e szenvedő sziv sebeit. Juliette e szavaiban kifejezte elhatározását, hogy nem megy tovább a bukásban. Szándéka erős volt, de maga sem tudta tisztán, hogy mit határozott el. Attól a percztől, hogy kikerült Casal karjai közül, mostanig, mikor barátnője igy beszélt hozzá, mindig meggátolta valami, hogy nyiltan, őszintén vessen számot uj helyzetével. Több ilyen akadály volt. Először viszont akarta látni anyját, majd aggódott a párbaj miatt, aztán Poyannenal beszélt és végre őrülten várta, hogy mi fog történni. Ez eseményekben ő mind nagy veszedelmeket látott; pedig ugy vonultak el fölötte, mint azok az elnyeléssel fenyegető hullámok, a melyek tovább hömpölyögve, nem tesznek kárt semmiben. Találkozott anyjával, a párbaj megtörtént, és a gróf nagy eltökélésével ugy elrendezte viszonyukat, hogy nem kellett többé tartania semmitől. Megoldattak a legmegoldhatatlanabb problémák, kivéve a legutolsót, a legrettentőbbet. Egyedül és szabadon állott egy uj kérdéssel szemben, melynek nagyságát Gabrielle mondása egész teljességében éreztette vele: mit fog gondolni róla Raymond? Mit akar ez az ember, kiben most szivének egész jövendője egyesül?... Mit gondol? Mit akar? Mikor a grófné távozott, az iróasztalhoz ment, melyre annyiszor támaszkodott, első kedvesének irván, és előkereste a levelet, a melyet második kedvesétől kapott a párbaj reggelén. Véghetetlen szomoruan olvasta ujra végig, mert most nagyon keserves összehasonlitást kellett tennie. Mily nagy különbség volt a ballépése után érkezett e sorok és a bucsuzó levél között! Egész helyzete feltárult előtte, mikor elolvasta Raymond e néhány sorát, mely annyira emlékeztette a történtekre »bájos barátnőm« megszólitásával és végén a nyilt czélzással, hogy ismét légyottokat rendezzenek. Mindezt ugy érezte, mintha Casal akár sértő tegeződéssel illette volna őt, csókokat küldve neki. Raymond kedvese volt, éppen olyan, mint Corcieuxné, Hacquevillené vagy Ethorelné. Egyszerre eszébe jutottak e nevek, melyeket Candalené véletlenül ejtett ki előtte, a kocsijával történt ama kis baleset után. Casal épp oly hangon és épp oly érzelmekkel irt neki, mint ezeknek és a többieknek. És ugyan miért is itélte volna meg őt amazoknál kedvezőbben? Mert azok szeretkező asszonyok, ő meg nem az? Honnan tudja azt Casal, hogy ő is nem az? Hiszen ő előtte volt már egy kedvese. S ez Raymond előtt nem titok. Nincs hát joga azt hinni, hogy nem ez volt egyetlen szeretője, főképp látva, hogy miként és mily körülmények között adta meg magát neki! Ez emlékezés égő szégyennel ontotta el egész valóját. Mily ellentét e két itélet, mily különböző a kép, melyet e két ember róla alkotott! Itt nyers kivánság, ott imádással határos tisztelet. És Poyannet még bántotta, hogy nem becsüli eléggé vetélytársát! Istenem, ha tudna a viszonyról, melyet Casal kezdeni akar vele! Rettenetes élességgel látta maga előtt e viszony részleteit és ugy érezte előre minden keservét, mint a tengeri betegségre hajlandó utas, a kinek már émelyeg a gyomra, mihelyt a hajóra száll és megüti orrát a kátrány szaga. Elképzelte, hogyan fog ismét végig osonni Párison, dobogó szivvel állva meg egy ajtó előtt, aztán lefátyolozottan, remegő tagokkal térve haza, mint midőn Poyannenak hozta meg ezt a titkos, gyötrelmes áldozatot. Mikor Henry grófot szerette, legalább megvolt az a vigasztalása, hogy e szerelmükkel járó szomoru dolgok épp ugy fájnak kedvesének, mint neki magának. Poyanne tisztelete nem csökkent iránta; csak sajnálta őt. Hányszor kért térden állva bocsánatot a vétkekért, a melyeket ő miatta elkövetett. De Casal? Voltaképp mit tud ő erről az emberről? Csak azt, hogy csupa gyöngédség és alázatosság volt, mig szabadnak és tisztának hitte őt. De hogyan megváltozott, mikor kitört benne a féltékenység fékevesztett dühe! Mily nyersen beszélt vele eleinte, mikor hozzá ment. Miféle ember hát ez? És egyszerre eszébe jutott mindaz, a mit Poyanne egykor Casal rovására mondott, Pauline de Corcieux szenvedése és a czinizmusnak amaz egész legendája, mely e viveur nevét körülvette. Egyszerre a félelem borzongása futotta végig, de nem csupán azért, mert félt e titokzatos természettől. Most már tudta, inkább is sejtette, hogy hiába tiltakozik lelkiismerete, hiába akarja önmagát tisztelni és hiába támad föl benne ez a hirtelen bizalmatlanság: mégis ez emberé lesz, ha viszontlátja és Raymond tehet vele a mit akar. E férfi birta őt, azzal a teljes birással, melynek nincs bocsánata. Ime, egész lelke háborog, ha csak a Casal karjai között tapasztalt érzelmek hevére gondolt. A mély gyönyörüség mindensége akkor először nyilatkozott meg előtte. Előre remegett a szerelmi mámor ama rabszolgaságától, melyet az asszonyok nem akarnak megvallani, de azért mégis mindnyájan éreznek és kivánnak. Ha még egyszer odaadja magát, akaratának vége. Nem szerezheti többé vissza az önmagán való hatalmat. És ha Casal majd itt lesz, hogyan állhasson majd neki ellent? Hiszen most is, mikor csak a távolból gondol rá, már oly ernyedt, oly gyönge, oly habozó, midőn jóvá kellene tenni e hibáját. Ezt a hibát, ha nem is igazolja, de legalább megmagyarázza eltévelyedése: de ha ismét bűnbe esik, ez végső bukása, halála neki, ki hozzáférhetetlen tudott lenni helyzetében, melyre a világ kárhoztatta. Valamikor becsületességének érzetével mentegette magát. De jaj, mi lett ebből a becsületből, mióta Casalnál járt. És mi lesz belőle, ha ama látogatás csak kezdete egy uj viszonynak, mely annál megalázóbb, mert Raymond - csak az imént, és mégis oly rég! - feleségévé akarta őt tenni. Ime, Casal is arról ábrándozott, a miről Poyanne, bár ez az álom ellenkezett karakterével és eszméivel. Casal is vele akart élni, nyiltan, nevét adva neki. Akkor még tisztelte őt. Mit tegyen, hogy a látszat és váratlan bukása ellenére is bebizonyithassa Casalnak, hogy érdemes, ha nem is az ilyen tiszteletre, de legalább arra, hogy ne bánjanak ugy vele, mint egy ledér asszonynyal, a mi ő sohasem volt és sohasem is lesz!

Ama napokban, mikor Casalt sebe szoba rabjává tette, Tillièresné elméjében a kinos reflexiók hatása alatt megérni kezdett egy szándék, mely megegyezett valójának ellentmondó elemeivel; mert egyrészt kielégitette szükségét, hogy méltó maradjon Poyanne tiszteletére, másrészt pedig teljesiteni igérkezett égő vágyát, hogy megmentse, a mi még megmenthető: hogy hű maradhasson a becsülethez és a szeretett fiatalembertől ismét a régi tiszteletben, sőt talán még nagyobban részesüljön. Ez a terv megegyezett végtelen bágyadtságával, melylyel nagy lelki rázkódásai végződtek... Nem fogja többé viszontlátni Raymondt. Örökre távozik Párisból, mielőtt Casal találkozhatnék vele; visszatér gyermeksége és ifjusága fészkébe, a kedves Nançayba, a hol már első nagy szerencsétlensége után 1870-ben is megismerte a magányosság vigasztaló varázsát. Ugy lesz; el fog menni. És Casal emlékében az az asszony marad, a ki, mert nem lehet többé a felesége, nem akar csupán szeretője lenni. Raymond bizonyosan tudja, hogy Poyanne Amerikába utazott. Nem illetheti őt hát azzal a gyanuval, hogy visszapártolt a grófhoz, miután neki adta magát. El kell ismernie, hogy nem keresett puszta, közönséges kalandot vele. De vajjon belenyugszik-e majd távozásába Casal? Nem fogja-e kizaklatni magányából? Nos, hát még távolabb vonul meg. Miután már benne volt a szakitásban és Poyanne elköltözése oly nemes példát adott neki, érezte, hogy ereje a veszélylyel együtt nő és maga előtt látta azt, a mi a sziv és sors viharaitól elsodrott szerelmesek álma és a végső menedék Raymond ellenében, - a klastrom ajtaját. Még a nőket legjobban megvető ember sem kételkedhetik abban az asszonyban, a ki a rideg czellában, a feszület árnyékában végzi életét. Nem nagy áldozat lesz neki fölvenni a fátyolt, oly félhalott. Közte és a klastrom között nem volt egyéb, csak Nançayné.

- Nem, gondolta magában, még sem tehetem; anyám miatt.

Itt volt az uj akadály, melyre nem is gondolt. Szegény öreg anyját nehéz lesz megbékiteni már azzal a gondolattal is, hogy Páristól messze elvonultan éljenek azontúl. És milyen nehezen fog lemondani az agg nő arról a reményéről, hogy leánya ismét férjhez menjen! Mit mondjon anyjának, igazolni ezt a hirtelen elhatározást? Mit mondjon meg neki az igazságból, hogy meggyőzze, de még se ejtse kétségbe? Juliette annyira félt e dolog tárgyalásától, hogy reggeltől estére, estéről reggelre halasztotta és még tovább is huzódozott volna, ha a negyedik nap déltájban nem kényszeriti cselekvésre az a hir, hogy Raymond nem sokára mellette lesz. A boulognei erdőben sétált soká, a néptelen fasorokon végig, a hol először eltökélte, hogy nem fogadja többé Casalt. Haza érve, egy remek virágos kosarat talált, melyet távollétében egy közszolga hozott. A rózsával és orchideával telt kosárra egy levélke volt tűzve; és már a boritékon látható vonások is égették Juliette szemét. A különös betüvetés arra vallott, hogy az iró keze nehezen forgatja a tollat; de az asszony mégis azonnal tudta, ki küldi e czeruzával névjegyre irott sorokat:

»Első dolgom, hogy ismét irni tudok: megnyugtatni barátnőmet, és azt kérdezem: hány órakor tisztelkedhetem nála holnap, mikor először megyek ki a szobából.

R. C.«

Olvasván e levelet, mely bizonyosan nagy megerőltetésébe került a sebesültnek, érezte a rózsák kéjes lehelletét. Ez illat mint csókdosás illette őt. És e papirosról, melyet az ifju keze érintett, a birás akarata hatott feléje. Egyszerre, mintha boszorkányság ellen küzdene, apróra tépte a levelet és darabjait szélnek eresztette a kertre nyiló ablakon. Kivitte a perronra a veszedelmes virágokat, aztán visszatért szobájába, térdre borult és imádkozott. Vajjon mi történt e vívódó lélekben életének e nagy óráján? Mint minden kornak ösztöne sugallta: csakugyan megvan az Ismeretlen Lélek, a sorsok intézője felé emelkedő fájdalmas sziv imádságában az erő, mely megépiti a gyöngülő akaratot? E perczben fogadta meg Juliette saját lelkiismeretének az önmagával kötött szerződés révén azt, a mit alig egy év mulva teljesitett. Mikor fölkelt, láng égett arczán s egy láng világitotta meg homlokát. Egyenest anyja szobája felé tartott. Az öreg asszony megdöbbent, mikor ily megváltozottnak látta vonásait:

- Mit akarsz nekem mondani? Olyan egzaltált vagy. Régtől óta látta, hogy leánya szomoru, és ez a gyors elváltozás megfélemlitette.

- Kedves mamám, azt kérem: egyezzék bele egy elhatározásomba, bár tudom, esztelennek fogja itélni, szólt Juliette. Ma este Nançayba utazom.

- No ez igazán képtelenség. Elfeledted, mit mondott a doktor?...

- Van is most az én egészségemről szó, felelt Tillièresné; aztán komolyan, szinte tragikusan folytatta: Az a kérdés: becsületes asszony legyen-e leánya, ki pirulás nélkül csókolhatja meg, vagy egy boldogtalan...

- Boldogtalan?... ismételte Nançayné megdöbbenve; aztán leültette Julietteet lábához a zsámolyra és végtelen szeretettel czirógatta meg haját. Vallj meg mindent öreg édes anyádnak, kedves gyermekem. Tudom, hogy megint valami balga gondolat támadt szegény fejedben. Nagyon értesz ahhoz: hogyan duld föl holmi képzelődésekkel életedet, mely oly nyugodt lehetne...

- Nem, édes anyám, ez nem képzelődés. És egyre komorabb hangon beszélt: szeretek valakit, a kinek nem lehetek a felesége, s a ki udvarol nekem. Érzem, tudom, hogy ha itt maradok és még találkozom vele, elvesztem, végem, és nem birok többé elmenekülni...

- Hogyan! kiáltott az öreg asszony elszörnyedve, és látszott, hogy együgyüségében nem sejti a valót. Hát nem a Poyanne távozása bánt igy? Észrevettem, hogy buslakodsz. Azt hittem, miatta bánkódol, és hogy ő is azért megy el, mert szeret és nem lehettek egymáséi...

- Ne faggasson, édes mamám, mondá Juliette összekulcsolva kezét, nem mondhatok egyebet... De ha szeret, tudhatja, hogy igy csak végső kétségbeesésemben beszélhetek, és igérje meg, hogy nem akadályoz meg szándékomban...

- Szent Isten! kiáltott Nançayné. Csak nem azért hagysz el, hogy klastromba menj?

- Nem. De örökre távozni akarok Párisból... Azt akarom, hogy hagyjuk itt ezt a lakást, a hova többet nem teszem a lábamat, mint a hogy e városba sem jövök vissza többé soha... Bocsásson meg, édes anyám, ha ráhagyom az apró dolgok elintézését, a melyek nekem nagyon nehezemre esnének... Azt szeretném, ha minden holmimat utánam küldenék a kastélyba, a hol majd megvárom kedves mamát.

- Fiam, nem gondoltad meg ezt a dolgot, szólt az öreg asszony. Egy hónap vagy év mulva halálosan beléunsz Nançayba és a magányosságba... Mostani gyötrő bánatod elmulik... És hidd meg, hogy nem birod majd ott elviselni az életet, ha nem lesz közeledben más, mint én, vén csont...

- Egyetlen menedékem az, ha ott lehetek, édes anyámmal; mondá Juliette, forrón csókolva a fonyadt, fehér kezet, mely szomoru arczát simogatta. Oh, ne vitatkozzék velem. Szeret engem, azt akarja, hogy jó és becsületes legyek, hát segitsen megmenekülnöm...

- Velem akarsz élni? Mindig?... szólt bánatosan Nançayné. És mi lesz majd belőled, ha egyedül maradsz e világon és én nem leszek többé? Mert én előbb halok meg, mint te, és akkor...

- Ha édes anyám nem lesz többé velem, mondá Juliette oly pillantással, minőt az öreg még sohasem látott szemében, Isten lesz velem.

*

Vagy tizenegy hónappal a párbaj és e dolgok után, Raymond Casal, lord Herbert Bohun yachtján utazott. Ceylon szigetéről jöttek, elefántvadászatról, miután a perzsa öböl mentén oroszlánokat öldöstek. Malta szigetén kikötöttek a posta végett és Raymond levelei között nyilván volt egy, a mely nagyon hatott rá, mert egész nap oly szomoru volt, hogy barátja hiába akarta fölviditani. Jóllehet a két barát nem bizott egymásra titkokat, lord Herbert sejtette, hogy bánat nehezedik szivére az ő kedves Casaljának, a ki nem volt többé a régi jókedvü czimbora. E tizenegy hónapban csaknem folyton együtt éltek és ugy töltötték az időt, mint a Royal Yacht Squadron vörös keresztes fehér lobogója alatt hajózó két jó pajtáshoz illik. Augusztusban résztvettek a norvégiai lazaczhalászatokban, aztán fölhaladtak egész az Északi-Fokig. Aztán levitorláztak Angolországba, s ott töltötték októbert és novembert. Ez idő alatt Raymond őrülten játszott a newmarketi lófuttatásokon, Herbert pedig az alkohol démonának áldozott. De a tengeren, a Dalilán, - igy hivták a hajót, - egész más ember lett ebből az angolból. Nem ivott egy csepp pálinkát sem, és az okleveles kapitány éleslátásával ügyelt az egész hajószolgálatra, igy bizonyitván be, hogy mégis él benne a felelősség érzéke, melyet a brit emberből nem ölhet ki semmi. Nyilván a józanság e kúrái óvták meg attól, hogy a szörnyű méreg végképp elbutitsa. Értelme ilyenkor fölébredt és mindenki meglepetve találta meg benne az előkelő oxfordit, a ki volt, mielőtt a szeszben keresett menedéket, minden és maga ellen. Ha komornak látta egyetlen barátját, kit rendithetetlen angol hűségével szeretett, oly kedvesen elmés, s a mi még hihetlenebb: oly mélyen érző volt, hogy a Phillips törzsvendégei bizony nem ismertek volna rá. Igy a deczemberben kezdett nagy uton, Perzsiától Indiáig végtelen gyöngédséggel vigasztalta szomoru alter ego-ját. És mikor tovább indultak Maltáról, az ebéden és este ugy meghatotta barátját gyöngéd szorgosságával, hogy Casal végre elmondta neki a különös drámát, melyet átélt, de nem nevezte meg Tillièresnét, és azon kezdte a beszédet, hogy a legkimagyarázhatatlanabb asszonyi problémáról akar szólani. Az éj szinte természetfölötti szép volt. A csillagok a dél egének mesés fényével ragyogtak. A Dalila érezhetetlen mozgással hasitotta a nyugodt, higgadt, szelid tengert, melynek feketesége csaknem kék volt, mint a hogy fölöttük az ég kéksége csaknem feketén sötétlett. A Vöröstenger nyomasztó hősége után oly édes, üde fuvalom, a megnyugovás végtelen bűbáját lehelte ez éjszakába. Lord Herbert fűzfából font zsöllyeszékébe süppedve, némán hallgatta barátja beszédét, és kimért időközökben egy-egy kis füstfelleget bocsátott kurtaszárú fapipájából. Raymond, az emlékezés varázslatának hatalmában, inkább a maga számára, semmint hallgatag barátja kedvéért elevenitette föl kalandja jeleneteit: hogyan találkozott Juliettetel egy közös ismerősüknél, - hogyan történtek az első látogatások, és mint ragadta őt meg az ifjú nő bája, - hogyan tiltották őt ki a házból, hogyan kérte meg Tillièresné kezét; - aztán mikor elkövetkezett a féltékenység és a jelenet Poyannenal, - a nő hozzájötte és az őrület, melylyel odaadta magát neki, - aztán semmi... Mikor sebe meggyógyult, Juliettehez ment, s akkor hallotta, hogy elutazott. Irt neki. Nem kapott választ. Megtudta, hogy Nançayba vonult vissza. Oda utazott. És nemcsak hogy nem fogadták, de még csak meglátnia sem sikerült. Mondták neki, hogy Tillièresné nagy ritkán megy ki a házból és csupán a fallal körülvett parkban sétál. Átmászott e falon, mint egy regényhős. Másnap a nő távozott a kastélyból; senki sem tudta: hová; nyilván értesült ottlétéről. Látva, mily makacsul menekszik előle, azt hitte, hogy kötelessége abbahagyni az üldözést, mely becsületes emberhez nem méltó; és ekkor kérte meg Bohunt, hogy menjenek együtt Bergenbe.

- Hogy egy asszony miatt szenvedek, mondá végezetül, az nem valami rendkivüli dolog. De mégis érteni szeretném ez ócska történet nyitját; s épp most kevésbbé értem, mint valaha, mióta ma reggel olvastam Candale levelét, melyről már szóltam neked... Nos, hadd hallom, mi a te impressziód e nőről azok után, a miket beszéltem?

- Bizonyos vagy abban, hogy nem találkozott többé első kedvesével?

- Bizonyos vagyok benne. Az az ember nem tért vissza Amerikából.

- Ugy hát nem miatta hagyott el téged. És most szabad egy kissé brutális kérdést tennem? Nagyon szenvedélyes volt?

- Az.

- És nagyon naiv is?... Te értesz engemet...

- Az volt...

- És az a Poyanne, az első szerető, vajjon sokat élt fiatalságában?

- Dehogy! Valóságos apostol az; különben tehetséges és ékesen szóló; de ez csak untathatta a nőt! Nos, mit gondolsz?...

- Azt gondolom, szólt lord Herbert, miután egynéhány perczig hallgatott, hogy ez az asszony mindig jóhiszeműleg viselkedett veled szemben. És szeretett téged, nagy hévvel szeretett, de azért azt nem birta elérni, hogy végképp ne szeresse többé azt a másikat... A gróf kétség nélkül elméjének, eszméinek és még egyéb oly dolgoknak volt kedvese, a minőket a te hatásod nem birt megsemmisiteni; te pedig az a szerető voltál, a ki az ő bensejét nem elégithetted ki... Neki olyan valakire volt szüksége, a ki magában egyesit téged és azt a másikat; a kiben a gróf érzelmei közül is, meg a tieid közül is él egynéhány,... szóval olyan Casal, a kiben a Poyanne szive dobog... E képtelenségeknek nem tudom más magyarázatát. És most térjünk át a ma reggel érkezett levélre. Mi van abban?

- Hogy anyja meghalt, ő pedig apácza lesz. Most tölti a növendék-évet a Dames de la Retraite klastromában. De ezeket az eszményeket lehetetlenség összeegyeztetni: sok évig egy szerető, aztán egy másik két órára és aztán örökre a klastrom.

- Vajjon ott marad-e? mondá az angol. Ha ott marad, ez is csak olyan öngyilkosság, mint a többi. A klastrom a romantikus nők alkoholja. Szentimentálisabb, mint a whisky, régibb találmány is, és előbbkelő; de a czélja csak ugyanaz: feledni mindent és önmagunkat!... Különben mit panaszkodol? folytatta az olyan keserüségével, kinek szivében titkos gyűlölség lappang megvetett, de még mindig sajnált régi szeretője iránt. Az olyan asszony, a ki azt a gondolatot hagyja maga után benned, hogy egész életében bocsánatot fog kérni Istentől, a mért téged szeretett, ez páratlan a mi gyönyörü századunkban, a komédiásnék és czédák századában...

- De vajjon csakugyan szeretett-e engem? szólt Casal. Ha legalább ezt tudnám bizonyosan!

- Persze hogy szeretett...

- És a másikat?

- Azt is szerette, punktum...

- Nem, szólt Raymond, az lehetetlen; az emberben nem fér meg két szerelem...

- Már miért ne férne meg? mondá lord Herbert vállat vonva; és ismét rágyujtott, miután kitakaritotta és megtömte pipáját, el se hallgatva a közben, a mit az egész uton nem cselekedett meg. Mikor Sevillában jártam, volt egy kocsisom, a ki mindig közmondásokban beszélt; főleg egy közmondást hajtott mindig; ajánlom, szivleld meg, mert benne van a te történeted, és talán valamennyi történet nyitja: Cada persona es un mundo... Minden ember egy világ.

És a két jóbarát ismét elmerült az álmodozás csendjében, mig a csillagok tovább ragyogtak, szikrázva, fényesen; a nyugodt, kék, homályos tenger pedig zsongott és a Dalila röpült e tengeren, ez ég alatt, - mely kevésbbé végtelen és kevésbbé fönséges, mint a viharok és megbékülések, a szenvedélyek és áldozatok, az ellentmondások és gyötrelmek közepett az, a mit örök lehetetlenség teljesen megismerni: - az asszonyi sziv.

Hyères, 1889 deczember. - Páris, 1890 julius.

- Vége. -

TARTALOM

Kezdőoldal

A MEK Egyesület támogatása

ELSŐ KÖTET.

I. Egy kis baleset.

II. Az ismeretlen.

III. A másik.

IV. Egy viveur érzelgései.

V. Az első ballépés.

VI. A lassú lejtő.

MÁSODIK KÖTET.

I. A mi a szerelemből maradt.

II. Dualizmus.

III. Casal féltékeny.

IV. A párbaj előtt.

V. Az útvesztő utolsó kanyarulata.