DR KÚNOS IGNÁC

BOSZPORUSZI
TÜNDÉRVILÁG

SZTAMBULI TÖRÖK NÉPMESÉK

BUDAPEST
AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI R.-T. KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest: Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5572-27-2 (online)
MEK-16618

TARTALOM
Előszó.
I. A teremtés mondája.
II. A tündérek fürdője.
III. Őzike királyfi.
IV. A májacska.
V. A varjútündér.
VI. A negyven sehzáde.
VII. A szélördög.
VIII. Az egyszeri favágó.
IX. A haltündér.
X. A félelem.
XI. A szótlan szultán-kisasszony.
XII. Varázs-turbán, varázs-korbács, varázs-szőnyeg.
XIII. A vén szipirtyó.
XIV. A favágó meg a három lánya.
XV. Türelemkő, türelemkés.
XVI. Rózsa-szépe.
XVII. A két testvér.
XVIII. A peri-tündér palotája.
XIX. A hamupipőke legény.
XX. A varázstükör.
XXI. A jövendőmondó.
XXII. Bahtijár bej.
XXIII. Áhmed aga ördöge.
XXIV. A szultánlány és a dev.
XXV. A nevető és a síró alma.
XXVI. Mese, mese, meskete...

ELŐSZÓ.
Valamikor réges-régen, ifjú szívvel, ifjú fejjel, Napkeleten jártam-keltem, félhold nőttét-fogytát lestem; hegyen-völgyön, tengeren túl, hetedhét országon is túl, hold és csillag hazájában, tulipánok országában.
Mesék világába hipp-hopp odaértem, nóták zengő fáját andalogva lestem. Ezeregy nappalnak láttam tündérvárát, ezeregy éjjelnek bűbájos csodáját; rózsák rikítását, fülemülék füttyét, világszép szultán-lány merengő nézését.
Sztambul tündérkertje megnyílott előttem, tétova lépéssel be is merészkedtem. Figyeltem a bülbül búbánatos szavát, álltam a gül-rózsák színes káprázatát; lestem lengő szárnyak tovasuhanását, szellem-szörnyetegek viaskodó harcát.
Azúr-kékes levegőben tündér-perik imbolyognak, kidőlt-bedőlt barlangokban dzsin-szellemek ólálkodnak; kinccsel tetés termeikben, talizmános hegyeikben, dev-ördögök őrizgetik huri-lánykák hív szerelmét.
Mesék országútja hej megnépesedik, tündérek országa szivárványszínt játszik.
Vágtat a sehzáde táltos arany szőrén, rémes dev-asszonyok kunyhójába térvén; hármas út határán ott a pihenője, elvarázsolt lelkek dali megmentője. Ördög anyja lesi jöttét leventéknek, vérre áhítozván negyven dev-legények; fegyverrel, furfanggal, váltig viaskodnak, ártók fajzatjai vesztökbe rohannak.
Szellem száll ki kút mélyéből, föld öléből, tó vizéből, s amit szíved-szád megkíván, ott a varázsasztalkáján. Fellegekig nyúlik feje, mináre a lába keze, felső ajka fel az égig, a másika le a földig. Of-ot ha szólsz megjelenik, másik of-ra meg eltűnik.
Hét rétege van a földnek, hét rétege a mennyégnek, s hol lesülyed legmélyébe, hol felszáll a leghegyébe, padisának vándor fia, három fia legifjabbja. S - húnyd be szemed, nyisd ki szemed - itt eltűnik, ott megéled.
Sárkány őrzi sah leányát, hét leánya legifjabbját; lángot lövell lehellete, hét fejének hét a lelke. Rossz szellem a szolgálója, boszorkány a szószólója; hegy megremeg, föld meghasad, amint toppan egy tapodtat.
Török mesekertnek krónikása lettem, szálló szavainak feljegyzője lettem.
Sztambul napos nappalain, ragyogó nap sugarain, Boszporusznak két partjánál, Jedi-Kule hét tornyánál, mesevirág nyiladozott, mesemadár csattogatott. Sztambul holdas éjjelein, esthomályos sejtelmein, Aranyszarv hűs fodrainál, mangál (tűzhely) izzó parazsánál, müezzinnek szól a szava: Lá-iláhi-ill-Allah.
Boszporuszi tündérvölgyben, csengő nóták ligetjében, szól a szőlő, cseng az alma, barack mintha mosolyogna. Boszporusznak dalos kertje, dalos kertnek peri-berke; ha kivirul a rózsája, fülemüle száll le rája. Boszporusz két partja mellett, mesék fája mesét termett; tündérmesét andalítót, szívet-lelket vidámítót.
Meseország páros bokra, fülemüle és a rózsa; fülemüle neve bülbül, rózsa neve tündérszép gül. Kéz a kézben nótázgatnak, tündérmesét mondogatnak; figyeljetek a hangjára, gül és bülbül szép szavára:
- Hol volt, hol nem, tengeren túl, Csinimácsin országán túl; hold és csillag hazájában, tulipánok országában.
Budapest, 1923 január hava.

Neményi Imrének
ajánlom e munkámat
                                      Kúnos Ignác

I.
A teremtés mondája.
A világot Isten teremtette meg, a hetedik égen lakó nagy Allah. Mert hét rétege van az égnek és hét rétegzete a földnek. Az egek útjain laknak a jó szellemek, vagyis a peri-tündérek, a föld sötétjében pedig a rossz szellemek: a dev-ördögök.
És harcban áll az ég világossága a föld sötétségével, a peri-tündér a dev-ördöggel. A peri felrepül az egekig, a dev a föld sötétjébe száll alá. Hegyek állják útját a tündéreknek és csak a jó szellemek juthatnak el az érchegyekhez, az érchegyekről az ezüsthegyekhez és az ezüsthegyekről az aranyhegyekhez. A rossz szellemeknek a föld mélye a lakóhelyük és avatag kút a benyílójuk. Fekete juh viszi le őket a hét rétnyi mélységbe és fehér juh száll velük vissza a föld szintjére.
Szellemek avatkoznak az emberek ügyes-bajos dolgaiba. És a földi országok fejedelme a padisa, felesége a szultán-asszony, fia a sehzáde, leánya a szultán-kisasszony, hol a perikkel vannak segedelmet kérőben, hol pedig a devekkel viaskodóban. Közbül az elvarázsoltak, emberek és állatok egyaránt. Perik országába való a táltos-ló, aki sehzádékat meg szultán-kisasszonyokat ültet a hátára és »húnyd be a szemed, nyisd ki a szemed«, nyíl módjára repül az ég és föld rétegei közt. Peri eredetű a dervis meg a hodzsa, akik álmukban jelennek meg a halandóknak, és perik ajándéka az a sok bűvös ige és talizmántárgy, mely szellemek hatalmát osztogatja és - mit kívánsz kis gazdám? - legott teljesedőbe megy minden.
De hogyan is teremtődött meg az ember?
Az első embert a földön helyezte el Allah. És midőn megjelentek Allahnak új teremtményei, jöttek a perik meg dzsinnek és a többi jóságos szellemek, segíteni akarván az embereket mindenféle bújaikban és bajaikban. De megjelenik íme a gonoszság szelleme is és kaján irígység tölti be valóját. Romlást volt hozandó a teremtő művére és kárhozatos nyálával mocskolta be az első embernek hótisztaságú testjét.
Az ördög nyála ép a köldöke táján érte az embert. De siet az emberi faj megvédelmezője, a jóságos Allah, kiszakítja azt a húsdarabot, amelyre az ördögi nyál odatapadt volt és lecsapja a földre. Így támadt az emberi testen a köldök. A földre dobott húsdarab pedig, melyen rajta ragadt az ördög nyála, a föld porában új életre támadt és majdnem egyidőben az emberrel, megteremtődött az állatok egyike, a kutya. Félig az ember testéből, felerészben pedig az ördög nyálából.
Innen van, hogy mohamedán ember nem bántja a kutyát, de nem engedi be a házába sem. Mert emberi húsból az eredete, megvédi; mert ördögi nyálból a mibenléte, megveti. Hűsége a kutyának meg a ragaszkodása, emberi vonás; vak dühe meg a vadsága, a sátán öröksége. A moszlim pedig könyörületes.

II.
A tündérek fürdője.
Volt egyszer egy padisának egy fia. Egy lala (nevelő) volt a gondozója meg az őrizője és úgy vigyázott rá, úgy szerette a fiút, hogy el nem engedte maga mellől. Álmában egy lányt látott meg egyszer a sehzáde (a padisa fia), még ébren is mindig az eszében motoszkált. Tündér volt ez az álombéli lány, a negyven tündér közül való. Egyre ez a lány járt a sehzáde eszében, se éjjele, se nappala nem volt azóta. Egy éjjel ismét megjelenik a fiú álmában és így szól a sehzádéhoz:
- Ne epekedj sehzádém, hanem indulj a keresésemre. A negyven peri fürdőjében, ott rám találhatsz.
Felébred a sehzáde és siet a látójához, hogy hol a negyven tündér fürdője?
- Minek az neked? - kérdezi a lala. - Ki szólt neked arról a fürdőről?
Elmondja a sehzáde az álmát, és az álombéli tündér esetét.
- Sose aggódj, - feleli a lala - megtalálom én neked azt a tündérlányt. Valahogy el ne meséld másnak az álmodat, mert megölnek azok a perik.
Fogja magát egy egy este a lala és elindul a tündérek fürdőjéhez. Amint benyit a kapun, ütik jobbról, ütik balról, ütik fejbe, ütik hátba, pedig sehol senki, sehol semmi a közelében. Betámolyog a szegény lala a fürdőbe és leül egy kőlapra, hogy kipihenje a sok verést. De íme, egyszerre csak ég zeng, föld reng, nagyot csillan, nagyot villan és amint szétnéz a lala nagy félelemben, az álombeli tündérre esik a pillantása. És mintha nem is látná a lalát, lehúzza a karperecét, a gyöngyeit, leteszi egy kőlapra és belép a fürdőbe, hogy megtisztálkodjék. Mialatt fürdik, veszi a lala a peri karperecét meg a gyöngyeit és eloson velük, ki a fürdőből. Amint kilép a kapun, megint ütik jobbról, verik balról és alig áll meg a lábán, amint kijut a fürdőből.
Siet a lala a palotába és mutatja a sehzádénak a karperecét meg a gyöngyöket. Oda van az ifjú a nagy boldogságtól és kéri a laláját, hogy vigye el őt is abba a fürdőbe.
- Sehzádém, - mondja a lala - te magad el nem juthatsz odáig, mert nem bírnád ki a sok bántalmat. Egy napon majd belopódzkodunk, hogy megnézhesd azt a tündérlányt. De vigyáznod kell majd, hogy észre ne vegyenek, mert ha megpillantanak, a perik közé kerülsz és se apádat, se anyádat nem látod többé soha.
- Minden úgy lesz, ahogy te akarod, - feleli a legény - csak azt a tündérlányt láthatnám meg.
Még csak egy-két nap és kisurrantak kettecskén a palotából. Addig mentek, addig mendegéltek, míg meg nem érkeztek egy nagy kertbe. Egy nagy fa mögé húzódtak és amint jobbra-balra nézgelődnek, íme negyven galamb repül el felettük. Leszállanák egy tó mellé, egyet-egyet illegetnek magukon és lányokká változnak át a galambocskák. Legott ráismert a sehzáde az álombéli tündérére.
- Lalácskám, - kiáltja a legény - ehol az én tündérem.
- Csitt, - szól rá a lala - ha megsejtenek bennünket, elrepülnek, mi meg itt rekedünk mindörökre.
A lányok ezalatt egy asztalt terítenek meg, leülnek és csemegézik a sok ételt-italt. Aztán meg mulatoznak, ugrándoznak és szép egymásutánban a vízbe mennek, lubickolnak. Előlép a lala nagy óvatosan és annak az álombéli tündérnek elcseni a ruháját. Kijönnek aztán a lányok a vízből, felöltözködnek és alighogy illegetnek egyet magukon, galambokká lesznek ismét és prrr... elrepülnek. Csak az az egy tündér nem repülhetett el, mert nem találta a ruháját és nem változhatott át galambbá.
- Ellenség van a közelemben, - sóhajtozza a tündér - most mitévő legyek?
Előlép a sehzáde a fa mellől és amint megpillantja a tündér, így szól a legényhez:
- Sehzádém, add vissza a ruhámat, add vissza az ékszereimet.
- Tündérszép lányka, - feleli a sehzáde - amióta megláttalak, oda a nyugalmam. Te mulatozol, vigadozol, én meg éjjel-nappal bánkódok és egyre csak te utánad epekedek. Ha jó szívvel vagy hozzám, visszaadom a ruháidat.
Megakad a lány tekintete a szép legényen és hajlik feléje a szívével. Szélvihar támad e pillanatban, elsötétedik a világ és amire magukhoz térnek, kopár mező van a kert helyett, kóró a virágok helyén.
- Ó jaj, - siránkozik a lányka - elszakadtam a testvéreimtől; most már én a tied, te az enyém.
Nagy az öröme a sehzádénak és első dolga, hogy a lalája után nézzen. Kiáltja a nevét, keresi kutatja, de mintha nyoma veszett volna, csak a hűlt helyét találja.
- Tündérem, - mondja a lánynak - a lalám vette volt el a ruháidat, ő vezetett el hozzád, most meg nem találom sehol.
- Hiába keresed, - mondja a tündér - ráadták a ruháimat és én helyettem ő került a perik közé. Ha elégetted volna a ruháimat, akkor nem veszítetted volna el a laládat.
Nagy a bánatja a sehzádénak és kesereg a sorsán, hogy az egyik szerencséjét megtalálta, a másikát meg elvesztette.
Megvigasztalja a tündére:
- Van nekem egy rabszolgám, aki bánkódni fog utánam és elindul a keresésemre. Annak majd elmondom a laládat és majd csak megtaláljuk a módját.
Aztán útra kelnek és indulnak hazafelé, a sehzádéék palotájába.
Üldögél egy nap a lányka és amint odanéz az ablakára, egy galambocska kopogtat rajta. Kinyílik az ablak és megszólal a galamb, a tündérlány rabszolgája:
- Szultánom, magamra hagytál, én pedig nem tudok nélküled meglenni. Szólj, van-e valami kívánságod?
- Csak azt szeretném, - mondja a leány - ha a sehzádénak meg tudnád találni a laláját.
Azt válaszolja a galamb-szolga:
- Ha észreveszik a perik, hogy ide hívom a lalát, ők is vele repülnek és végére járnak az életemnek. Okkal-móddal majd csak meglesem és úgy hívom ide, hogy észre ne vegyék a többiek.
Elrepül a galamb és megy a perik közé, hogy megkeresse a lalát. Rátalált a többi közt és mondja neki, hogy bánkódik utána a sehzáde és nincs addig nyugta, míg vissza nem tér hozzá.
Azt feleli neki a lala:
- Egy éjjel majd kilopózkodunk innen és felkeressük a sehzádét. Elbeszélgetek vele, aztán gyorsan visszatérünk, mert ha észreveszik, hogy eltávoztam, felkutatnak és irgalom nélkül megölnek.
Felkerekednek egy este és repül a két galamb, be egyenesen a sehzáde palotájának a kertjébe. Odaszállnak a tó mellé és egyet illegetnek magukon, hát emberekké váltak. Észreveszi a lány őket és így szól a sehzádéhoz:
- Behívom őket a palotába és ruháikat a mi ruháinkkal cseréltetem fel. Mialatt én behívom őket és el-elbeszélgetek velük, te vedd a ruháikat és dobd be a tűzbe. Ha nem találják meg a holmijaikat, perik többé nem lehetnek és halandóknak maradnak meg közöttünk.
Azzal lesiet a lány a kertbe és hívja a vendégeit a palotába. Ruháikat levetteti, mást adat rájuk és mialatt bevezeti őket a szobájába, siet elő a sehzáde és be a tűzbe a peri-ruházatukkal.
- Óh jaj, égünk, - kiáltja a lala meg a szolga és eszméletlenül esnek össze.
Lassanként magukhoz térnek és megértik a volt tündér szándékát. Boldogan ölelgetik egymást és két egypár esküvőjére készülődnek. A sehzáde a tündérlányt jegyzi el, a lala meg a rabnőjét. Negyvennapi negyvenéji lakodalom, holtigtartó dinom-dánom.

III.
Őzike királyfi.
Volt is, meg nem is volt, Allahnak szolgája sok volt, volt egyszer egy padisa, ennek egy fia meg egy lánya. Megvénül idővel a padisa, üt az utolsó órája és egy szép napon meghal. A fia, a sehzáde foglalja el a helyét és jócska időn át uralkodik, az összes vagyonát elemészti.
Azt mondja egy nap a húgának:
- Húgocskám, nem vigyáztunk a vagyonunkra, az egészet elköltöttük. Ha majd meghallják, hogy pénz nélkül állunk, egy az, hogy elkergetnek bennünket, de meg senkinek se fogunk majd a szeme közé nézhetni. Legjobb, ha mindennek elejét vesszük és idejekorán odébb állunk.
Azzal szedik-veszik a cókmókjukat és a két egytestvér éjnek idején ki a szerájból (palotából), mennek világgá.
Mennek mendegélnek, míg egy rengeteg nagy síkságra nem érnek. Annyit szenvednek a nagy melegtől meg szomjúságtól, hogy alig bírja a lábuk. Nem állja tovább a legény és amint megpillant egy kis összegyülemlett vizet, így szól a húgához:
- Húgom, nem én innen egy tapodtat se, míg fel nem szürcsölöm ezt a kis vizet.
- Ugyan bátya, - feleli a leányka - ki tudja, hogy miféle szennyvíz. Ha már eddig kibírtuk, haladjunk még egy keveset. Hátha tisztábbra találunk.
- Nem én egy lépést se, - bizonykodik a legény - megiszom én, ha addig élek is.
Azzal neki annak a lének, szürcsöli szürcsöli és alighogy felhabzsolja, egy őzike lett belőle.
Sír-rí a lány nagy keservében, hogy mi lesz most már ővele. Lassacskán megcsillapodik és útra kél az állatkájával. Mennek megint, mendegélnek, hegyen-völgyön, nagy síkságon, míg egy forráshoz nem érnek el. A forrás mellett egy nagy fa, ott állanak meg pihenőre. Megszólal az őzike:
- Húgocskám, mássz fel erre a fára, én meg megyek, hátha valami ennivalóra tehetek szert.
Felmászik a lány a fára, az őzike meg a dolga után lát; hegyet bejár, völgyet bejár, nyulat-mit fogdos, elhozza, a testvérkéjével együtt elfogyasztják és úgy éldegélnek nap nap után, hét hét után.
A fa mellett a forrás, abból szokták volt a padisa lovait itatni. Hozzák egy este a lovakat és amint inni akarnának, belenéznek a vízbe, meglátják a lányt a tükrében és visszahőkölnek tőle. Azt hiszik a kocsisok, hogy tán a víz nem tiszta. Kiürítik a vályut, friss vizet eresztenek bele, csak nem akarják meginni a lovak. Nem tudják, hogy mire véljék a dolgot, mennek vissza a szerájba és elmondják a padisának.
- Talán zavaros a víz - mondja a padisa.
- Kiürítettük a vályut, - felelik a kocsisok - friss vízzel töltöttük teli, mégse ittak belőle.
- No csak menjetek, - küldi őket az uruk - jól nézzetek szét, hátha van ott valami a közelben, amitől megijedhettek.
A kocsisok visszamennek a vízhez és amint körülnéznek a forrás körül, szemügyre veszik azt a nagy fát is. Ott gubbaszkodik a lány a galyak közt. Izibe mennek és hírt adnak róla a padisának. Nem restelli a fáradságot, maga a padisa jön el a forráshoz. Felnéz a fára, hát meglátja a lányt a galyak közt. Olyan szép volt a lányka, mint a teli hold, hogy aki egyszer megnézte, azt mondja, hogy hadd nézzem meg még egyszer.
- Szellem vagy-e, tündér vagy-e? - szól fel hozzá a padisa.
- Se nem szellem, se nem tündér, hanem ember szülte ember - feleli a lány.
Hiába kéri a padisa, hogy szálljon le arról a fáról, hiába rimánkodik neki; nincs annyi lelke, hogy leszállassa. Megharagszik a padisa és megparancsolja az embereinek, hogy vágják ketté azt a fát. Veszik az emberek a baltát és kezdik a nagy fát vagdosni. Vágják a fát vágják, még csak kicsi híja, hogy elkészüljenek vele. De mert rájuk esteledett és sötétedni is kezdett, abbahagyják a munkát, hogy a többijét majd másnap végzik el.
Alighogy elmentek az emberek, megjött az őzike az erdőből. Látja a megkezdett fát és kérdi a húgától, hogy mi történt vele. Elmondja neki a lányka, meg azt is, hogy nem akart a fáról leszállani.
- Jól tetted, - mondja az őzike - ezután se szállj le, akárhogy parancsolják is.
Azzal odamegy a fához, meg-megnyalogatja a vágást, és íme még vastagabb lett a fa, mintha balta se érte volna.
Másnap megint dolga után lát az őzike és alighogy elmegy, már jönnek a padisa emberei a baltákkal. Csak elképednek, hogy ép egész a fa, de még vastagabb is. Meg-megkezdik a fát vágni, vágják vágják, de csak ha a feléig jutottak el. Másnapra hagyják a többijét, úgyis rájuk esteledett már az idő.
Ismét megjött az őzike, megint megnyalogatja a fát, és még vastagabb lett tőle a törzse. Másnap, alighogy elment az őzike, ihol a padisa a favágókkal és mert a baltával nem boldogulnak, más módját keresi a dolognak.
Visszafordul, elmegy egy boszorkányhírű öregasszonyhoz, elmondja neki a forrás fáját, rajta a leánykát és hetet-havat ígér neki, ha le tudja arról a fáról csalni. Vállalja a kuruzsló asszony; elővesz egy háromlábú vasat, üstöt, meg miegymást és megy vele a forráshoz. A vasat leteszi a földre, a vasra megfordítva teszi rá az üstöt; a forrásból aztán vizet merít és az üst mellé önti, mintha nem látna a szemével.
Azt hiszi a lány, hogy csakugyan vak és lekiált hozzá a fáról:
- Néném asszony, fordítva tette kigyelmed az üstöt a vasra, a víz meg mind a földre ömlött.
- Ó, leánykám, - siránkozik az öregasszony - merre vagy, hogy nem látnak a szemeim? Szennyest hoztam magammal, jöjj ide le és Allah nevében igazítsd helyére az üstöt, hadd mosom ki a holmimat.
Az őzike intelme jutott a lányka eszébe, nem szállott le a fáról.
Másnap megint ott a boszorkány a víz mellett. Oda botorkál a fa alá, tüzet rak, lisztet vesz elő, hogy megszitálja, de liszt helyett hamut rak a szitába.
- Szegény világtalan - szánakozik a lányka a fáról és lekiáltja neki, hogy hamut tett a szitába, nem lisztet.
- Jaj leányom, - sopánkodik az öreg - vak vagyok, nem látnak a szemeim. Szállj le arról a fáról, segíts meg a bajomban.
Erősen meghagyta volt neki az őzike, hogy ne szálljon le a fáról, hát ezúttal se szállott le.
Harmadnapra megint a fa alatt a boszorkány. Ezúttal egy juhot hozott magával és amint előveszi a kést, hogy megnyúzza vele, a tömpe oldalával kezdené el vágni. Úgy elbégetett a juhocska, hogy nem nézhette a lány a szegény állat kínlódását és leszáll, hogy majd ő vágja a juhot. Ott rejtőzködött a padisa a közelben, neki a lánynak és viszi egyenesen a palotájába.
Úgy megtetszett a lány a padisának, hogy meg akart vele esküdni. Szabódik a lányka, hogy nem addig, míg a testvérkéjét, az őzikét is el nem hozzák neki, pillanatnyi nyugta sincs addig. Embereket küldenek ki az erdőbe, megfogják az őzikét és viszik a szerájba a testvérkéjéhez. El nem eresztené a lány az oldala mellől, együtt feküsznek le, együtt kelnek fel. Nagy lakzit csap a padisa, megesküszik a lánykával. Nem tágít mellőlük az őzike és esténként, ahogy felkeresi őket és két első lábával végigtapogatódzik rajtuk, megnyugszik a sorsában:
- Ez a sógor lába, ez a húgom lába - mondogatja.
Idő telik idő múlik, a mesebeli idő még gyorsabban, a szerelmeseké a leggyorsabban. Boldogul élnének mind a hárman, csak az a fekete rablány ne volna ott a palotában. Roppant rágta az irígység, hogy a padisa ezt az ágról szakadtat vette el, nem pedig őt. Lesett is az alkalomra, hogy eltehesse láb alól.
Szép egy nagy kert volt a palotában, nagy vízmedence a közepében, ott tanyázgatott a szultán-asszony. Két kezében arany csésze, lábacskáján ezüst saru, úgy ment le egy nap a medencéhez. Utána a rablány, és hirtelen hogy meg ne lássák, megragadja a szultán-asszonyt és zsupsz bele a vízbe. Egy nagy hal uszkált volt a medencében, neki a szultán-asszonynak és egy-kettőre lenyeli. A rablány meg, mintha semmi se történt volna, siet vissza a palotába, a szultán-asszony ruháját ölti magára és odaül a helyére. Csak az őzike tudott a dologról.
Jön estére a padisa és kérdi az asszonytól, - azt hitte hogy a felesége - hogy mitől barnult úgy meg az arca?
- Sokat sétáltam a kertben, a nap sütötte meg az arcom, attól lettem ilyen - feleli a rablány.
Elhitte neki a padisa és leül mellé, hogy megvigasztalja. Ímhol az őzike is, és amint kezdi őket símogatni, egyszerre csak azt mondja:
- Ez a sógor lába; hol a húgom lába?
A rablánynak se kellett egyéb. Ez az állat, előbb-utóbb még vesztére talál lenni. Tünődik magában, hogy hogyan pusztíthatná el.
Egyet gondol másnap, betegnek tetteti magát, orvosokat, hodzsákat (papokat) hívat és szép szóval lelkükre köti, hogy azt mondják a padisának, hogy nagybeteg a felesége. Egy a segítsége, ha megehetné az őzike szívét.
Megmondják az orvosok a padisának és az őzike szívét kérik tőle. Odamegy a padisa az asszonyhoz és kérdi tőle, hogy nem sajnálja-e szegény testvérkéjét?
- Ha én meghalok, - sóhajtozik az álnok - úgyse lesz jó dolga szegénykének. Jobb lesz, ha levágatjuk, én se halok meg a jóvoltából, ő se marad meg állatkának.
Kiadja a padisa a rendeletet, élesítteti a kést, téteti tűzre a nagy üst vizeket. Megneszeli a szegény őzike a nagy sürgést-forgást, lelépeget a kertbe a nagy medencéhez és háromszor kiált le a testvérkéjéhez.
- Élesítik a késeket, forralják a kazán vizet, siess én húgocskám, siess.
Háromszor jön a felelet a hal gyomrából:
- Itt vagyok a hal gyomrában, arany csésze a kezemben, ezüst saru a lábamon, kis padisa az ölemben.
Mert változóban volt az állapotja, amikor elnyelte volt a hal. Ott született meg a kis fia, a hal gyomrában táplálgatta.
Ép meg akarták fogni az őzikét, amikor a medence mellett sétált el a padisa. Meghallotta az őzikét meg a felesége szavát. Kimerítteti a vizet a medencéből, kihuzatja belőle a nagy halat, a gyomrát felvágatja, és íme, felesége a hal gyomrában, arany csésze a kezében, ezüst saru a két lábán, kicsiny fia az ölében.
Hol a feleségét ölelgeti, hol a magzatját csókolgatja; viszi őket a palotába, nyugodalmas arany ágyba.
Az őzike eközben egyet talált nyalni a hal véréből és egyszerre csak emberré változott át ismét. Felszalad a kis húgához, összeölelkeznek és el-elsírnak nagy boldogságukban.
A padisa előveszi a fekete rablányt és kérdi tőle, hogy mit szeretne jobban, negyven kardot-e avagy negyven lovat?
Azt feleli a rablány:
- Kard az ellenségem torkába szálljon, inkább a negyven lovat add, hadd mehessek sétára.
Rákötik a lányt a negyven lónak a farkára és úgy eresztik sétálóútjára. Dirib-darabokra szakadt a fekete, minden porcikája más-más helyen maradt.
A padisa meg a felesége még egyszer megülik a lakzit és őzike-királyfinak is akad a palotában párja. Negyven napig, negyven éjig csak a lakodalmazás járja. Ettek-ittak, céljukhoz jutottak; ti is egyetek-igyatok, célotokhoz jussatok.

IV.
A májacska.
Májacskára éhezett volt az egyszeri öreg asszony. Odaad a lányának egy-két garast, hogy vegyen rajta májat, mossa tisztára a tóban és úgy hozza haza.
Megy a lány a csársiba (vásárra), megveszi a májat és viszi a tóhoz, hogy megöblögeti benne. Amint javában áztatja, egyszerre csak leszáll egy gólya, kikapja a májat a lány kezéből és elrepül vele. Rimánkodik a lányka:
- Add vissza a májat gólyácska, hadd viszem haza az anyámnak, hogy anyám engem meg ne verjen.
- Ha árpát hozol helyette, visszaadom a májat - mondja a gólya.
Megyen a lány a tarlóhoz:
- Tarló, nekem árpát adj, árpát adom gólyának, gólya nekem májat ad, májat viszem anyámnak.
- Ha Allahhoz esőért imádkozol, kapsz egy kis árpát - feleli a tarló.
Imádkozik a lány Allahhoz:
- Adj esőcskét jó Allah, esőt adom tarlónak, tarló nekem árpát ad, árpát adom gólyának, gólya májam visszaadja, májat viszem anyámnak.
Jön egy ember és azt mondja, hogy füstölő nélkül semmit se ér az imádsága, menjen elébb a boltoshoz füstölőért.
Odamegy a lány a boltoshoz:
- Boltos nekem füstölőt adj, Allahnak hadd égetem meg, Allah esőt ad majd érte, esőt viszem tarlónak, a tarlótól árpát kapok, árpát adom gólyának, gólya májam visszaadja, májam viszem anyámnak.
- Adok, - mondja a boltos - ha csizmát hozol érte a csizmadiától.
Odamegy a lány a csizmadiához és azt mondja neki:
- Csizmadia adnál csizmát, csizmát adom boltosnak, boltos füstölőt ad érte, Allahnak elégetem, Allah esőt ad majd érte, esőt viszem tarlónak, a tarlótól árpát kapok, árpát adom gólyának, gólya májam visszaadja, májat viszem anyámnak.
Azt mondja a csizmadia, hogy bőrért ad neki csizmát.
Odamegy a lány a vargához és azt mondja neki:
- Varga hamar bőrt adj nekem, hadd adom a csizmásnak, a csizmás csizmát ad érte, azt meg adom boltosnak, boltos füstölőt ad érte, azt Allahnak égetem, Allah esőt ad majd érte, esőt viszem tarlónak, a tarlótól árpát kapok, árpát adom gólyának, gólya májam visszaadja, hazaviszem anyámnak.
- Ha nyersbőrt hozol az ökörtől, csizmának való bőrt kapsz érte - mondja a varga.
Odamegy a lány az ökörhöz és azt mondja neki:
- Ökör, nekem nyersbőr kéne, hadd adom a vargának, varga nekem csizmabőrt ad, adom a csizmadiának, a csizmástól csizmát kapok, azt meg adom boltosnak, boltos füstölőt ad érte, Allahnak elégetem, Allah esőt ad majd érte, esőt viszem tarlónak, a tarlótól árpát kapok, árpát adom gólyának, gólya májam visszaadja, hazaviszem anyámnak.
Azt mondja az ökör, hogy ha szalmát hoz, kaphat érte nyersbőrt.
Odamegy a lány a gazdához és így szól hozzá:
- Gazda nekem szalmát adj, hadd vigyem az ökörnek, ökör nyersbőrt ad majd érte, azt meg viszem vargának, varga nekem csizmabőrt ad, elviszem a csizmáshoz, csizmadia csizmát ad majd, azt meg viszem boltosnak, boltos füstölőt ad érte, Allahnak elégetem, Allah esőt ad majd érte, esőt viszem tarlónak, a tarlótól árpát kapok, árpát adom gólyának, gólya májam visszaadja, hazaviszem anyámnak.
Azt mondja a lánynak a gazda, hogyha csókot kap, szalmát ad érte.
Meggondolja a lány, hogy ő bizony megcsókolja, megszabadul legalább a bajától. Odamegy a gazdához és megcsókolja, a csókjáért szalmát kap, szalmát viszi az ökörnek, ökör érte nyersbőrt ad, nyersbőr megyen a vargához, vargától kap csizmabőrt, siet vele a csizmáshoz, az meg csizmát ad érte, csizmát viszen a boltosnak, boltostól füstölőt kap, a füstölőt elégeti.
- Adj esőt, óh én Allám, esőt adom tarlónak, tarló nekem árpát adjon, árpát adom gólyának, gólya visszaadja májam, viszem haza anyámnak.
Allah neki esőt ad, esőt viszi a tarlóhoz, tarló neki árpát ad, árpát adja a gólyának, gólya máját visszaadja, májat viszen anyjának. Odahaza megfőzik és megeszik.

V.
A varjútündér.
Volt is, nem is volt, volt egyszer egy ember, ennek meg egy fia. Egész nap az erdőn járt a fiú, madarakat fogott és eladta, ha volt kinek. Meghalt egy szép napon az apja és magára maradt a fiú. Nem tudta, hogy mi volt az apja mestersége és amint keresgél motoszkál a padláson, egy madárfogó tőrre bukkan.
Veszi a tőrt, kimegy vele az erdőre, és ráhelyezi egy fára. Egyszerre csak egy varjú repül a fára és fogva marad a tőrben. Utánamászik a fiú és amint meg akarja fogni, rimánkodik a madár, hogy eressze szabadon, ad ő maga helyett szebbet is, drágábbat is. Addig könyörög a varjú, míg szabadon eresztette.
Ismét felteszi a tőrt a fára, és ahogy elüldögél a fánál, megint előrepül egy madár és az is egyenesen a tőrbe. Leszedi a fiú a fáról és csak elámul a szépségén. Soha olyan szép madarat, amióta az erdőt járja.
Nézi nézdegéli, fütyölget neki, simogatja. Egyszerre csak előrepül a varjú és így szól a fiúhoz:
- Vidd ezt a madarat a padisához, megveszi az tőled.
Veszi a fiú a madarat, a kalickába teszi és viszi a palotába. Roppant megörült a padisa a csodaszép madárnak, adott is a fiúnak annyi pénzt érte, hogy azt se tudta, mit csináljon vele. Aranykalickába teszik a madarat és éjjel-nappal a madár a legfőbb öröme a padisának.
Volt a szerájnak egy lalája, aki roppantul megirígyelte a madarászfiú szerencséjét és egyre azon törte a fejét, hogy hogyan tehetné el láb alól. Odamegy egy nap a padisához és azt mondja neki:
- Be kár, hogy nem elefántcsont palotában lakhatik ez a madárka!
- Ugyan lala, - mondja a padisa - honnan vehetnék és annyi elefántcsontot elő?
- Aki a madarat hozta, - feleli a lala - az elefántcsontot is elő tudná keríteni.
Hivatja a padisa a kis madarászt és megparancsolja neki, hogy nem bánja akárhonnan is, de egy kis palotának való elefántcsontot teremtsen elő neki.
- Padisa uram, - könyörög a fiú - honnan vegyek én elefántcsontot?
- Az a te dolgod; - feleli a padisa - ha negyven napra itt nem lesz, a fejeddel fizetsz meg érte.
Megy nagy búsan a legényke és amint tépelődik az úton, íme eléje repül a varjú és kérdezi tőle, hogy min aggódik olyan nagyon. Elmondja a fiú, hogy milyen nagy bajt hozott az a kis madár a fejére.
- Sose búsulj rajta, - feleli a varjú - hanem menj a szerájba és vagy negyven szekérre való bort kérj a padisától.
Elmegy a legényke a borért és amint halad hazafelé a szekerekkel, odarepül hozzá a varjú és azt mondja neki:
- Negyven itató van az erdő szélén, odamenj a boros szekerekkel. Ahány elefántja csak van ennek a környéknek, mind odamegy vizet inni. Víz helyett borral töltsd meg az itatókat és ha összerogynak az italtól az állatok, kiütheted a fogukat és viheted a padisának.
Úgy tesz a fiú, ahogy a varjú meghagyta volt és bor helyett elefántcsonttal megrakodva, úgy állít be szekereivel a palotába. Megörül a padisa a sok elefántcsontnak, felépítteti a kis palotát, a kis madarászt pedig megajándékozza és úgy küldi haza.
Ott a csillogó madár a kis palotájában, de csak nem kezd az énekléshez.
- Ha a gazdája is itt lenne, - mondja ismét a lala - bezzeg megjönne a szava.
- Ki tudja, hogy ki miféle a gazdája és hogy merre volna meglelhető? - mondja búsan a padisa.
- Aki az elefántcsontot elhozta, megleli az a gazdáját is - feleli a lala.
Hivatják megint a madarászt és ráparancsolnak, hogy törik-szakad, de teremtse elő a madár gazdáját.
- Honnan vegyem én elő a gazdáját? - szabadkozik a legény. - Hisz az erdőben fogtam a madárkát.
- Az a te dolgod, - felelik neki - ha meg nem találod, csak a te fejed fogja megbánni.
Megyen a legényke hazafelé, és amint búvában megerednek a könnyei, ehol ismét a varjú és kérdi tőle, hogy mi baj már megint, miért sír-rí olyan keservesen?
- Hogyne sírnék - mondja a szegény fiú, és kezdi a baját elbeszélni.
- Ezért a kicsiségért ugyan kár sírni. Menj csak a szerájba és egy hajót kérj a padisától. Olyan nagy legyen az a hajó, meg olyan szép, hogy negyven lány cseléd is elférjen benne, aztán szép kertje is legyen, meg fürdője is.
Elmegy a fiú a palotába és elmondja, hogy mi minden kell neki az útra. Elkészül a hajó, úgy ahogy kívánta és éppen gondolkozik, hogy jobbra induljon-e el vele vagy balra, amikor előrepül a varjú és azt mondja neki:
- Jobbfelé indulj el a hajóddal és addig meg se állj vele, amíg egy nagy hegyhez nem értek el. A hegy tövénél lakik a negyven peri, és ha megpillantanak benneteket, mind meg akarja majd nézni a hajót. De te csak a királynéjukat engedd fel. Ő annak a kis madárnak a gazdája és miközben megmutogatod neki, indulj el a hajóval és meg se állj hazáig.
Elindul a hajó és meg se állanak, amíg el nem jutnak ahoz a nagy hegyhez. Ép a parton járkált a negyven peri és amint megpillantják a nagy hajót, mind meg szeretné nézni. Hivatja a legényt a királyné, hogy nem láttak még ilyen hajót, mutassa meg nekik belülről is. Előbb csak a királynénak akarja megmutatni, beleülteti egy csónakba és viszi a hajóhoz.
Nézi nagy kíváncsian a hajót, a sok szolgálólányt, a szép kertet, meg azután a fürdőt. Azt mondja a lányoknak:
- Ha már idáig jöttem, meg is szeretnék fürödni.
Azzal bemegy a fürdőbe és mialatt megfürdik, elindul vele a hajó. Jó messzire jártak már a tengeren, amikor elkészültek a fürdőzéssel. Siet a tündér, hogy későre ne maradjon, és ahogy körülnéz a fedélzeten, akkor látja csak, hogy útban van már a hajó. Majd hogy el nem pityeredik, hogy mi lesz vele és hogy merrefelé cipelik el. Vigasztalja a legény, hogy szerájba vezet az útjuk, jó emberek közé.
Megérkeznek nemsokára a városba és jó előre hírt adnak a padisának, hogy közeledőben a hajó. Viszik a perit a szerájba és amint elhaladnak a madár házikója előtt, hát olyan szépen kezd szólni meg énekelni, hogy aki meghallotta, mind oda volt tőle. A tündér is megvigasztalódott egy kissé. Megnyugtatta a madár, de még jobban a padisa, aki úgy belehabarodott a szép tündérlányba, hogy egy percig se maradhatott nélküle. Meg is volt a lakodalom nemsokára és hol a szépen szóló madár, hol a szépséges tündérlány, nem volt boldogabb ember a padisánál. Csak a lalát emésztette egyre a méreg.
Egyszer csak baja támad a tündérnek, összeroskad és ágynak esik. A tündéreknek is megvolt a betegségük, az orvossága meg ott volt a tündérpalotában; csak az segíthetett rajta. Megint csak a lala áll elő a tanáccsal, hogy a madarász hozza el az orvosságot.
Hajóra száll a legény és ép indulóban vannak, amint előrepül a varjú és kérdi a legénytől, hogy merre szándékozik. Mondja a fiú, hogy nagybeteg a szultán-asszony és hogy a tündérpalotába indul, mert ott az orvossága.
- No csak menj, - mondja a varjú - ott a palota a megett a hegy megett. Két oroszlán vigyáz a kapujánál, és ha hozzájuk érsz evvel a tollal, ujjal se nyúlnak majd hozzád.
Átad a legénynek egy tollat, avval indul el a tengeren. Megérkeznek a hegy elé, kiszáll a legény a hajóból és megy egyenesen a tündérpalota felé. Odaér a kapujához, hát ott a két oroszlán előtte. Előveszi a tollat, egyet legyint vele az állatokon, amire félrehúzódnak és beengedik a palotába. Látja a sok tündér a legényt, megsejtették hogy baj van, hogy beteg a királynéjuk. Előszedik az orvosságot és odaadják a legénynek, hogy siessen vele vissza. Fordul egyet a hajó és sietnek visszafelé a padisáék palotájába. Kellő időre megérkeznek és amint kezében az orvosság, belép a peri szobájába, rászáll a varjú a vállára és úgy mennek a betegágyhoz.
Már-már halódóban volt a szultán-asszony. Odanyujtják neki az orvosságot és alig nyel egyet-kettőt belőle, mintha frissen szállt volna belé az élet. Kinyitja a szemeit, ránéz a kis madarászra, aztán meg a vállán guggoló varjúra.
- Óh te rusnya, - szól a varjúhoz - nem sajnáltad ezt a szegény fiút, hogy annyit megfáradoztattad?
Elmondja aztán az urának a padisának, hogy ez a varjú az ő szolgálója volt, de mert valami rossz fát tett a tűzre, büntetésből varjúvá változtatta át.
- Megbocsátok neki, - folytatja tovább - mert látom, hogy jó szándékkal volt hozzám.
Egyet rázkódik erre a varjú és olyan egy lányka pattan a kis madarász elé, hogy a tündérkirályné se sokkal különb. Lett is belőlük olyan egy szép pár, hogy a csodájukra jártak, mikor lakodalmazni kezdtek. A rosszlelkű lalát elkergette a padisa és a madarászfiú lett helyette a lala. Úgy éltek, a padisa is meg a lalája is, akárcsak tündérországban laktak volna.

VI.
A negyven sehzáde.
Volt egyszer egy padisa, ennek a padisának meg negyven fia. Egész nap az erdőt bújták, vadásztak madarásztak és mert a legkisebbikje is megvolt már vagy tizennégy éves, meg akarja őket az apjuk házasítani.
Maga elé hivatja őket és megmondja nekik az akaratját.
- Megházasodunk, - mondja a negyven testvér - de csak akkor, ha egy apától egy anyától lesznek a nekünk való lányok.
Kerestet a padisa ilyen negyven leánytestvért; az egész országot bejárták érte, de hiába, harminckilencre még ráakadnak, negyven testvérre nem.
- Hadd vegyen egy másikat a negyvenedik - tanácsolja nekik a padisa.
Nem egyezik bele a negyven testvér és arra kérik az apjukat, hadd menjenek világgá, megtalálják ők azt a negyven lányt, ha itthon nem, hát idegen országban. Mit csináljon a padisa? Lebeszélni nem tudja őket, megadja nekik az engedelmet. Mielőtt elindulnának, így szól a fiaihoz:
- Három szavam van hozzátok, jól az eszetekbe véssétek. Ha elindultok és egy nagy forráshoz értek el, valahogy meg ne pihenjetek a közelében. A forrás után egy fogadóra találtok, abban se háljatok meg. Azontúl egy nagy nagy síkság, ott se üssetek tanyát.
Megígéri a negyven testvér és adsza kezed út apó, lóra ülnek, úgy indulnak világgá.
Mennek mendegélnek, csibukoznak feketéznek és még jóformán rájuk sem esteledett, már előttük a nagy forrás.
- Mi bizony - mondják a nagyobbak - egy tapodtat se megyünk innen tovább. Fáradtak vagyunk, az éjszaka is a nyakunkon, de meg kitől is ijednénk meg mi negyvenen.
Azzal leszállanak lovaikról, megvacsorálnak és pihenőre dőlnek. Csak a legkisebbik, a tizennégy esztendős maradt ébren.
Éjféltájt lehetett, dübörgés hallatszik a távolból. Veszi lassan a fegyverét és amint halad előre az úton, egyszerre csak egy hétfejű sárkány áll meg előtte. Nekirontanak egymásnak, háromszor támad a sárkány, nem tett kárt a legényben.
- Na, most én rajtam a sor - mondja a legényke, és olyat csap le a sárkányra, hogy hat feje egyszerre repült le róla.
- Csapj ide még egyszer - nyöszörgi a sárkány.
- Nem én, - mondja a legény - én is csak egyszer jöttem a világra.
Összeroggyan a sárkány és amint elterül a földön, gurulni kezd az egyik feje. Gurul gurul, míg meg nem áll egy kútnál.
- Aki a lelkemet elvette, vegye el a kincsemet is - hörgi a fej és bezuhan a kútba.
Egy kötelet vesz elő a kis sehzáde, az egyik végét odaköti egy sziklához, a másik végét pedig megragadja és leereszkedik rajta a kútba. Egy vasajtó van a kút fenekén. Felnyitja, belép rajta, hát olyan egy palota áll előtte, hogy az apjáé se különb. Bemegy a palotába, a palotának negyven szobájába, mindegyikében, egy-egy lány ül. Előttük hímzőasztalka, mögöttük meg a temérdek kincs.
- Ember vagy-e, szellem vagy-e? - kérdik a megszeppent lányok.
- Emberfia, ember vagyok, - feleli a legény - egy hétfejű sárkányt öltem meg az imént, annak a guruló feje után jöttem ide le.
Hogy megörült a negyven lány erre a beszédre! Ráborulnak térdre hullnak, hogy ne hagyja őket, egy apának egy anyának a negyven lányát. Az a hétfejű sárkány rabolta volt el őket, apjukat anyjukat meggyilkolta, senkijük a nagy világon.
- Mink is negyvenen vagyunk fiútestvérek, - mond a legény - ép negyven leánytestvért, azért járunk, azt keressük.
Megnyugtatja aztán őket, hogy felmegy a kútból a testvéreihez, és várják meg, míg visszajön értük. Felszáll a kötélen a kútból és lefekszik a forrás mellé, a többi testvéréhez.
Reggelre felébrednek és nevetgetik apjukat, hogy csak rájuk akart azzal a forrással ijeszteni. Nem szól a kisebbik egy szót sem. Megint útra kelnek és addig mennek mendegélnek, míg megint rájuk nem esteledett. Ép egy fogadó elé érkeztek meg.
- Innen ugyan egy lépést se tovább - mondják az idősebbek.
Hiába inti őket a legkisebbik, hogy mégis csak az apjuk szavát kellene megfogadni. Rá se hederítenek az öccsükre, esznek isznak, imádkoznak és aztán pihenőre térnek. Csak a legkisebbik maradt ébren.
Éjféltájt megint az a minapi riadalom. Veszi a kis sehzáde a fegyverét és alig lép egy-kettőt, hát megint egy hétfejű sárkányba botlik; még sokkalta nagyobba, mint a minapi. Előbb a sárkány támad rá, sehogy se bír a legénykével. Aztán a legényke megy neki és egy csapásra le a sárkány hat fejével. Még egy csapást akarna a sárkány, de nem teszi meg neki a legény. Elterül erre a sárkány és gurul egyik feje ennek is a kútba. Utána a fiú a fejnek és amint leér a kútba, hát még egy nagyobb palotába téved, még több a sok kincs meg a drágaság benne. Megjegyzi magának a kutat, aztán visszamegy a testvéreihez és úgy elalszik a nagy fáradtságtól, hogy a testvérei verik fel másnap.
Elindulnak, lóra ülnek, fel a hegynek, le a völgynek, a nap éppen leszállóban, hát előttük a nagy síkság. Evéshez látnak, iváshoz fognak és már éppen le akarnak pihenni, amikor egyszerre csak olyan üvöltözés, olyan rémületes dördülés támad, hogy a hegyek is kiszökkentek a helyükről. Bezzeg megijedt most a harminckilenc. Hát még, amint megpillantják az óriási hétfejű sárkányt! Csakúgy hányja a tüzet veszett nagy haragjában és rémesen üvölti, hogy:
- Ki ölte meg a két testvéremet? Ide a közelembe vele, hadd mérkőzzék meg énvelem is.
Látja a legifjabbik, hogy odáig vannak a testvérei a nagy félelemtől. Átadja nekik a két kút kulcsát, az egyik kinccsel tele, a másikban negyven szép lány, vigyék haza a kincset is, a lányokat is. Ő azt a sárkányt öli meg elébb, aztán utánuk indul. Lóra pattan a harminckilenc, az egyik kútból a kincset, a másikból a negyven lányt, úgy térnek vissza az apjukhoz. Mi csak maradjunk a kis sehzádénk mellett.
Neki a legény a sárkánynak, neki a sárkány a legénynek, egyik se gyűri le a másikat. Másodszor is egymásnak csapnak, harmadszorra is, egyik se enged a magáéból. Látja a sárkány, hogy hiábavaló a vesződsége és így szól hozzá:
- Ha elmész Csinimácsin országába és elhozod onnan a padisa lányát, nem oltom ki belőled az életet.
Szívesen rááll a sehzáde, úgyse bírta már a küzdelmet tovább.
Csampalak - így hítták a sárkányt - egy zabolát ad a sehzádénak és azt mondja neki:
- Egy táltosló jár ide a rétre. Ha eljön, megfogod megzabolázod és azt mondod neki, hogy Csinimácsin országába akarsz eljutni.
Veszi a legény a zabolát és várja a táltoslovat. Egy aranyszőrű paripa száll alá a levegőből, és mihelyt rajta a zabola meg a sehzáde, megszólal hogy: - Parancsolj, kis szultánom.
Csak éppen hogy behúnyta a szemét meg ismét kinyitotta, már ott is volt Csinimácsin országában. Leszáll a lováról, a zabolát elteszi és bemegy a városba. Egy öreg asszony állt egy kunyhó előtt, betér hozzá és arra kéri, hogy fogadja vendégének.
- Szívesen, - feleli az öreg asszony, hellyel kínálja meg és miközben szürcsölik a kávét, kérdez egyet-mást az öreg asszonytól.
- Egy hétfejű sárkány - beszéli az öreg asszony - épp a szultán-kisasszonyunkba talált belehabarodni. Évek óta folyik a háborúság és úgy a nyakunkon az a szörnyeteg, hogy még madár se repülhet be az országunkba.
- Hát a szultán-kisasszony? - kérdezi a legény.
- A padisa kertjében a palotája, - feleli az asszony - ki se mer belőle moccanni.
Megy a sehzáde a padisa kertjébe és kéri a kertészt, hogy fogadja meg inasának. Addig könyörög érte, míg megesik rajta a szíve és inasának fogadja fel.
- Egyéb dolgod se lesz, - mondja neki a kertész - csak a virágokat fogod öntözgetni.
Megpillantja egy nap a szultán-lány, odahívja az ablakához és kérdi tőle, hogyan tudott idáig eljutni. Elmondja neki a legény, hogy neki is padisa az apja, hogy Csampalakkal kellett megviaskodnia és hogy oda kellett neki a szultán-kisasszonyt ígérnie.
- Meg ne ijedj azért, - mondja a legény - mert nagyobb az én szerelmem, mint azé a sárkányé, és ha eljössz velem, elpusztítom én azt a szörnyeteget.
Kedve tellett a lánynak a sehzádéban, de meg a fogságából is szeretett volna szabadulni. Fogja, rábízza magát a legényre és kiszöknek egy éjszaka a palotából, egyenesen arrafelé, ahol Csampalaknak volt a tanyája. Meghányják-vetik útközben, hogy kitudja a lány annak a sárkánynak a talizmánját és ha máskép nem, ilyen, módon pusztítják el.
Nagy volt a sárkány öröme, ahogy megpillantja a szultán-kisasszonyt.
- Üdvösség a jöveteled, boldogság az érkezésed! - köszönti a sárkány, de bárhogy is kedveskedik neki, egyre búslakodik a lányka.
Napok múlnak, hetek múlnak, csak nem szűnik a lány szomorúsága.
- Mondanád meg legalább a talizmánodat, - szól egy nap a sárkányhoz - hátha jobban telnének a napjaim.
- Jaj, üdvösségem, - feleli a sárkány - olyan helyen őrzik azt, hogy a szél se juthat el odáig. A szomszéd országban van és egy nagy palotában őrzik. Nem jön az többé vissza, aki elmerészkednék érte.
A sehzádénak se kellett egyéb, csakhogy ennyit is megtudhatott. Veszi a zabolát és amint a tengerbe veti, már előtte az aranyszőrű paripa.
- Mit parancsolsz, kis szultánom? - kérdi a legénytől.
A szomszéd országba kívánkozik a sehzáde, a talizmán palotájába.
Húnyd be a szemed, - aztán - nyisd ki a szemed - és már előtte a nagy hegy, a hegy tetején a nagy palota.
Azt mondja neki a táltosló:
- Ha majd odaérünk a palotához, veszed a zabolát és a kapu vasához kötözöl meg. Egyet nyerítek, a két vasat egymáshoz verem és egy kapu nyílik meg előtted. Ez a kinyíló kapu egy oroszlánnak a torka és ha ketté tudod vágni, megmenekülsz; ha nem, vége az életednek.
Azzal felmennek a hegyre a palota elé, a táltost odaköti a kapu vasához és amint egyet nyerít a ló, egy nagy kapu nyílik meg előttük. Egy oroszlánnak tátongott elő a torka, egy csapás és kettészelte a sehzáde kardja. Az oroszlán gyomrát aztán felhasítja, hát egy aranykalicka van benne. A kalickában három kis galamb, és amint fogja az egyiket és simogatja cirógatja, egyszerre csak prrr... kirepül a kezéből. Gyorsan utána a táltos és ha sebtiben meg nem fogja és ki nem csavarja a nyakát, még meggyűlt volna a sehzáde baja.
Megint rajta a táltoson és - Húnyd be a szemed, nyisd ki a szemed - Csampalak palotája előtt vannak. A kapunál még a második galambot is megölik és amint benyit a legény a sárkányhoz, hát ott fekszik a szörnyeteg, jártányi erő sincs már benne. Meglátja a sehzáde kezében a galambot és rimánkodik a halódó szörnyeteg, hogy hadd símogathassa meg azt a kis állatkát, hátha könnyebb lesz a kimúlása.
Megesik rajta a legény szíve és már nyujtja feléje a galambot. Szalad erre a szultán-kisasszony, kikapja a sehzáde kezéből a galambot és egy-kettőre kitekeri a nyakát. Nagyot hördült a sárkány, kiadta a fekete lelkét.
- Szerencséd, - mondja a táltos - hogy nem adhattad oda azt a galambot. Új élet szállt volna belé, ha megfoghatta volna.
Azzal eltűnik a zabola is meg a táltos is.
Összeszedik aztán a sárkány kincseit és mennek vele Csinimácsin országába. Egész betegje volt már a padisa a lányának, ország-világszerte kerestette és azt hitte már, hogy nincs máskép, a sárkány körme közé került. Egyszerre csak ott a lánya a sehzádéval. Olyan nagy lakodalmat csaptak, hogy vége-hossza se akart lenni.
A házasság után megint útrakelnek és nagy kíséret mögöttük, úgy jutnak el a sehzádéék birodalmába. Ott már holtnak hitték a legénykét és még el se hiszik neki, ha el nem beszéli a három hétfejű sárkányt, meg a negyven lányt, meg azt a rengeteg sok kincset.
Csak a negyvenedik lány várt rá hűségesen. Mutatja a sehzáde a feleségének, hogy íme, itt a másik jegyese is.
- Te mentetted meg az életemet, - mondja a felesége - én meg neked ajándékoztam. Azt tehetsz vele, amit akarsz.
Megülik a lakodalmat a második feleségével is, és hol az apja birodalmában, hol meg Csinimácsinban töltik idejüket. Elérték a céljukat, holtig tartó boldogságukat.

VII.
A szélördög.
Mese mese meskete, egyet ugrott két kecske, varangybéka szárnyra kelt, bolha néne megugrott, a sok szúnyog utána. A kakas még imám (pap) volt, a tehénből borbély lett s a sok liba imádkozott. Réges-régi időben, sírt az anyám bölcsőben, amint apám ringattam, mindez pedig akkor volt, egy padisa öreg volt.
Volt ennek az öreg padisának három fia meg három lánya. Megbetegszik egy nap az öreg és ahány hodzsa meg orvos, mind hozzá siet, mégse segíthetnek rajta.
- Ütött az utolsó órám - gondolja magában és így szól a fiaihoz:
- Ha majd meghaltam, az legyen közületek a padisa, aki három éjszakán át vigyázni fog a síromnál. Lányaimat meg annak adjátok oda, aki előszörre kéri őket.
Aztán meghal és illendő módon eltemetik.
Hogy padisa nélkül ne maradjon az ország, kimegy a nagyobbik az apja sírjához, leteríti a szőnyegét és imádkozik rajta, úgy akarja a reggelt bevárni. Egyszerre csak riadalom támad, a legény megijed, kapja a papucsát és hazáig meg sem áll. A második éjszakára a középső fiú megy ki a sírhoz, ő is megijed a nagy riadalomtól és haza inal a papucsaival. Harmadiknak a legkisebbre kerül a sor.
Veszi a handzsárját, az övébe dugja és elindul a temetőbe. Amint üldögél a szőnyegén, egyszerre csak olyat csattan a földön, hogy az ég is megremegett belé. Fogja a legény és ép arrafelé siet, ahol a csattanás szólott. Hát egy nagy sárkány éktelenkedik előtte. Fogja a handzsárját és úgy beledöfi az állatba, hogy alig volt annyi ereje, hogy kinyöghesse:
- Ha ember vagy a talpadon, döfj belém még egyszer.
- Nem én, - mondja a sehzáde - anyám is csak egyszer hozott engem a világra.
Ott kilehelte a lelkét a sárkány. Le akarja vágni a fülét meg az orrát, de nem lát a nagy sötétségben és amint ide-oda tapogatódzik, egy kis világosság dereng elő a messziből. Egyenesen oda igyekszik, hát egy öregember kuksol a fényességnél. Két gombolyagot tart a kezében, az egyik fehér-, a másik meg feketeszínű. A fekete gombolyagot felcsavarja, a fehéret meg világgá ereszti.
- Mit csinálsz öreg apó? - kérdi tőle a sehzáde.
- Jaj fiam, - feleli az öreg, - ez az én ügyem-bajom. Az éjszakát összecsavarom, a nappalt meg kieresztem.
Azt mondja erre a legény:
- Apó, nehezebb az én dolgom, mint a tiéd.
Azzal megkötözi az öreg karjait, hogy ne ereszthesse még ki a nappalt és elindul, hogy elvégezze a dolgát. Jártában-keltében egy vár aljához jut el, negyven ember tanakodik alatta.
- Mi járatban vagytok? - kérdi tőlük a sehzáde.
- A várba szeretnénk bejutni, - felelik - hogy leraboljuk a kincsét; de sehogy se találjuk meg a módját.
- Besegítlek én benneteket - mondja a sehzáde, - ha adtok egy kis világosságot.
Készséggel ígérik meg neki a rablók.
Elővesz aztán egy csomó szeget, beleütögeti a várfalba, egész a legtetejéig. Aztán felmászik rajta és lekiáltja az embereknek:
- No most jöjjetek fel egyenként, úgy ahogy én jöttem.
Belekapaszkodnak a szegekbe, úgy mászik fel egymás után a negyven rabló. A sehzáde se rest, hanem veszi a handzsárját és egymás után, úgy ahogy előmásznak, lenyisszantja a fejüket, a testüket meg a vár udvarába dobálgatja.
Leereszkedik aztán a várfalon, hát ott az udvarban egy szép nagy palota. Kinyitja az ajtaját és amint belép rajta, egy kígyó oson be mellette és fel az oszlopra a lépcsők mentén. Veszi a legény a handzsárját, beledöfi a kígyóba, de a handzsárja a kőben maradt, elfelejtette kihúzni. Felmegy aztán a lépcsőn, benyit egy szobába, hát ott alszik benne egy szép lány. Szép lassacskán megint behúzza az ajtót, felmegy egy másik emeletre, ott is benyit egy szobába, azonmód egy szép lány, csakhogy még szebb mint az iménti. Ezt az ajtót is behúzza, felmegy a legfelső emeletre és amint benyit, hát csupa érccel van a szoba kirakva és olyan szépséges egy szép lány alszik benne, hogy ezer lélekkel szeretett bele a sehzáde.
Ezt az ajtót is behúzza, aztán felmegy a várfalra, kiszedegeti a szegeket és leszáll rajtuk a földre. Megy egyenesen az öreg apóhoz, akinek összekötözte volt a karjait.
- Jaj fiam, - kiáltja már messziről - be soká oda maradtál. Mindenkinek belefájdult már az oldala a sok fekvéstől.
- Feloldozza a sehzáde a karjait, az öreg meg kifejti a fehér gombolyagot. Világosság támadt a földön, a sehzáde is odatalált a sárkányhoz; orrát fülét levágja és beleteszi a tarisznyájába. Megy aztán vissza a saját palotájába, ahol eközben a legidősebbik testvérét tették meg padisának. Nem szól semmit, hadd legyen meg Allah akaratja.
Nem telik bele sok idő és egy oroszlán állít be a palotába.
- Mit akarsz? - kérdi tőle a padisa.
- A legidősebb leánytestvéredet akarom elvenni - feleli az oroszlán.
- Állatnak nem adom oda - feleli a padisa és már-már kergetnék a szerájból kifelé, mikor előáll a kis sehzáde és azt mondja:
- Meghagyta volt az apánk, hogy annak adjuk oda, aki előszörre kéri.
Azzal veszi a lányt és odaadja az oroszlánnak. Az meg fogja és viszi magával elfelé.
Másnap egy tigris jelenik meg, az meg a középső lányt kéri a padisától. A két nagyobbik megint nem akarja odaadni, de ismét előáll a kisebbik sehzáde, hogy apjuk parancsa szerint kell eljárniok. Veszi és odaadja a lányt a tigrisnek.
Harmadnapra egy madár száll le a szerájba, annak meg a legkisebbik szultán-lány kellene. A padisa meg az öccse megint csak ellenzik a dolgot. Addig bizonykodik azonban a kis sehzáde, míg a madár elviszi a lányt. A perik padisája volt ez a madár, a smaragd Anka.
Abban a másik várban, ahová a rablók akartak betörni, szintén egy padisa lakott volt. Azé volt a palota, meg a három lány is. Egy reggel, amint kilép a szobájából, látja, hogy járt valaki a szerájban. Lemegy az udvarra, megpillantja a kettévágott kígyót és a handzsár pengéjét. Körüljárja a várat, hát ott az alján a negyven rabló teteme.
- Nemcsak ellenség, hanem jóbarát is járt nálam, - gondolja - az mentett meg a rablótól meg a kígyótól. A handzsár a jóbaráté, de hol a gazdája? - kérdi a vezérétől.
- Azt úgy tudhatjuk meg, - feleli a vezér - hogy egy fürdőt építtetünk és mindenkit meghívunk belé, hogy szabad a fürdés. Minden egyes embert megvigyázunk és akinél a handzsár tokja, az lesz ami megmentőnk.
Felépíttetik a fürdőt és ország-világ jár bele megfürödni. Azt mondja egy nap a vezér:
- Mindenki megfordult már a fürdőnkben, csak a szomszédbeli három sehzáde került el bennünket.
Hírt adnak a sehzádéknak és jönnek ők is a fürdőbe. Szemügyre veszik a ruhájukat, hát az egyiknél a handzsár tokja. Hivatja a kis selmádét a padisa és így szól hozzá:
- Jót tettél velem meg az országommal. Add elő a kívánságod, hadd teljesítem.
- Nem kívánok én egyebet, - feleli a legény - mint a legkisebbik lányodat.
- Jaj fiam, - sóhajt egyet a padisa - csak azt az egyet ne kérted volna. Inkább a fele országomat kérjed, csak azt a lányt ne.
- A lányodat akarom, - feleli a sehzáde - egyebed nem kell.
- Fiam, - rimánkodik a padisa - odaadom a legnagyobbik lányomat, odaadom a középsőt, odaadom akár mind a kettőt is. Ellensége van a legifjabbik lányomnak, a szél-dev, és azért őrzöm egy érces szobában, hogy közelébe se férkőzhessen az az ördög fajzatja. Olyan szörnyeteg az a szél-dev, hogy se nyíl nem járja, se szem nem láthatja. Szél módjára repül és szél a megjelenése.
Nem használ a beszéd, csak az a lány kell a sehzádénak. Addig kéri az apjától, addig rimánkodik neki, míg megunja a sok beszédet és odaígéri a lányát. Rövidesen az esküvőjük is megvan és övék a mennybéli boldogság. A másik két lányt a másik két sehzáde veszi el és úgy térnek vissza az országukba. A kis sehzáde ott marad, őrzi a feleségét a dev elől.
Idő telik idő múlik, éldegél az egypár, mintha dev se volna a világon. Azt mondja egy nap a sehzáde a feleségének:
- Szultánom, eddig még el se mozdultam mellőled, pedig vadászhatnékom volna egy kissé, ha csak egy-két órára is.
- Jaj, sehzádém, - ijedez a felesége - ha elmész mellőlem, tudom Istenem, hogy nem látsz többé.
Ígéri a sehzáde, hogy rövidesen visszajön, meg se tudják, hogy eltávozott. Azzal veszi íját-nyilát és megy az erdőre vadászni.
Csak erre lesett a szél-ördög. Félt a híres sehzádétól és nem merte mellőle elragadni. Alig hogy kitette a lábát, ehol jön akár a szélvész és ragadja magával hetedhét országon is túlra.
Mikorára visszatér a sehzáde, se a felesége sehol, se a boldogsága. Szalad a padisához, onnan meg vissza; de biz azt csak a szél-dev vihette el, mondják. Sír-rí nagy keservében, üti-veri magát a földhöz, aztán felugrik, lóra kap és vagy a felesége, vagy a halál, nyargal a nagy világba.
Napokon át jár, heteken át jár, még csak pihenőre sincs ideje, úgy kergeti a bánatja. Egy nagy szeráj tűnik egyszerre a szeme elé, de mintha csak káprázat lenne, jóformán még szemügyre se tudja venni. Pedig a legidősebbik lány testvérének volt a palotája. Ép az ablakon nézdegélt ki a húga és még elcsodálkozik rajta, hogy ide is elvetődhetik valaki, ahol se madár nem repül el, se karaván nem vonul át. Hát még amint felismerte benne a testvérkéjét! Olyan nagy volt az örömük, hogy öleléstől, csókolástól beszédhez sem jutottak.
Estefelé azt mondja a húga a sehzádénak:
- Itt lesz nemsokára az oroszlán uram. Akármilyen jó hozzám, mégis csak állat, hátha kárt tesz benned.
Veszi a testvérét és elrejti az ura elől.
Megjön estére az oroszlán és amint üldögélnek tanyázgatnak, kérdi az asszony, hogy mit csinálna, ha valamelyik testvére ide találna vetődni?
- Ha a nagyobbik jönne, - mondja az oroszlán - egy ütésre agyonverném; ha a középső testvéred jönne, azt is agyonütném. De ha a legkisebbik jönne, két kezemen altatnám el.
- Ép az jött meg - mondja a felesége.
- Hol van, hol van? Hozd csak hamar, hadd látom - örvendez az oroszlán és amint előjön a sehzáde, azt se tudja örömében, hogy mit csináljon vele. Becézgeti, kedveskedik neki és kérdi tőle, hogy van-e valami szándéka? Elmondja neki a legény, hogy mi esett meg vele és hogy a szél-ördögöt megy felkeresni.
- Én csak a híréről ismerem, - mondja az oroszlán - de jobb avval ki nem kötni, mert úgyse mész vele semmire.
Nincs azonban a sehzádénak nyugta. Éjszakára ott marad, másnap ismét lóra száll. Az oroszlán elkíséri, megmutatja neki az utat és elbúcsúzkodnak egymástól.
Mentében-mendegéltében egy másik palotát pillant meg, az meg a középső testvéréé volt. Észreveszi a húga, hogy egy ember ballag az úton és ahogy felismeri benne a testvérét, szalad elé és vezeti a palotájába, örömmel, beszélgetéssel telik el az idejük és estefelé azt mondja az asszony a bátyjának:
- Nemsokára itt lesz a tigris-uram, elrejtelek előle, hogy valami bajod ne essék.
Megjön estére a tigris és beszélgetés közben kérdi tőle a felesége, hogy mit csinálna, ha valamelyik testvére be találna hozzájuk toppanni?
- A két nagyobbikat - mondja a tigris - menten agyonütném, de ha a kisebbik jönne, a térdemen altatnám el.
Előszólítja az asszony a sehzádét, hogy íme itt a legkisebbik. Megörül neki a tigris, fogadja akár a testvérét és kérdi tőle, hogy tán valami baj hozta errefelé? Ennek is elmondja a dolgát és kérdi tőle, hogy nem ismeri-e a szél-ördögöt?
- Csak hírből - mondja a tigris.
Ő is le akarja beszélni a legényt, hogy ne rohanjon a veszedelmébe, de alighogy rájuk virrad a hajnal, útra kész a sehzáde. Megmutatja a tigris az utat és az egyik vissza, a másik meg előre.
Úton halad rengetegen és ez az enyém, az a tiéd, meseidő hamar telik, egyszerre csak felfeketéllik valami előtte. Ugyan mi lehet az? - gondolja magában s amint közelebb ér, hát az is egy palota. A legkisebb testvérének volt a szerája. Ép kinézett az asszonyka az ablakon és - jaj, testvérkém - olyat kiált nagy örömében, hogy majd kiborult az ablakból. Felveri a két testvér öröme a házat. Vígan volt a sehzáde is, hogy ép egészséges a három lánytestvére, de a felesége miatt csak nem volt meg a nyugta.
Ne sokat szaporázzuk, úgyis egy a vége. Mielőtt még rájuk esteledett volna, azt mondja az asszony a testvérének:
- Mingyárt itt lesz a madár-uram, elrejtelek előle; hadd látom előbb, hogy milyen szívvel fogadna.
Jön nagy szárnya-csattogtatva az Anka és alighogy egyet pihen, kérdi a felesége, hogy mit csinálna, ha meglátogatnák a testvérei?
- A két nagyobbikat - feleli a madár - a számba kapnám, égig repülnék velük és úgy dobnám le őket. De ha a legkisebbik látogatna meg, azt a szárnyaimra ültetném és azon altatnám el.
Előszólítja a testvérét az asszonyka:
- Jaj, fiacskám, - kiáltja a madár - hogy tudtál idáig eljönni, nem történt-e bajod az úton?
Neki is elmond mindent a sehzáde és kéri az Ankát, hogy mutassa meg neki a szél-ördög útját.
- Nem olyan könnyű ám arra rátalálni, - feleli a madár - de ha oda is férkőzhetsz hozzá, akkor se mész vele sokra. Jobb, ha abbahagyod és itt maradsz közöttünk.
- Nem én, - mondja elszántan a sehzáde - vagy kiszabadítom a feleségem, vagy én is utána pusztulok.
Látja az Anka, hogy nem másíthatja meg a szándékát és kezdi neki magyarázni annak a devnek a palotáját.
- Most ép alszik a dev, - mondja az Anka - elhozhatnád tőle a feleségedet. De ha majd felébred és megtudja a dolgot, úgy ízzé-porrá fog törni, hogy ha száz életed lenne, mind elveszítenéd. De meg szemügyre se veheted azt a devet, mert szem nem látja, tűz nem fogja. Úgy vigyázz magadra.
Úton van másnap a sehzáde és addig megy, addig mendegél, míg egy rengeteg nagy palotához nem ér el. Se vége se hossza, se ajtaja se kéménye. Ez volt a szél-ördög szerája. Ép az ablaknál ült a sehzáde felesége és amint megpillantja az urát, - jaj, szultánom - leugrik hozzá az ablakából. Megkapja a sehzáde a feleségét; határa nincs annak a nagy boldogságnak, annak a sok sírás-rívásnak. Alighogy eszébe jut az asszonykának az a szörnyű dev.
- Még csak három napja, hogy elaludt, - eszmél fel az asszony - siessünk, míg le nem telik a negyven napja. Addig fel nem ébred az álmából.
Nagy sietve lóra kapnak és elvágtatnak. Még feleútjukig sem értek el, amikor letelőben a negyvenedik nap és ébredezőben a dev. Oda megy a lány ajtajához, kéri, hogy nyissa ki egy kissé, egy percre legalább hadd láthassa az arcát. Nem kap rá feleletet. Még egyszer rimánkodik a lányhoz, arra se jön válasz. Rosszat sejt az ördög, betöri az ajtót, hát hűlt helye a lánynak.
- No lám csak sehzáde, egész idáig elmerészkedtél hát és elraboltad tőlem a szultán-lányt, úgy-e? No csak menjetek vágtassatok, majd utolérlek én benneteket.
Azzal szép nyugodtan leül, megissza a kávéját, kiszívja a csibukját, aztán felkel és utánuk ered a szökevényeknek.
Vágtatnak eközben a sehzádéék, amikor egyszerre csak mintha a dev szelét érezné az asszony.
- Jaj sehzádém, - kiált fel kétségbeesetten - itt a szél-ördög!
Akár csak a zivataros fergeteg, úgy csap le rájuk a láthatatlan dev. Megragadja a sehzádét, kezét lábát összetöri, feje csontját szétmorzsolja, egy porcikája se maradt épségben.
Könyörgőre veszi az asszony a dolgot:
- Ha már megölted az uramat, engedd meg legalább, hogy a csontjait összeszedhessem és berakhassam a tarisznyámba. Hátha akad egy jótétlélek és eltemeti a csontjait.
Bánja is a dev, akármit csinál a sehzádéjével.
Összeszedegeti az asszony a csontokat, belerakja a tarisznyájába, szemen csókolja a lovát, a hátára teszi a tarisznyát és odasúgja a fülébe:
- Fogjad lovam a csontocskákat és vidd el a kellő helyére.
Aztán visszatérnek a devék palotájába. Oly nagy volt az asszony szépségének a hatalma, hogy szinte fogta vele az ördögöt; a közelébe se engedte a szörnyeteget, csak a szobája ajtajánál, ha egy-egy percre mutatkozott előtte.
Vágtat a ló a sehzáde csontjaival és ott áll meg vele a legkisebbik húga palotája előtt. Akkorát nyerít az állat, hogy legott meghallotta az asszony. Kisiet a lóhoz és amint megpillantja a hátán a tarisznyát, a tarisznyában a testvére csontjait, olyan keserveseket sír, úgy üti-veri magát a földhöz, mintha csak az ő testét törték volna szét. Alig győzi haza várni az urát, a smaragd Ankát.
Jön nagy szárnya-csattogtatva az Anka, a madarak padisája és amint megpillantja a síró asszonyt meg az összetördelt csontdarabokat, előrendeli az alattvalóit, a világ összes madarait.
- Ki járt közületek a paradicsom kertjében? - kérdezi a madaraktól.
- Egy vén bagolyt ismerünk csak, aki ott megfordult egyszer - mondják a madarak. Az is úgy megöregedett már, hogy jártányi ereje se maradt.
Elküld az Anka egy madarat, hogy hozza elő azt a baglyot a hátán, ha máskép nem lehet. Elrepül a madár és nemsokára vissza is tér, ott az agg bagoly a hátán.
- Bagoly apó, - szól a madarak padisája - jártál-e valaha a paradicsom kertjében?
- Jaj sáhom, - köhécsel a bagoly - régen volt az, tizenkétéves is alig voltam még akkor. Azóta se jártam arrafelé.
- Ha már egyszer jártál arra, - mondja az Anka - menj el még egyszer és hozz onnan egy kis üveggel életvizét.
Váltig mondogatja a bagoly, hogy nem bír ő már ki egy ilyen nagy utat, hogy öregek az ő csontjai. Rá se hederít a madarak sáhja, hanem ráülteti egy fiatalabb madárnak a hátára, úgy repülnek a paradicsom kertjébe. Az életvizét elhozzák és visszatér az öreg bagoly az odvába.
Veszi az Anka a sehzáde csontjait és összerakosgatja őket. Karját lábát, fejét derekát, mindegyiket a maga helyére és megkeni azzal a vízzel. Egyet ásít a legény és mintha csak aludt volna, úgy ébredez az új életre. Szétnéz a sehzáde és kérdi az Ankától, hogy hol is járt voltaképpen és hol a felesége?
- Nem megmondtam, - feleli az Anka - hogy kézrekerít a szél-ördög. Csontjaid darabokra törve, úgy találtunk rád a tarisznyában. De most már hagyd abba a dolgot, mert ha még egyszer a keze közé kerülsz, tudom hogy még a tarisznyáig sem fogsz eljutni.
Nem hagyja annyiban a sehzáde, elmegy ő a felesége után, másodszorra is.
- Ha már mindenáron megteszed, - tanácsolja az Anka - akkor menj elébb a feleségedhez és mondd neki, hogy tudja ki a devből, mi a talizmánja. Ha azt kézrekeríted, akkor kezedben a szél-dev.
Lóra ül a sehzáde és meg se áll a dev palotájáig. Ép álmát aludta a szörnyeteg, zavartalan volt a boldogságuk.
- Sehzádém - kiált egyet az asszony és ölelgeti, ápolgatja életre kelt hitestársát. Megbeszélik nagy óvatosan, hogy túljárnak a dev eszén és hogy kiravaszkodják belőle a talizmánját. Ha máskép nem, hát szép szóval meg hízelkedő beszédekkel. A sehzáde a szomszéd hegyen fog elrejtőzködni, ott várja be a jó hírt.
A negyven napja leteltével megint feltápászkodik a dev és egyenesen a szultán-lány ajtajához lépked.
- Pusztulj a szemem elől; - kiált egyet az asszony - negyven napig csak alszol, én meg únom addig az életemet.
Annak is megörült a dev, hogy szóba állott vele az asszony és kérdi nagy boldogan, hogy mit adjon hát neki, aminek örülni tudna.
- Ugyan mit adhatnál nekem, - feleli az asszony - mikor csupa szél a mivoltod és vihar a lehelleted. Tán bizony még talizmánod sincs, hogy azzal mulathatnék el legalább.
- Jaj szultánom, - feleli a dev - messze földön van az én talizmánom, egyhamar el se juthatni odáig. Ha még egy olyan bátor ember volna, mint amilyen a te sehzádéd volt, az talán még elbátorkodott volna érte.
Kiváncsi az asszony a talizmánra és addig kéri, addig hitegeti a devet, míg rábízza a titkát. Csak azt kéri érte a szultán-lánytól, hogy közelébb ülhessen hozzá. Hagyja az asszony a dev boldogságát, közelébb húzódik hozzá és úgy hallgatja a szél-ördög talizmánját.
- A hetedik réteg tengerén, - kezdi el a dev - ott uszkál egy nagy sziget. A szigeten egy ökör legelész, az ökörnek a gyomrában egy arany kalicka, a kalickában egy fehér galamb. Ez a kis galamb az én talizmánom.
- Hogy juthatni arra a szigetre? - kérdi az asszony.
- Annak meg ez a módja - feleli a dev. - Szemben az Anka palotájával egy hegy meredez az égnek. Egy forrás van a hegy tetején, oda jár fel reggelenként a negyven táltosló. Ha akad olyan bátor ember, hogy ivás közben megvasalja, felnyergeli az egyikét, aztán megfékezi és rá is pattan, akkor oda viszi a táltosa, ahová akarja. - Mit parancsolsz, édes gazdám? csak annyit kérdez meg tőle.
- Mit érek én azzal a talizmánnal, - mondja a szultán-lány - ha még a közelébe se juthatni el.
Azzal kikergeti a devet a szobájából és mihelyt megjött a negyvennapi alvása, siet a hírrel az urához. Lóra kap a sehzáde és siet a kisebbik húga palotájába, hogy elmondja a dolgot az Ankának. Tünődik a madár, hogy mikép segíthetne a sehzádén.
Előhivat másnap vagy öt madarat és azt mondja nekik:
- Fogjátok a sehzádét, vigyétek fel arra a hegyre és várjátok meg, míg előjönnek a tengeri táltosok. Negyvenen jelennek majd meg a víznél és mialatt isznak, fogjatok meg egyet, vasaljátok meg, nyergeljétek meg, féket is tegyetek rá, úgy ültessétek rá a sehzádét.
Fogják a madarak a legényt és repülnek vele a hegyre, a forrás közelébe. Ahogy megérkeznek a táltosok, előrepülnek a madarak, megfognak egy lovat s elvégzik vele a parancsukat. Rápattan a sehzáde és - Mit parancsolsz édes gazdám? - az a táltos legelső szava.
- A hetedik rét tengerén egy sziget, oda szeretnék eljutni - mondja a legény.
- Húnyd be a szemed - repül a sehzáde, és - nyisd ki a szemed - már ott is van a szigeten.
Leszáll a sehzáde a lóról, leszedi róla a féket, zsebreteszi és elindul a szigeten, hogy megkeresse az ökröt. Amint jár-kél a szigeten, egy ember bukkan eléje és kérdi a legényt, hogy merről vetődött ide.
- Hajótörést szenvedtem, - feleli az ifjú - összetört a hajóm, odaveszett mindenem. Csak nagynehezen hogy idáig eltudtam úszni.
- Én meg - mondja az ember - a szél-dev szolgálatában állok. Egy ökre legelész a szigeten, éjjel-nappal csak azt őrzöm. Nem csapnál fel szolgámnak? Egyéb dolgod se lesz, csak ezt a vályut kell mindennap megtöltened.
Kap a sehzáde a jó alkalmon és alig várja, hogy elláthassa azt az ökröt. Itatáskor odavezeti az ember az ökröt és hogy magára marad vele a legény, felvágja a gyomrát, kiveszi belőle az arany kalickát és siet vele a parthoz. Gyorsan a zsebéből a féket és ahogy a tengerbe csapja, már előtte a táltosa.
- Mit parancsolsz, édes gazdám? - kérdi a legénytől.
A szél-ördög palotája elé kívánkozik a sehzáde.
- Húnyd be a szemed, nyisd ki a szemed - ott vannak a dev palotája előtt. Kapja a feleségét, odaülteti maga mellé és - Mit parancsolsz, édes gazdám? - egyenesen a smaragd Ankához sietnek.
Repül velük a táltos, szinte az ég közeléig érnek és már-már ott vannak a palota közelében, amikor letelőben a dev álma. Felriad és beszól a szultán-lányhoz. Biz annak már csak a hűlt helyét találja. Kapja magát és utánuk iramodik, hogy idejében elérje őket.
Megérzi az asszony a devet és amint feketéllik az ég alja, kiáltja a táltos, hogy tekerjék ki annak a galambnak a nyakát. Éppen csak annyi idejük maradt, hogy felrántják a kalicka ajtaját és végeznek a madárral. Elült a nagy szél, elpusztult a szél-ördög.
Nagy volt az öröm az Ankáék palotájában. A táltost útnak eresztik, ők meg ott maradnak, hogy pihenjenek egyet. Másnap útra kelnek a másik testvérükhöz, harmadnap a harmadikhoz és csak akkor tudja meg a sehzáde, hogy oroszlánsógora az oroszlánok padisája, tigris-sógora meg a tigriseké.
Eljutnak aztán a saját hazájukba, a lányék birodalmába. Újra nagy lakzit csapnak, negyven napig, negyven éjig mulatoznak, aztán megint tovább a sehzádéék országába. Mutatja a sárkány nyelvét meg orrát, ő teljesítette az apja kívánságát, őt választják meg padisának.
Holtuk napjáig öröm az életük, boldogság a kimúlásuk.

VIII.
Az egyszeri favágó.
Volt egyszer egy favágó, egyebe se volt, mint a felesége. Az volt a favágó dolga, hogy nappal az erdőre ment és fát vágott, estére meg eladogatta. Enni- meg innivalót vásárolt a pénzen, hazahozta és a feleségével együtt elköltötte. Aztán hozzáláttak a mulatozáshoz, hol énekeltek, hol muzsikáltak és vidáman töltötték el idejüket. Másnap megint csak az erdőre megy, vágja az egy napra valóját, estére eladja és esznek isznak, mulatoznak. Így morzsolgatták az életüket.
Kiadja egy nap a padisa a rendeletet, hogy nem szabad éjtszaka gyertyát égetni. Senki házában se volt ezután világosság, de azért a favágóék továbbra is mulatoztak. Szétnéz egy éjtszaka a padisa és amint jár-kél az uccákon, a favágóék házikójához jut el. Hallja a nagy nótázást meg hejehujázást és úgy megtetszik neki a favágóék mulatozása, hogy megjegyzi magának a házat.
Másnap egy lovat meg egy rend ruhát küld a padisa a favágónak és hivatja a palotájába. Jönnek az emberek a lóval meg a ruhával és bekopogtatnak a favágóéknál. Mondja a felesége, hogy az erdőben van az ura, favágni ment el oda. Utána mennek az emberek az erdőbe, ráadják a ruhát, ráültetik a lóra és viszik a szerájba, a padisa színe elé. Amint mennek az úton, sort áll a sok szegény és jobbról is, balról is köszöntik, alamizsnát kérnek tőle. Lóháton a favágó és amint belenyúl a zsebébe, látja, hogy egy para sincs benne. Odaint a szegényeknek és azzal biztatja őket, hogy majd visszatérőben a palotából.
Megérkezik a szerájba, viszik a padisa elé.
- Mi a foglalkozásod? - kérdi tőle a padisa.
Elmondja a favágó, hogy egész nap az erdőben van és ami fát vág, azt eladja; a pénzen ennivalót vásárol, otthon elfogyasztják és azután meg mulatoznak.
Kapusának teszi meg a padisa a favágót és egy szép karddal ajándékozza meg. Aztán ráül ismét a lovára és amint mendegél hazafelé, megint pénzt kérnek tőle a szegények. Belenyúl a zsebébe, nincs abban egy árva para se. Megint csak odaint a szegényeknek és azt mondja nekik: nektek sincs, nekem sincs, nektek sincs, nekem sincs. Lóháton érkezik meg haza.
Nem vághatott aznap fát, nem volt meg az aznapi keresete. Korogni kezd el a gyomruk, de egy betévő falat sincs a házban. Azt mondja a favágó a feleségének:
- Hát most mitévők legyünk? Egy para nem sok, de annyi sincs a házunkban.
Azt feleli a felesége:
- Vidd azt a kardot a boltba, hátha kapunk valami ennivalót érte.
Veszi a favágó a pengét és megy vele a boltba. Kap érte ennivalót jócskán, hazaviszi, a feleségével együtt elköltik és utána megint a mulatozáshoz látnak.
A favágót egy szolga kísérte volt haza a palotából. Meglátta, hogy mit csinált a favágó a karddal és amint visszaérkezett a palotába, elmondja a padisának, hogy mi történt a karddal. Időközben egy fapengét faragott a favágó, azt dugta be a kard hüvelyébe.
Az volt akkortájt a divat, hogy ha méltóságot kapott valaki a szerájban, levágatták vele valamely bűnösnek a fejét. Összehivatja a padisa az embereit és izentet a favágónak, hogy várják a szerájban.
Felöltözködik a favágó, lóra ül és igyekszik a palota felé. Közben előkerítenek egy embert és mondja a padisa a favágónak, hogy íme vágja le ennek az embernek a fejét. Mit csináljon most a fakardjával? Egyet gondolkozik, kezébe kapja a kardot és így sóhajt fel:
- Teremtő Allah, ha bűnös ez az ember, hadd kapja meg a büntetését. Ha pedig ártatlan, akkor inkább fává váljék a kardom.
Ezzel kirántja a hüvelyéből a kardot, biz az fa volt.
Megszólal a padisa:
- Íme efendik (urak), látjátok, hogy ártatlan ez az ember.
Tudta a padisa a favágó dolgát, de megtetszett neki az agyafúrtsága. Palotát ajándékoz a favágónak, pénzt, amennyi csak kell és odaállítja a palotájába első kapusának. Hazamegy aztán a feleségéért és ezentúl már csak palotában élnek, esznek, isznak, mulatoznak.

IX.
A haltündér.
Élt egyszer egy Mehemed, nevű halász. Abból tengődött, hogy halászgatott és eladogatta a halait. Betegágynak esett egy nap és mert érezte a halálát, azt mondja a feleségének, hogy el ne árulja a fia előtt a mesterségét. Még két napig élt, aztán meghalt. Keres magának a fia egy mesterséget, de sehogy se tud vele boldogulni. Időközben meghalt az anyja is, egymagára maradt szegény feje.
Búsan jár-kél a kunyhójában, se pénz, se étel-ital a házban. Keresgél a fészerben, kutatgat a padláson, hátha rábukkanna valami eladni valóra. Addig-addig, hogy rátalál az apja hálójára.
- Halász lehetett az apám - gondolja a legény, és hálóval a kezében odamegy a tengerpartra, egy-két halat kihalász; még kenyérre meg tüzelőre is tellett belőle. Megszerette a mesterségét és mindennap hozott vagy egy-két halat haza.
Olyan egy szép hal került egyszer a hálójába, hogy se megenni nem akarta, sem pedig eladni. Egy nagy gödröt ás az udvarában, megtölti vízzel és abba dobja bele a halat. Aznap este nem is evett semmit, és éhgyomorral ment el másnap hazulról. Estére megérkezik és amint belép a kunyhójába, hát úgy ki van seperve tisztogatva, hogy alig ismert rá a magáéra. Tán a szomszédék sajnálták meg és azok hozták rendbe a házát, gondolja a halászlegény.
Másnap nézegeti elébb a halacskáját és csak azután indul el a hálójával. Estére megjön, hát még az udvara is csupa tisztaság. Megint nézegeti a halacskáját, el-eljátszadozik vele, úgy tér rendes pihenőjére. Eltünődik másnap, hogy vajjon ki tartja rendben a házát, ki seperget meg tisztogat benne. Kérdezik a pajtásai, hogy min tud úgy elgondolkozni. Elmondja a halász a háza tája dolgát. Tudakolják a szomszédjai, hogy beszokta-e zárni az ajtót és hogy van-e valaki a házban. Feleli a halász, hogy a kulcs nála és hogy egy halacskán kívül nincs más élő a házban. Azt tanácsolják neki a pajtásai, hogy maradjon egy nap odahaza és lesse meg azt a halat, hogy miféle.
Úgy tesz másnap a halász. Mintha kimenne az ajtón, kinyitja, aztán megint beteszi és elrejtőzködik egy zugban. Egyszerre csak azt látja, hogy egyet rázkódik a halacska a vízben és egy szép lány alakjában száll ki a vízből. Odasiet a halász, tűzbe dobja a hal formáját és kézen fogva vezeti be a lánykát. Jegyet váltanak egymással és lakzira készülődnek. Csak elámulnak az emberek a lányka nagy szépségén és híre terjed a dolognak, hogy nem egy halásznak, de padisának való az a lányka.
Megtudja a dolgot a padisa és a szerájba viteti a lánykát. Keresi az ürügyet, hogy hogyan vehetné el a halásztól és azt mondja neki egy nap:
- Ha negyven nap alatt olyan egy palotát készíthetsz a tengeren, hogy arannyal meg gyémánttal legyen kirakva, akkor tied a lányka; ha nem tudod elkészíteni, akkor az enyém.
Addigra is vissza viteti a lányt a halászhoz. Nagy búsan kullog haza a halász, könnyei folynak nagy keservében. Kérdezi a lány a bánatját, a halász megmondja neki.
- Sose búsulj, - mondja neki a lányka - tudok én a bajodon segíteni. Oda menj, ahol kifogtál engem a vízből és egy követ dobj a helyére. Egy arab ugrik erre elő és kérdi majd tőled, hogy mit parancsolsz? Te azt feleled rá, hogy a leány-asszony a fürdő-batyujáért izentet. Elhozza az arab a batyut, átveszed tőle és beledobod a tengerbe, ahová a padisa akarja a szerájt.
Odamegy a legény a tengerhez, beledob egy követ, előjön az arab és átadja az izenetet. Megkapja a batyut, beledobja a tengerbe, hát olyan egy palota támad a helyén, hogy különbet már kívánni se lehetett volna. Hivatják a padisát és mutatják neki a szerájt.
- Ez még nem elég, - mondja a padisa - egy kristályhíd is kell oda, hogy a szerájig lehessen rajta menni.
Kérdi a lány a halászt, hogy min búsul megint. A padisa kívánságát panaszolja a legény.
- Megint csak azt az arabot hívjad, - mondja a lányka - hogy a leány-asszony a párnájáért izentet. Ha elhozza, dobd be a tengerbe a szeráj elé.
Ott a legény a tengernél, követ dob belé és mondja az arabnak a leány-asszony izenetét. Hozza az arab a párnát, és amint odadobja a halász a szeráj elé, hát olyan egy kristály-híd fénylik eléje, hogy szinte rá se mert nézni. Szaladnak a hírrel a padisához, hogy megvan a híd.
- Most meg azt szeretném, - szól a padisa - ha annyi ennivalót teremtenél elő, hogy az egész világ jóllakhassék belőle, de még maradjon is.
Kérdi a lány, hogy mi baj már megint, talán ismét kért valamit a padisa. Előadja a legény, hogy mi az újabb kívánsága.
- Menj csak ahhoz az arabhoz - mondja a lányka - és a kávéőrlőt kérjed tőle. Meg ne forgasd ám útközben a kerekét.
Megkapja az arabtól a malmocskát és amint siet vele hazafelé, véletlenül megtalálta forgatni a kerekét. Hát annyi, de annyi tál étel hull ki belőle, hogy alig győzi a szedegetéssel. Valahogy mégis csak összeszedi és megy vele a kunyhójába. Mondják másnap a padisának és hirdetik világgá, hogy a halász kunyhójában a sok étel, mindenki jóllakhatik belőle. Nem is marad akkor éhen senki a nagy világon.
Újabb kívánsága a padisának, hogy csikó keljen ki tojásból. Megint csak az arabhoz fordulnak és három tojást kérnek tőle.
- Jól vigyázz, - mondja a lány a halásznak - hogy fel ne törd valahogy őket.
Hozza a legény a három tojást és amint nézegeti őket, biz ő feltöri az egyiket, mondja. Amint lecsapja a földre, íme egy nagy csikó ugrik ki belőle, egyet nyargalász, egyet vihorász, aztán bele a tengerbe. Megszeppen a legény és siet a másik kettővel hazafelé.
- Hol a harmadik? - kérdezi a lányka.
Bevallja a legény, hogy megtörte az úton.
- No nem baj - mondja a lány és küldi a két tojással a padisához.
Benyit a legény a sáh szobájába és mert a lányka meghagyta volt neki, felhúzódik egy polcra, úgy töri fel a két tojást.
Egy-egy csikó ugrik ki a két tojásból és ha a halász nincs ott a polcon, még kárt tettek volna a padisában. Rúg-kapálódzik a két állat és addig száguldoznak, míg a tengerbe nem vetik magukat.
Még mindig nem volt elég a padisának. Most meg olyan egy újszülött gyermeket kíván, hogy járni is tudjon meg beszélni is. Megint csak a lányhoz fordul a legény.
- Szólj az arabnak, - mondja a lányka - hogy tisztelteti a lány-asszony és ha megszületett a húgának a gyermeke, küldje hozzá, hogy megnézhesse.
Odamegy a legény a tengerhez és átadja az arabnak a lány izenetét.
- Még nem lett meg a gyerek, - feleli az arab - de várj egy kissé, mingyárt meglesz.
Alig egy-két pillanat és hozza az arab az újszülöttet. Ahogy megpillantja a magzat a halászlegényt, megszólal és azt mondja:
- Bátyácskám, úgy-e a nénémhez fogunk menni?
Fogja a halász a gyermeket és vezeti a lánykához. Amint megpillantja a gyermek, odaszalad a lányhoz és - nénécském, nénécském - átöleli, megcsókolja.
Azután mennek a gyermekkel a padisához. Odalép a gyermek a padisa elé és se szó, se beszéd, úgy nyakon teremti, hogy mindannyian belehüledeznek.
- Lehet-e negyven nap alatt gyémántos palota? Lehet-e kristályból hidat építeni? Lehet-e a világot egyben jóllakatni? Lehet-e tojásból csikót kiköltetni?
Úgy üti-veri eközben a padisát, hogy szinte szédül bele. Könyörög a padisa, hogy nem akar ő már semmit, csak mentsék meg ettől a gyermektől. Az a lány is csak hadd legyen a halászlegényé, nem kell neki feleségnek sem.
A gyermek eltűnik, a halász meg eljegyzi a lánykát, a haltündért és nagy lakodalmat csapnak nagy örömükben. Három alma hull az égből, az egyik az enyém, a mesemondóé, a másik Hüsznié, a mesélőé.
Melyik az enyém?
A harmadik a tiéd.

X.
A félelem.
Egyszer volt, egyszer nem volt, volt egyszer egy asszony, ennek meg egy fia. Amint üldögélnek egy este a kunyhójukban, azt mondja az asszony a fiának:
- Jól zárd be az ajtót, mert félek.
- Mi az a félelem? - kérdi a legény az anyjától.
- Az, hogy félünk - feleli az asszony.
- Milyen az a félelem? - kérdezi ismét. - Meg kell, hogy keressem.
Hiába beszél a lelkére az anyja, nem tágít a szándékától. Útra kél másnap reggel és amint megy mendegél, hegyek közé téved az útja. Felmegy az egyikre, hát negyven rablót pillant meg, ép tüzet raktak a hegyen. Odamegy hozzájuk a legény és - adjon Isten - helyet foglal köztük.
- Hogy mertél idejönni, - kérdik a rablók - mikor se madár nem mer errefelé repülni, se karaván nem mer erre elhaladni?
- A félelmet keresem, azt mutassátok meg nekem - mondja nekik a legény.
- Itt meg nem találtad nálunk? - kérdik a rablók.
- Hol van? - kérdi megint a fiú.
Azt mondja neki a negyven rabló:
- Itt egy kazán, liszt, vaj meg cukor; vidd odaát abba a temetőbe, és ott készíts belőle helvát (édes tésztát). Majd megtalálod a félelmet.
- Jól van - mondja a legény, veszi a helvának valókat és viszi át a temetőbe.
Tüzet rak a sírok közt és kezdi csinálni a helvát.
Egyszerre csak egy kéz nyulik ki a sírból és kér egy darabka helvát.
Rákoppint a legény a kanalával és azt mondja neki:
- Előbb az élők esznek és csak azután a halottak.
Elkészíti aztán a helvát és visszatér vele a rablókhoz.
- No, hát megtaláltad a félelmet? - kérdezik tőle.
- Nem én, - feleli a legény - mindössze az történt, hogy egy kéz nyult ki a sírból és helvát kért tőlem. Én meg egy jót koppintottam rá a kanalammal.
Elcsodálkoztak a rablók, hogy ennyi bátorság legyen egy legényben.
- Egy fürdő van itt a közelünkben - mondják aztán neki - ott rátalálsz a félelemre.
Meg se áll a legény a fürdőig. Bemegy, hát egy bölcső lóg fent a falon, egy síró gyermek van benne; egy asszony meg egyre futkos körülötte. Odamegy az asszony a legényhez és azt mondja neki:
- Hadd lépek a válladra, hogy megszoptassam azt a gyereket.
Nem bánja a legény és amint fellép a vállára és szoptatja a gyermeket, úgy ránehezedik a lábával, mintha agyon akarná nyomni. Egyet ránt a legény az asszonyon és úgy odacsapja a kőhöz, hogy kiszállt belőle a lélek. Közben pedig lehull a félkezéről egy karperec. Elteszi a legény a karperecet és amint indul kifelé, egy arab állja el az útját, hogy az övé az a karperec. A legény nem adja, az arab meg követeli.
- Menjünk a bíróhoz, - mondja a legény - ha neked ítélik oda, a tiéd lesz; ha pedig nekem, akkor az enyém.
Azt mondja neki a bíró, hogy azé a karperec, aki bizonyítani tudja az igazát. Egyik se tudja bizonyítani. Azt ítéli erre a bíró:
- A karperec nálam marad és annak adom majd vissza, aki a párját is elhozza.
Eltávoznak erre a felek.
Elindul a legény és amint megy mendegél, egy tenger mellett halad el az útja. Egy hajót pillant meg a tengeren, úgy inog-recseg, mintha rázogatná valaki, belőle meg emberek kiabálnak ki. Odakiált a legény, hogy talán a félelmet találták meg?
- Attól félünk, hogy a tengerbe veszünk - kiáltják a hajóról.
Leveti a legény a ruháját, beleugrik a tengerbe és odaúszik ahoz a hajóhoz.
- Mi a bajotok? - kérdi a hajón levőktől.
- Rázogatja valaki a hajót, - felelik neki - félünk hogy felborul velünk.
Kötelet köt a legény a derekára és leereszkedik rajta a tengerbe, hát látja, hogy a vízilány rázza a hajót. Úgy elveri a tenger lányát, hogy elmenekül előle. Felhúzódik aztán a legény és kérdi az emberektől, hogy ez volt tán a félelem? Megint visszaúszik a partra, felöltözködik és amint ismét útnak indul, egy szép nagy kerthez jut el, a kertben egy medencéhez. Leül egy kissé, hogy megpihenjen és mialatt üldögél, egyszerre csak három galamb repül a medencéhez. Mind a hárman vízbe buknak, aztán kiszállnak és amint egyet rázkódnak, három lánnyá lesz a három galamb. Bort hoznak egy kancsóban és amint hörpinteni akar az egyik, azt kérdi a másik kettő:
- Kinek az egészségére akarsz inni?
- Helvát készített volt egy legény, - feleli a leányka - kinyujtottam a kezem és kértem egy darabkát belőle. Nem ijedt meg, hanem a kezemre koppintott egyet. Annak az egészségére iszom.
Aztán a másik lány kezébe kerül a kancsó.
- Hát te kinek az egészségére iszol? - kérdik tőle.
- Egy legény jött a minap a fürdőbe és én a vállára léptem, hogy agyonnyomjam. Úgy lecsapott a válláról, hogy elszédültem bele. Ennek iszom az egészségére.
A harmadik lány kezében a kancsó.
- Te meg kinek az egészségére iszol? - kérdezik ettől is.
- Egy hajót rázogattam a tengeren, el akartam sülyeszteni. Nekem támad egyszerre egy legény és úgy elvert, hogy alig bírtam magammal. Az ő egészségére akarok egyet inni.
- Én vagyok az a legény! - kiáltja el magát emberünk és odaugrik közéjük.
Egyszerre öleli át a három lány, egyszerre szeretgetik a legényt.
- Egy karperecem van a bírónál, - szól a legény az egyikhez - a te karodról esett volt le. Egy arab kérte el tőlem, de nem adtam oda neki. A párjára volna most szükségem.
Egy barlangba vezetik el a lányok és annyi termet nyitnak ki előtte, hogy egyik ámulatból a másikba esik a legény. Az egyikben arany, a másikban gyémánt, a harmadikban drágakő; a karperecnek is ott volt a párja. Átadják a legénynek, elmegy vele a bíróhoz és megkapja vele a másikat, úgy tér vissza a barlangba. Azt mondják neki, hogy ne hagyja el őket többé.
- Jól van, - mondja a legény - de nincs addig maradásom, míg meg nem találom a félelmet, ha majd rátalálok, visszajövök hozzátok.
Amint ismét útra kél és megy-mendegél, egy nagy sokadalomra bukkan egy nap.
- Mi van itt? - kérdezi az emberektől.
- Padisát akarunk választani - felelik neki. - Galambot repítünk el, és akinek rászáll a fejére, az lesz a sáh.
Odaáll a legény az emberek közé és amint repül a galamb, az ő fejére száll le.
- Te lettél a padisánk! - kiáltják az emberek.
Sehogy se vállalja a legény. Másodszorra repítik el a galambot, másodszorra is a legénynek száll rá a fejére. Azonmódon harmadszorra is.
- Te vagy a padisánk - mondják ismét neki.
- Nem vállalom, - feleli a legény - nekem a félelmet kell megtalálnom.
Kérdezteti a szultán-asszony, hogy miért vonakodik a legény. Mondják neki, hogy a félelmet keresi, azért nem vállalja. Izenteti neki a szultán-asszony, hogy vállalja el mára, holnapra megtalálja neki a félelmet. Belenyugszik ebbe a legény. Az volt abban az országban, hogy csak egy napig tartott a sáh dicsősége, másnapra a holtteste volt a helyén. Lefekszik a sáh-legény és amint körülnéz, hát egy koporsó van mellette és mintha emelkednék a fedele. Kapja magát a legény, rálép a koporsóra, az övével összeköti, aztán nekitámasztja a falnak és elégeti. Aztán visszamegy az ágyába és lefekszik.
Jönnek másnap az emberek, hogy elvigyék a sáh holttestét. Olyan élet-elevenen találták, hogy örömükben sírnak is meg nevetnek is. Legelsőnek a szultán-asszonnyal tudatják a jó hírt. Alig várja, hogy láthassa és amint belép hozzája a legény, megint csak azzal kezdi, hogy keresse meg neki a félelmet.
- Estére megtalálom neked, - feleli a szultán-asszony.
- Ha meg nem találod, akkor itt hagylak országostul - mondja neki a legény.
Esküdözik a szultán-asszony, hogy meglesz estére.
Estefelé hivatja az asszony a szakácsát és azt mondja neki:
- Mikor betálalod az estebédet, egy fecskét tégy a leveses tálba.
- Meglesz, - feleli a szakács.
Itt az ebéd ideje és asztalhoz ül a legény meg a szultán-asszony.
A leveses tál az asztal közepére kerül. Mondja az asszony a legénynek:
- Vedd le a tálról a fedelet.
- Te vedd le - feleli az asszonynak.
- Téged illet meg, nem engem - mondja az asszony.
- Eh, - szól a legény - akár én veszem le, akár te.
Leveszi a tálról a fedelet és prrrr... kirepül belőle a madár.
Ijedtében majdhogy kilencet nem fiadzott a legény.
- Látod, - kiált fel az asszony - úgy-e, megijedtél?
- Hát ez volt a félelem? - kérdi a legény.
- Persze hogy az - feleli a boldog szultán-asszony és úgy összeszeretkeztek, hogy egy pár lett belőlük. Az új padisa az anyját is elhozatta és ezután csak egytől fél, hogy el ne veszítse a boldogságát.

XI.
A szótlan szultán-kisasszony.
Volt is, nem is volt, volt egyszer egy padisa, ennek meg egy fia. Egy arany golyóbisa volt a sehzádénak és az volt a mulatsága, hogy dobálódzott vele. Üldögél egy nap a köskjében és kezében a golyóbis, látja, hogy egy öregasszony vízért jön a forráshoz. Kedve szottyant a sehzádénak, nekidobja a golyóbisát és eltöri vele az öregasszony korsóját. Nem mert az asszony szólni, hanem megy egy másik korsóért és jön vele vissza a forráshoz. A sehzáde megint nekidobja a golyóbisát és a másik korsót is eltöri vele. Haragszik az öreg az edényéért, de nem mer a padisa fiával kikezdeni. Pénze nem volt, hát kölcsön kér egy korsót és harmadszorra is eljön a forráshoz. Amint kezdi vele a merítést, megint repül a golyóbis és betörik a korsó. Kifogy az öregasszony a türelméből és így fortyan fel:
- Nem mondok én semmit, csak azt kívánom neked, hogy a szótlan szultán-kisasszony legyen a szerelmed.
Szeget üt ez a szó a sehzáde fejébe és egyre az öregasszony mondásán tünődözik. Szinte belebetegszik az átokféle szóba és meghalaványodik az arca. Se az étele nem ízlik, se az itala és úgy fekszik az ágyában, mint a hathónapos beteg. Orvosokat, hodzsákat hivatnak hozzá, senki se segíthet a baján.
Kérdi a fiától a padisa, hogy mitől kaphatta a baját.
- Óh, sáh apám, - mondja a legény - egy öregasszony jött volt a forrásunkhoz és háromszor törtem el a korsóját. Azt kívánta nekem nagy haragjában, hogy a szótlan szultán-kisasszony legyen a szerelmem. Ebbe a kívánságába betegedtem bele és napról-napra csak rosszabbá lesz az állapotom. Nem segít énrajtam se orvos, se hodzsa, csak ha útrakelek és rátalálok arra a szultán-kisasszonyra.
Egyetlen fia volt az apjának, sehogy se akar tőle megválni. Vigasztalja, hogy így meg amúgy, majd elmúlik valahogy a baja.
- Apácskám, - feleli a fia - belehalok a bánatomba, nincs énrajtam más segítség.
Kénytelen-kelletlen belenyugszik a padisa és útnak engedi a fiát. Ellátják útravalóval és mellette a lalája, úgy indulnak útra.
Mennek mendegélnek, hat hónapig még csak meg se állanak. Se emberi ábrázatuk többé, se éjjeli nyugodalmuk, se nappali pihenőjük. Se evés nem jut eszükbe, se ivás, és amint hegyen-kövön botorkálnak és egy hegy tetejére érnek, látják, hogy kő meg föld úgy fénylik körülöttük, akár csak a nap. Jobbra-balra nézgelődnek és ahogy tanakodnak a nagy csodán, egy öregember közeledik hozzájuk. Odamennek és kérdik tőle a nagy fényességet.
- A szótlan szultán-kisasszony hegyei ezek, - mondja az ember - az ő fénye világosítja be a környéket. Pedig hétszeres fátyol takarja be az arcát.
Kérdik az embertől, hogy merre van annak a szultán-lánynak a palotája.
- Hat hónapig kell még mennetek, míg eléritek a szeráját - feleli az öreg. - Sok legény pusztult már el érte, és mégse tudták megszólaltatni.
Ismét folytatják útjukat és hónapokon át ballagnak hegyről le, hegynek fel. Egy nap megint felérnek egy hegy tetejére, hát vérvörös körülöttük minden. Egy falut pillantanak meg a közelben és amint feléje igyekeznek, azt mondja a sehzáde:
- Lala, nem bírom a fáradságot, pihenjünk meg ebben a faluban. Hátha egyet-mást megtudunk benne.
Betérnek a faluba és megpihennek egy kávéházban. Köszöntik a két idegent és szóbeszéd közben tudakolják a nagy vérvörösséget.
- Negyedfél hónapnyira van innen egy szeráj, - mondják az emberek - abban lakik a szótlan szultán-kisasszony. Az ő arcától meg az ő ajkától ragyog a világ, pedig hétszeres fátyol takarja és szóra se nyílik a szája. Hányan pusztultak már el miatta, és mégse tudták megszólaltatni. Nekem is egy fiam maradt oda, ehol a szomszédomnak egy testvére, hogy se szeri, se száma.
Fogytán a sehzáde türelme, mehetnékje van megint. Útrakel a lalájával és hegyek között tévelyegnek. Addig mennek, míg egy nagy vár elé nem érnek.
- Itt lesz a szultán-lány - gondolja a legény és ahogy közelebb érnek a várhoz, hát emberi koponyákból van összerakva. Száz öl a magassága és se vége, se hossza.
- Óh, lalám, - sóhajt fel a sehzáde - a szultán-lányt akarta ez a sok koponya megszólaltatni. Vagy idekerülünk mi is, vagy elérjük a célunkat.
Egy város volt a vár mellett, abba tértek meg pihenőre. Aj, az a sok sírás meg kesergés a városban. Az egyik a testvérét siratja, a másik a fiát, a harmadik emezt, a negyedik amazt, mintha az egész város gyászolta volna valakijét. Kérdezik a nagy szomorúság okát.
- Úgy látom, legény, - szólal meg az egyik - hogy te is itt akarsz elpusztulni. A szultán-kisasszony apjáé, a padisáé ez a város és mind őhozzá fordul, aki a lányát akarja megszólaltatni.
Azt mondja a sehzáde a lalájának:
- Eljutottunk a kellő helyünkre, lala. Egy-két napig pihenjünk, aztán énrám is sor kerül majd.
Megpihennek egy fogadóban és hol nyugosznak, hol meg sétálgatnak. Elmennek másnap a csársiba (piacra) és amint járnak-kelnek, látja a sehzáde, hogy egy fülemülét árul egy ember. Kalickájában volt a madár és olyan szépen szólott, úgy megnyerte a sehzáde szívét, hogy megvásárolta a gazdájától. Viszi haza a szobájába és felakasztja egy szegre.
Ül egy nap a sehzáde a szobájában és egyre azon gondolkozik, hogy meg tudja-e azt a lányt szólaltatni és hogy milyen halál vár rá, ha nem éri el a célját?
- Min gondolkozol, sehzádém? - szólal meg egyszerre a fülemüle. - Ugyancsak nekibúsultad magad.
Csakúgy kapkod nagy zavarában a sehzáde, hogy talán egy dzsin szólalt meg a madárban. Szinte megremeg a félelmében és alig mer még csak ránézni is a fülemülére.
- Talán Allah akar rajtam segíteni - gondolja a legény és odafordul a madár felé:
- Óh, fülemülécském, - mondja - a szótlan szultán-kisasszony a szerelmem és azon gondolkozom, hogyan jussak a közelébe.
- Óh, sehzádém, - feleli a madár - van is azon mit gondolkozni. Könnyebb dolog sincs annál. Bemész ma este a szerájba és engem is magaddal viszel. Hét fátyol takarja a szultán-kisasszonyt, úgyhogy se őt nem látja meg senki, se ő nem láthat meg senkit. Elrejtesz engem a zsámoly alá és úgy fordulsz hozzá a szavaddal. A szultán-lány még csak megmukkanni se fog.
- Akkor fordulj én felém és mondjad: Ha a szultán-kisasszony szóba se akar velem állani, legalább te kis zsámolyka beszélj velem. - Úgy teszel, mintha a zsámolynak beszélnél, én pedig a zsámoly alól felelek a kérdésedre.
Alig várja a sehzáde, hogy a padisa elé kerülhessen és hogy elmondhassa neki a szándékát. Ránéz a sah a legényre, megkedveli, megsajnálja és így szól hozzá:
- Fiam, kár volna a te szép életedért. Nekem fogadalmam van, hogy aki megszólaltatja a lányomat, annak feleségül adom oda; aki pedig nem tudja megszólaltatni, annak a fejét vágatom le.
Sok-sok legénynek vágattam már le a fejét, nagy vár lett a koponyájukból. Hagyd abba fiam, hogy pajtásaid sorsára ne kerülj.
Leborul az ifjú a padisa előtt és úgy rimánkodik neki:
- Egy éve hogy vándorlok a lányodért. Vagy meghalok érte, vagy pedig megszólaltatom és feleségül kérem tőled.
Azt feleli neki a padisa:
- Én megtettem a magamét, Allah legyen a segítségedre.
Kiadja a padisa a rendeletet és viszik a sehzádét a szultán-kisasszony színe elé. Belép a szobájába, veszi a madarat a hónalja alól és odarejti a zsámolyszék alá. Aztán odalép a lány elé és üdvözli, ahogy egy sah udvarában szokásos. Kérdezget tőle egyet-mást, de hiába, mintha ott se volna a lány előtt. Ismét elkezdi a sehzáde:
- Szultánom, későre jár már az idő és még egy szóra se méltattál engem. Talán ebben a zsámolyban több könyörület lesz, őhozzá intézem a szavaimat.
Azzal odafordul a zsámoly felé, üdvözli és tudakozódik a hogyléte meg a sorsa felől.
- Köszönöm neked, sehzáde, - feleli a fülemüle a zsámoly alól - amióta csak megvagyok, senki se állt velem szóba. Allah küldött ide téged, hogy megörvendeztess és hogy kibeszélhessem magam. Ha meghallgatsz, egy történetet fogok neked elmondani.
- Szólj, szívesen meghallgatlak - feleli a sehzáde.
Rákezdi erre a fülemüle:
- Egy lánya volt az egyszeri sáhnak. Hárman szerették meg és mindegyike el akarta venni. Azt feleli nekik a lány apja:
- Egy-egy mesterséget tanuljatok meg és aztán jöjjetek vissza. Az kapja meg a lányomat, aki a legügyesebb lesz köztetek.
Egyszerre indul el a három legény és mennek, míg egy forráshoz nem érnek el. Megállanak és abban állapodnak meg, hogy mindegyikőjük más-más úton induljon tovább. Gyűrűiket a forrás köve alá teszik és aki előbb tér vissza, vegye magához a gyűrűjét. Így fogják majd megtudni, hogy melyikük jött már vissza és melyikük nem. Azzal lehúzzák a gyűrűiket, odateszik a kő alá és ahányan, annyifelé indulnak útnak. Egyikük azt tanulja meg, hogy hat hónapi utat hogyan lehet egy óra alatt megtenni, a másik a távolba látást tanulja el, a harmadik meg, hogy hogyan támasztható fel a halott. Aztán visszatérnek és ott találkoznak a forrás mellett.
A távolba látó azt mondja, hogy nagy beteg a padisa lánya, egy-két óra multán meg is fog halni. A második azt mondja, hogy olyan orvosságot fog ő készíteni, hogy ha meg találna halni, akkor is életre kél tőle. Csakhogy ki jut el idejében a beteghez. Megszólal a harmadik, hogy eljut ő oda a kellő időben. Azzal odaadják neki az orvosságot és még le se telt az egy óra, már ott is van a szerájban. Utolsókat vonaglott a beteg lány. Megitatják vele az orvosságot és legott elmult a betegsége.
Megjön rövidesen a másik kettő is és előadják a sahnak a tudásukat.
Egyet int a fülemüle a sehzádénak és így szól hozzá:
- Ej, sehzádém, ha rajtad múlna a dolog, melyiknek a három közül adnád oda a lányt?
- Annak, - feleli a sehzáde - aki az orvosságot készítette.
A madár a távolba látónak adná, a sehzáde az orvosságosnak, egyik sem enged a maga igazából. Szántszándékkal nem említették a harmadikat.
- Mégis csak furcsa, - gondolja a szultán-kisasszony - hogy a harmadikra még csak nem is gondolnak, pedig azon múlott a lány élete, hogy idejében ott volt az orvossággal. Nem tudja magát türtőztetni, hanem lerántja magáról a hét fátyolt és így förmed rá a beszélgetőkre:
- Bolondok, hát nem az érdemelné meg inkább, aki az orvossággal sietett oda? Hisz ha nincs ott idején, elpusztult volna az a lányka.
Csak ez kellett a sehzádénak. Sietnek a hírrel, hogy megszólalt a sah lánya, vége lesz a sok búbánatnak. Észbe kap azonban a szultán-kisasszony is, és mert élt a gyanúperrel, hogy csellel csikarták ki a szavát, azt kívánja, hogy nem egyszer, de három ízben kell őt megszólaltatni. Csak akkor lesz annak a legénynek a felesége.
Hazatér a szegény sehzáde és búsulásnak adja a fejét.
- Ne búsulj, - vigasztalja a fülemüle - estére megint elmegyünk a szerájba. Ezúttal nem a zsámoly alá fogsz elrejteni, mert darabokra tördelte a szultán-kisasszony, hanem a polcra helyezel el.
Veszi a sehzáde a madarat és megyen vele a szerájba. Belép a lány szobájába, a madarát ráteszi a polcra és megint elkezdi a mondókáját. Egy mukkot se válaszol neki a lány. Odafordul a sehzáde a polc felé és így szól hozzá:
- Ej, polcocskám, a szultán-kisasszony nem áll velem szóba, veled hadd beszélgetek legalább. Hogy mint szolgál az egészséged?
Válaszol a fülemüle a polcról:
- Köszönöm a kérdésed sehzádém. Nem kellettél a szultán-kisasszonynak, hát gondolod, hogy szóba állhatsz velem is. Ha meghallgatnál, egy történetet mondanék el neked.
- Hadd hallom, - feleli a sehzáde.
- Volt egyszer egy asszony, - kezdi a fülemüle - három kérője volt egyszerre. Az egyiknek Mézes, a másiknak Olajos, a harmadiknak meg Vajas volt a neve. Úgy járogattak el az asszonyhoz, hogy egyik se tudott a másikáról semmit. A legerősebben még Olajos szerette az asszonyt. Egyszer, amint fésülködik az asszony, egy ősz szálat pillant meg a hajában.
- Ó jaj, - sopánkodik magában - úgy látszik, hogy öregedni kezdek. A kérőim majd elfordulnak tőlem és még hoppon találok maradni. Ideje hogy válasszak magamnak és hogy békében töltsem el életemet.
Siet és még aznap meghívja a kérőit, de úgy, hogy mindegyike egy-egy órával későbben látogassa meg. Legelsőnek Olajos volt a hivatalos. Mielőtt még eljött volna, lemegy az asszony a kertjébe, egy sírt ásat meg és egy halottas lepedőt tesz oda melléje. Sír-rí az asszony, amikor megérkezik Olajos. Kérdi az asszonytól a baját.
- Ó, barátom, - tördeli kezeit az asszony - meghalt az apám és a kertünkben temettem el. Egy rossz szellem bújhatott bele szegénybe, mert felkelt a sírjából és eltűnt. Ha szeretsz engem, jöjj le a kertbe, vedd fel a halottas lepedőt és feküdj bele a sírba, három órán át maradj benne. Ha majd visszajön az apám, azt hiszi majd, hogy egy másik halott van a sírjában és elmenekül innen.
- Te éretted - mondja Olajos - nemcsak egy gödörbe, de még a tengerbe is bedobom magam.
Azzal lemegy a kertbe, magára ölti a lepedőt és belefekszik a verembe.
Letelik az egy óra és Mézes kopogtat be az ajtón. Még erősebben sír-rí az asszony és ennek is elkesergi a baját.
- Ha szeretsz, - mondja neki - sírkő gyanánt állj oda a sírhoz és ha megmozdul benne a rossz szellem, üsd agyon egy kővel.
Odaáll Mézes a sírhoz és úgy lesi a rossz szellemet.
Alig telik le az egy óra, amire Vajas lép be az ajtón. Látja a kesergő asszonyt és tudakolja a baját.
- Hogyne keseregnék, - feleli az asszony - mikor meghalt az apám, eltemettem és a sírjában sincs nyugta. Rossz szellemmé lett egy ellensége és nézd, ott leskelődik rá a sírjában. Ha szeretsz egy kissé, menj ahoz a szellemhez és hozd ide nekem.
Siet Vajas a sírhoz, kiragadja belőle a szellemnek vélt Olajost és szalad vele az asszonyhoz. Nézi Mézes a dolgot és azt hiszi, hogy megkettőződött a szellem. Ragadja a követ, hogy megölje őket, Olajos azt hiszi, hogy a szellem kezébe került és viaskodásukban, tülekedésükben ráismernek egymásra. Még csak most kezdődik el Isten igazában a nagy veszekedés.
Egyet int a fülemüle a sehzádénak és így szól hozzá:
- Ej, sehzádém, ha rajtad múlnék, melyiknek adnád oda az asszonyt? Én Vajasnak adnám oda.
- Inkább Mézesnek, - feleli a sehzáde - mert sokat fáradozott a sír körül.
Vitatkoznak egymással, hogy kit illet inkább az asszony és szándékosan nem említik Olajost.
- Mégis csak különös, - pattan fel a szultán-kisasszony - hogy ép Olajosról feledkeztetek meg. Három órán át feküdt a sírban, őt illeti meg az asszony.
Megszólalt a szultán-kisasszony, megint nagy az öröm a szerájban. Restelli a lány, hogy elhibázta, de még hátra a harmadik este.
Visszatér a sehzáde a szobájába és estére kelve megint megszólal a fülemüle:
- Sehzádém, ne a polcra tegyél ma este, mert azt úgyis összetöri a szultán-lány, hanem helyezz el szépen az ajtaja küszöbére. Megint csak el-el fogunk beszélgetni.
Alighogy beesteledik, már ott a legény a leány szobájában, a fülemüle meg a küszöbön. Hiába akarja megszólaltatni, még csak feléje se néz a szultán-kisasszony.
Odafordul a sehzáde a küszöb felé és azzal kezdi el a beszélgetést. Válaszol rá a fülemüle és a következő történetet meséli el:
- Volt egyszer egy ács, egy szabó meg egy szofta (növendék pap). Együtt indultak útra, elérkeztek egy városba és mind a hárman egy szobába költözködtek. Nappal dolgaik után látnak és csak estére kerülnek együvé. Egy éjjel, amint feküsznek, felébred az ács és kávét főz magának meg csibukozik hozzá. Kerülgeti az álom és hogy eltöltse az idejét, elővesz egy nagy fadarabot és egy tizenhárom-tizennégy éves lányt formál ki belőle. Aztán lefekszik és elalszik.
- Kisvártatva a szabó ébred fel és meglátja azt a fából faragott lányalakot. Kapja magát, ruhát szab neki, megvarrja és felöltözteti. Azzal lefekszik és elalszik.
Hajnal felé a szofta is felébred. Meglátja azt a lányalakot, arca akár a teli hold, ruházata hozzáillő, szinte sajnálja, hogy élettelen. Imádsághoz mosakodik és úgy könyörög Allához, hogy keltse életre a fabábut. Lelket küld Allah a fába és mintha csak álmából ébredezne, úgy kel életre a leányzó. Párját se találnád a szépségének.
Reggelre felébrednek, és amint megpillantják a leánykát, menten beleszeretnek mindannyian. Mindegyike magának akarja és kész a parázs veszekedés.
Egyet int a fülemüle a sehzádénak és így szól hozzá:
- Ej, sehzádém, ha rajtad múlna, melyiknek ítélnéd oda a leánykát? Én az ácsnak adnám oda.
- Inkább a szabónak, - feleli a sehzáde - mert az varrta neki a ruhát és azzal emberi formát adott neki.
Meg se említik a szoftát, mintha a világon se volna.
- Ti bolondok, - csattan fel a szultán-kisasszony - hát a szoftát hol hagytátok? Hisz ha ő nem imádkozik, fabábúnak maradt volna az a leány, nem pedig embernek. A szoftáé a leány, senki másé.
Aj de szaladnak a padisához, hogy harmadízben is megszólalt a leánya. Megszólalt a szótalan, vége a sok veszedelemnek. Most már beszél a szultán-kisasszony, legszívesebben a vőlegényével, a deli sehzádéval. Még akkor szerette meg a legényt, amikor először megszólaltatta, és most már ő kéri az apját, hogy ünnep legyen az eljegyzése. A lakodalomhoz is készülődnek, amikor azt mondja a sehzáde:
- Nekem is van hazám, sah apám és szultán anyám; itt volt az eljegyzés, otthon legyen a lakodalom.
Szól a padisa rendelete és indul az új pár a sehzádéék birodalmába. Annyi a kísérete, hogy a fele is sok lenne. A másik padisánál se volt boldogabb ember, mikor a fia jöttét megtudta. Olyan lakzit csaptak, hogy negyven napig, negyven éjig meg se pihentek és csak a negyvenegyediken ha gondoltak az öreg asszony korsóira. Elhozatták az öreget és ott éldegélt ő is, boldog a boldogak között, szerencsés a szerencsések között. Három alma hull az égből, neked is jusson belőle, nekem is, meg aki elmesélgetett nektek.

XII.
Varázs-turbán, varázs-korbács, varázs-szőnyeg.
Hol volt, még a régi világban volt, volt egyszer két testvér. Apjuk, anyjuk meghalt és ami vagyon maradt, azt két részre osztották. A nagyobbik fiú boltot nyitott; a kisebbik meg, tarfiú is volt meg eszelős is, egész nap csak lustálkodott. Addig járta az evés-ivás meg a sétálgatás, míg elfogyott egy nap az utolsó parája is. Odamegy a testvéréhez és attól kér vagy egy-két gurust (piasztert). Ennek is a végére járt, megint csak a bátyjához fordult.
Megúnta az idősebbik a sok zaklatást. Fogja, pénzzé teszi a vagyonát és hajóra száll, hogy más országba vándoroljon. Neszét vette az öccse és mielőtt még elindult volna a hajó, rálopódzkodik valahogy és elbúvik, hogy észre ne találják venni. A nagyobbik is élt a gyanuperrel, hogyha megtudja az öccse a szándékát, idáig is eljön utána. Nem is mert mutatkozni a hajón, egyre bujkált az emberek elől. De alighogy nekieresztik a vitorlát, az egyik jobbról kerül elő, a másik balról és megint a bátyja nyakán az öccse.
Bosszankodik a nagyobbik, de hiába, viszi őket a hajó. Az egyiptusok országában szállottak ki. Azt mondja a nagyobbik az öccsének:
- Te csak maradj itt a parton, én meg megyek és két öszvér után nézek, hogy tovább utazhassunk innen.
Lekuporodik a fiú a földre és úgy várja a bátyját. Várja-várja, de hiába várja. - Majd felkeresem - gondolja magában és útra kel ő is, hogy ráakadjon a bátyjára.
Megyen megyen, mendegél, nagyot, kicsit lépdegél, hat hónapig síkon jár s amint egyszer hátranéz, hát csak éppen hogy egy árpányit haladt előre. Szaporábbat lépeget, violákat tépeget s amint ismét körülnéz, egy hegy alja áll előtte. Három legényke ugyancsak veszekedik egymással. Negyediknek odanéz és kérdi tőlük, hogy mi az, amin hajbakaptak.
- Egy apának vagyunk a gyermekei, - kezdi el az egyik - a minap meghalt és örökségkép íme ezt a turbánt, korbácsot meg szőnyeget hagyta ránk. Ki a turbánt fejre rántja, senki szeme meg nem látja; aki a szőnyegre terül, kézben korbács egyet cserdül, madármódra messze repül. Kié legyen a turbán, kié az ostor, kié a szőnyeg, ez a mi nagy vesződségünk.
- Eggyé legyen mind a három - kiáltozza valamennyi.
- Az enyém, a legnagyobbé.
- Engem illet, mint középsőt.
- Hát én meg a legkisebbik.
Szóra szóval, botra bottal, alig tudja a tarfiú őket szétválasztani, úgy nekirontanának egymásnak.
- Nem úgy lesz a, - veszi ítélőre a dolgot - nyilat készítek egy kis fából és kilövöm. Ti utána szaladtok és aki leghamarább itt lesz vele, azé lesz majd mind a három.
Repül a nyíl s fut a három legényke, hogy melyik éri el leghamarább. A tarfiú meg egyet gondol, fel a turbánt a fejére, rátelepszik a szőnyegre, egyet csap az ostorával és - hipp, hopp, ott legyek, ahol a bátyám - arra eszmél, hogy egy nagy város van előtte.
Jár-kél a városban és látja, hogy a padisa egyik embere kiáltozgat valamit. Azt adja tudtára a világnak, hogy leánya a szultán-kisasszony eltűnik éjjelente a szerájból. Aki megtudja, hogy hová lesz, azé a leány meg a fele királyság.
- Ehol én, - kiáltja a tarfiú - vigyetek a padisa elé; itt a fejem, ha meg nem tudom.
Ott a legény a palotában, este meg a szultán-leány szobájában. Lefekszik és úgy lesi félszemmel a történendőket. Csak azt várja a leány, hogy elaludjék az a tarfiú. Tűt szúr a talpába és hogy nem ébredt fel rá a legényke, veszi a gyertyát és kioldalog a szobájából.
Fején a turbán, úgy siet utána a tarfiú és amint kilép az ajtón, majd hogy bele nem ütődik egy arabba. Az arab fején egy nagy aranytál, az aranytálon a szultán-leány, ép hogy ki akarnak surranni a szerájból. A tarfejű se bolond, hogy gyalog menjen mellettük. Egyet ugrik és rajta a tálon ő is, majd hogy le nem billentek róla. Meghőköl az arab és kérdi a leánytól, hogy az Istenért, mit csinál; csepp híja, hogy le nem ejtette a tálról.
- Meg se moccantam, - feleli a leány - ahogy a tálra tettél, úgy maradtam veszteg.
Alig tesz az arab egypár lépést, érzi, hogy nehezebb ez a tál, mint máskor volt. Megint csak a szultán-leányhoz fordul:
- Mi történt ma veled, szultánom? Olyan nehéz vagy ma, hogy majd leroskadok alattad.
- Be különös vagy ma; - feleli a lány - nem lettem én se több, se kevesebb.
Fejét csóválja az arab és megy tovább a terhével. Amint mennek, mendegélnek, elérnek egy csodaszép nagy kertbe. Ezüst a fája, arany az ága, gyémánt a virágja. Letör a legény egy ágat és amint zsebre teszi, hát csakúgy sóhajtozik meg siránkozik a fácska:
- Ember fia de megkínzott, ember fia megtépázott.
Egymásra néz a lány meg az arab, sehogy sincs rendén a dolog.
- Egy tarfejűt küldtek ma be hozzám, - mondja a lány - mintha annak a szele üldözne bennünket.
Ismét tovább mennek és másik nagy kertbe lépnek be. Arany a fája, gyémánt az ága, smaragd a virágja. Innen is letör a legény egy ágat és amint zsebre dugja, olyat csattan az ég föld, olyat visong a sok fa, hogy ijedtükben majd lehulltak a tálról.
- Ember fia de megkínzott, ember fia megtépázott - hallatszik innen is, onnan is.
Sehogy se tudta az arab, hogy mire vélje a dolgot.
Eljutnak aztán egy hídhoz, a hídon át egy tündér-szerájhoz, hát már várja a lányt a töméntelen rabszolga. Két kezük a mellükön, úgy hajolnak előtte porig. Leszáll a szultán-kisasszony a tálról, leugrik utána a tarfiú is és amint hozzák a gyémánttal meg drágakövekkel kirakott papucsokat, veszi a legény az egyikét és zsebre dugja. Felhúzza a lány a felét és hiába keresik a párját, eltűnt biz az nyom nélkül. Egy másik pár papucsot hoznak, annak is eltűnik a fele.
Egész odáig vannak a bosszúságtól. Besiet a lány papucs nélkül, utána a tarfiú, fején a turbán, kezében meg a korbács és a szőnyeg. Benyit a lány egy szobába, hát ott az arab peri, a szeráj gazdája. Olyan a két ajka, hogy egyikével az eget, másikával meg a földet sepri.
Ráförmed a lányra, hogy minek várakoztatta meg és hogy hol maradt ily későn? Elmondja a lány a tegnapi tarfiút, az úton történteket és hogy hogyan tűntek el a papucsai. Vigasztalja a peri, hogy ne sokat törődjék a dologgal, talán csak képzelődik.
Leülnek és hozatja a peri a különféle serbetitalokat. Gyémántos kupából öntik a lánynak és amint nyujtja feléje egy rablány, olyat csap a fiú a szolgáló kezére, hogy leejti és darabokra töri az edényt. Ebből is eldugott egy darabot a tarfiú.
- Nem megmondtam, - kiáltja a szultán-kisasszony - hogy sehogy sincsen rendén a dolog. Nem kell nekem se serbet, se semmi, jobb ha mentül előbb hazafelé nézünk.
Csitítja a peri és hozatja egy szolgával az ennivalókat. Hozzák a kis asztalt, rajta a sok tál ételt és amint egyenként eszegetnek belőle, a mi tarfiúnk is hozzálát. Csak elhűl a másik kettő, hogy egy harmadik helyről is fogyasztják az ételt. Hát még amikor az édességek mellől is hol egy kanál, hol meg egy tálca tünedez el.
- Fele se tréfa - gondolja a peri - és most már ő se bánja, ha jókorább tér is vissza a szultán-kisasszony. Búcsúra nyujtja a kezét és amint kíséri az ajtóig, közéjük csúszik a fiú és olyat ránt rajtuk, hogy az egyik jobbra bukfencez el, a másik meg balra. Szinte belesápadnak a nagy ijedelembe. Hívják az arabot a tállal, a lány beleül és indulnak a szerájból kifelé. Kardot ránt elő eközben a tarfiú, nekigyürkőzik és olyat csap vele a perire, hogy lenyisszantja a fejét. Ahogy legurult a válláról a feje, olyan rémítőt rengett az ég, olyan erőset dörgött a föld, olyan üvöltés, olyan riadalom támadt, hogy a tarfiú azt se tudta rémületében, hogy hányadán van.
- Jaj minékünk, ember fia megölte a padisánkat - hangzik mindenfelől.
Kapja a tarfiú a szőnyeget és ráül, aztán veszi a korbácsot és mikorára a szultán-lány visszaérkezett, a szobájába, már javában hortyogott a legény.
- Ebadta kopasz varangya, - mondja nagy mérgesen a lány - sokat nyugtalanítottál az éjszaka.
Elővesz egy tűt és beleszúr vele a fiú talpába.
- Bizonyosan alszik, hogy meg se moccant - gondolja a lány és nagy álmosan lefekszik ő is.
Másnap már korán felverik a tarfiút az álmából. Kérdik tőle, hogy végére járt-e a dolognak, mert különben a halálé.
- De végére ám, - feleli vissza - csakhogy nektek nem mondom meg. Vezessetek a padisa elé, ott majd meglátjátok.
Bevezetik a padisához, ott meg azt mondja, hogy csak úgy beszéli el a történteket, ha a város közepére gyüjtik az embereket.
- Így tán csak a testvéremre is ráakadok - gondolja magában.
Jönnek a városbeliek a piac közepére. Ott ül a tarfiú egy emelvényen, mellette a padisa meg a szultán-kisasszony és kezdi beszélni a dolgot úgy ahogy megtörtént, a táltól kezdve egész a peri haláláig.
- Ne higgy neki padisa apám, hazugság az egész, padisa apám - hajtogatja a lány.
Előszedi erre a zsebéből a gyémántokat, a drágaköves ágat, az aranyos papucsokat, a drága kanalakat, csészéket és már-már beszéli a peri halálát is, amikor megpillantja a testvérét, ott állott a többi emberek között. Se kérd se hall, csak leugrik az emelvényről és szalad egyenesen a bátyja felé. A bátyja is szalad, ő is szalad és addig szaladnak, míg utól nem érik egymást.
Előkerülnek aztán mind a ketten, a nagyobbik is elbeszéli az esetét, a fiatalabbik is, és kéri a tarfiú a padisát, hogy a szultán-lány is, meg a feleországa is a bátyjáé legyen. Neki elég az ő bűvös turbánja, korbácsa meg szőnyege, elél ő azokból akár holta napjáig is. Csak a bátyja közelében maradhasson meg.
Legjobban még a szultán-lány örült, amikor meghallotta, hogy meghalt az ő peri ura. Erővel rabolta volt el egy nap a szobájából és úgy elvarázsolta, hogy nem szabadulhatott többé tőle. Örömében arra is ráállott, hogy a tarfiú testvére legyen az ura és oly nagy lakodalmat csaptak, hogy negyven napig, negyven éjig egyre csak mulatoztak.
Én is arra jártam és amint piláfot (rizst) kértem a szakácstól, olyat talált a kezem fejére csapni, hogy még most is attul sántítok.

XIII.
A vén szipirtyó.
Volt is meg nem is volt, volt egyszer két öreg asszony. Az egyik nyolcvan esztendős volt, a másik meg kilencven esztendős. A nyolcvan esztendős anyámnak szólította a kilencven esztendőst, a másik meg csak gúnyolódott a fiatalabbikkal.
Sétálgatnak egy nap a kertjükben és az öregebbik így gúnyolódik a fiatalabbal:
- Lánykám lánykám, gyémánt lánykám, rózsaarcú szép kis lánykám, két szemednek búzakékje, szemöldököd feketéje; nyíló rózsa a te szácskád, cseresznyeszín az ajkacskád; két narancs a te két melled, akár a hó fehér kebled; életemnek a varázsa, teli holdnak a képmása. Kár azért a két ezüst kezedért, hogy rózsát kell szedegetnie és megszúrhat a tövise; kár azért az arany hajadért, hogy fénylő arcod elfedi.
Ép akkor haladt el a sehzáde a kapujuk előtt és végighallgatta a beszédjüket. Azt mondja a lalájának:
- Lala, jól jegyezd meg magadnak ezt a házat, holnap majd ide jössz vissza az anyámmal.
Megérkeznek a palotájukba és így rimánkodik a sehzáde az anyjához:
- Anyácskám, egy lánykát tudok egy házban, hátha háztűznézni mennél oda.
- Szívesen, fiacskám, - feleli az anyja és már másnap reggel beül a lalával egy kocsiba, utána vagy négy palotabeli asszony, úgy mennek az öreg asszonyék háza felé. Bekopogtatnak a házba, belépnek és fogadja őket a kilencven esztendős. El-elbeszélgetnek egy keveset, egymásnak az egészsége után tudakozódnak, míg elő nem áll a szultán-asszony a fia szándékával.
- Allah áldassék érte - feleli az öreg - aranyékszer a lánykám, minden foga egy-egy gyöngysor, egyetlenje a világnak.
- Nem láthatnám? - kérdezi a szultán-asszony.
- Ó, - feleli az öreg - hátha megrontja a tekinteted és lány nélkül találok maradni. Meg aztán szégyellős is a lánykám, nem szívesen mutogatja magát.
- Legalább a kisujját ha láthatnám - kéri a szultán-asszony.
- Egy-két nap mulva jöjjetek el megint, megpuhítom akkorára - feleli a vénség.
Visszatérnek a szerájbeliek a palotájukba, az öreg asszony meg egy pacalt kerít valahonnan elő, rácsavarja a nyolcvanasnak a kisujjára, hennával (rózsaszín festékkel) befesti és úgy várják a lánykérőket. Egy-két nap multán megint beállítanak és a lány ujját nézné meg a szultán-asszony. Odamennek ajtajához és beszól a kilencven esztendős:
- Angyalképű kis leánykám, mutasd meg a kisujjadat.
A kulcslyukon át mutatja a másik az ujját, jól rá volt a pacal feszítve.
- Milyen szép lehet az a lány, - gondolja a sehzáde anyja - szinte fénylik az ujjacskája.
Egy gyémántgyűrűt vesz elő a zsebéből és ráhúzza a lány ujjára. Megbeszélik aztán az esküvő napját és visszatérőben a palotájukba, csakúgy osztogatják az ajándékféléket.
Folyik a készülődés a szerájban és indulóban a lakodalmas kocsi, hogy előhozza a menyasszonykát. Felöltözteti a kilencvenes a nyolcvanast, fátyollal takargatja és indulnak a palotába. Amint megérkeznek, előbb a kilencvenes száll ki és elkezdi, hogy:
- Köntöskét borítsatok a lányomra, akárki fia lánya meg ne tekinthesse.
Ráadják a köntöskét, beviszik a szerájba, annak is egy szobájába. Megkezdődik eközben a lakzi, mulat a sok násznép, míg bele nem fáradnak a sok evés-ivásba. Benyit a sehzáde a tündérje szobájába és amint leszedi róla a fátyolt, majd hogy hanyatt nem esik ijedtében. Csupa százránc fonnyadt arca, alig maradt egy-két foga, sárga keble, vánnyadt melle, ilyen az ő felesége. Úgy felháborodik a pórul járt sehzáde, hogy fogja az öreg asszonyt és az ablakon át kidobja egy kertbe. A tündérek padisájáé volt véletlenül az a kert.
Egyetlenegy lánya volt ennek a padisának és amióta csak a világra jött, se a nevetését nem hallották, se a sírását. Ép a kertben búslakodott emiatt a padisa, amikor meghallja a nyögdécselést. Odalép, hát egy öreg asszony fekszik a fűben.
- Mi itt a keresni valód? - kérdi tőle a padisa.
- Ide dobtak, hát itt vagyok - nyögdécsel az öreg.
- Furcsa egy öreg asszony, - gondolja a padisa - megmutatom a lányomnak, hátha elneveti magát rajta.
Az volt a padisa lányának a baja, hogy sose látott még emberi arcot; azért nem sírt soha és azért nem nevetett.
Mondja a padisa az öregnek, hogy hátha megnevettethetné a lányát.
- Talán megnevettetem - mondja az öreg asszony.
Azzal hozza a padisa a lányát és mutatja neki a furcsa öreg asszonyt.
- Ó leánykám, tündérlánykám, - szólal meg az öreg asszony - láttál-e már életedben ilyen szép gyöngysor fogakat, ilyen ajkat, ilyen szájat, keblemnek a két narancsát, teliholdnak a képmását?
Olyan furcsa volt az öreg asszony, olyan furcsa a beszédje, hogy kitört a lányból a nagy kacagás.
- Kacag a lányom, nevet a lányom - örvendez nagy boldogan a padisa.
- Most még csak azt szeretném, ha megríkatni is tudnád - mondja az öreg asszonynak.
Elkezdi erre az öreg asszony, hogy van neki egy kilencven esztendős anyja, az keseríti el az életét.
- Fiatalnak öltöztetett fel, a sehzádéval vétetett el és úgy csúffá tett, hogy az ablakon át dobtak ki a kertbe.
Csakúgy potyogtatta szegényke a könnyeit. Megsajnálta az asszonyt a lányka és sírva hullatja a könnyeit ő is.
Teljessé lett a padisa boldogsága, sírt is már a lánya meg nevetett is. Felviszi az asszonyt a palotájába és azt mondja neki, hogy kívánjon tőle valamit és be fog a kívánsága teljesedni.
- Azt szeretném, - mondja a nyolcvan esztendős - ha tizenöt éves lehetnék megint.
Nyomban megtette neki a tündérek sáhja és olyan egy szép lány lett belőle, hogy rózsa nyílott a két arcán, búzakékes a két szeme, fekete a szemöldöke, cseresznyeszín az ajaka, hófehér a keble hava. Lemegy a kertbe és ott üldögél, ahova a sehzáde dobta volt le.
Másnap odalép a sehzáde az ablakához és lenéz a kertbe, hogy kilehelte-é csúf lelkét az a minapi boszorkány. Hát ott látja azt a csodaszép tizenöt esztendős lánykát.
- Talán nem jól néztem meg tegnap - gondolja magában és egy kötelet bocsát le a lánynak, hogy kösse a derekára és felhúzza vele a szobájába. Ott folytatták a lakodalmat, ahol tegnap megkezdték volt és ők lettek a világ legboldogabbjai.
Néhány nap mult el azóta. Furta a kilencvenes szipirtyót a kíváncsiság, hogy mi lett azzal a másik öreggel. Bekopogtat a szerájba és ugyancsak eláll a szeme-szája, amint ránéz a fiatallá lett öregre.
- Hogy történt a dolog? - kérdi a menyecskétől.
- Úgy, - feleli - hogy éjfélkor kilopódzkodtam és egy rézművesnél kivasaltattam magam. Bedugott a rézműves a tűzbe, én meg biztattam, hogy fújja, fújtassa, amíg csak tüzet nem fog a testem. Aztán kihúzott és kivasalt, attól lettem fiatallá.
Ez kellett a vén szipirtyónak. Még aznap éjjel volt, hogy odasiet egy rézöntőhöz, felkölti, hogy nyomban vasaltassa ki.
- Tán elment az eszed, - mondja a rézműves - hogy a halálodat akarod.
- Te csak dugj a tűzbe, aztán fújjad, fújtassad, úgy vasalj ki aztán - erőszakoskodik az öreg.
Megharagszik a rézműves és begyújt a kemencéjébe. Beledobja az asszonyt a tűzbe és amint kikezdi a tűz, kiáltozza az öreg, hogy csak fújja, fújtassa tovább. Nem kellett azt sokáig fújtatni, úgy porrá égett a vén banya, hogy alig maradt valami belőle. Az ifjabbik pedig megszabadult és boldogan élt a sehzádéval.

XIV.
A favágó meg a három lánya.
Volt egyszer egy favágó, ennek meg három lánya. Abból éldegélt ez a favágó, hogy mindennap a hegyek közé ment, fákat hasogatott és aztán eladta.
Egy reggel ismét megy a hegyek közé és amint javában hasogatja a fákat, egy dervis jelenik meg előtte és köszönti:
- Szelám álejküm, favágó apó!
Fogadja a favágó a köszöntést és kérdi tőle, hogy mi jóval jött.
- Kérdezek tőled valamit, - feleli a dervis - vajjon meg tudsz-e rá felelni?
- Hadd hallom hát - mondja a favágó.
Azt kérdezi a dervis:
- Mi a hold, mi a csillag, mi az éjszaka, mi a nappal? Három napod van, hogy megfelelhess rá, különben levágatom a fejed.
Azzal elmegy a dervis és mint padisa tér vissza a palotájába.
Kifakad a mi favágónk és így kesereg a sorsán:
- Teremtő Allah, mit küldtél a fejemre? Szegény ember vagyok, mit tudom én az ilyesmiket?
Úgy nekikeseredik a gondtól, hogy abbahagyja a munkát és ballag vissza, hazafelé.
A legidősebbik lánya nyit neki ajtót és meglátja a bánatot az apján.
- Mi történt veled, apó? - kérdezi tőle. - Egészen megváltozott az arcod.
- Ó jaj lányom - feleli az öreg - egy dervissel találkoztam az erdőben és ezeket mondotta nekem.
Elmondja a lányának a dervis kérdéseit.
- Hahha - kacag fel a lány - én meg azt hittem, hogy azt fogod rá felelni, hogy semmi baja a lányodnak, csak egy edényünk fedele repedt meg.
- Pusztulj a szemem elől - förmed rá a lányára - még gúnyt űzöl belőlem.
Szedelőzködik másnap a favágó és megyen ismét a hegyek közé. Javában vagdossa a fákat, amint megint előtte a dervis és kérdi az embertől, hogy tudja-e már a feleletet!
- Nem tudom biz én - feleli a favágó.
- Két napig még gondolkozhatsz rajta - mondja a dervis-padisa és otthagyja az embert.
Töpreng a favágó, a munkát is abbahagyja és bandukolgat hazafelé. Ezúttal a középső lánya nyit neki ajtót és látja, hogy csupa aggodalom az apja arca.
- Mi a baj, apó, hogy olyan hamar visszajöttél? - kérdi a lánya.
- Hogy még te is kinevetnél, mint a nénéd? Láss csak a dolgod után - mondja neki az apja.
- Hátha segíthetek a bajodon? - mondja a lánya.
Neki is elmondja az apja, hogy mit akar tőle a dervis.
- Hahha, - kacag a lány - én is azt hittem, hogy azt fogod mondani, hogy semmi baja a lányodnak, csak az edényünk fedele repedt meg.
- Takarodj a szemem elől te is - azzal kergeti el a lányát.
Egész éjszaka nem húnyta be a szemét a favágó. Reggel megint csak a hegyek közé megy és ismét találkozik a dervissel.
- Kitaláltad már apó? - kérdi a favágótól.
- Dehogy találtam ki, - feleli az ember és úgy nekifekszik a búsulásnak, hogy megint abba hagyja a munkát és botorkál hazafelé.
A legkisebbik lánya nyit neki ajtót és kérdi az apjától, hogy mi a bánatja. Még csak szóba se akar állani a lányával, de addig rimánkodik neki, addig könyörög hozzá, míg el nem mondja neki a baját.
- Apácskám, - feleli a lány - mi van azon nem tudni való? Ha majd eljön holnap a dervis, azt mondod neki, hogy: te padisa vagy a hold, vezéred a csillag, a sok rabszolgád az éjszakát jelenti, a nappalt meg a sok alattvalód.
Egész éjjel elismételgeti a favágó, hogy el ne felejtse másnapra.
Veszi másnap a baltáját és könnyű szívvel siet a hegyek közé. Íme a dervis és kérdezi:
- Nos apó, tudod már?
- Tudom - feleli a favágó. - Te padisa vagy a hold, vezéred a csillag, rabszolgád az éjszakát jelenti, a nappalt meg a sok alattvalód.
- Három lányod van, - feleli a padisa - hat hónapja hogy viselősek.
Azzal otthagyja az elálmélkodó favágót és megy haza.
Szeget üt a dolog a favágó fejébe, fogja magát és indul ő is hazafelé. A legkisebbik lánya fogadja és kérdezi, hogy megadta-e a feleletet?
- Meg, - mondja az apja - de nem értem a feleletét.
Elmondja a lányának, hogy mit mondott róluk a dervis.
Másnap, még alighogy megvirradt, egy hintó áll meg a kapujuk előtt. Beizennek a favágóért és azt mondják neki:
- A padisa küldött, a szerájba visszük a lányaidat.
Szól az apja a lányainak, hogy kászolódjanak, vár rájuk a hintó. Három batyut gyömöszöl össze a kislány és a gyomrukra téteti oda a lányoknak. Azt mondja a legidősebbik testvérének:
- Ha kérdi tőled a padisa, hogy mi a kívánságod, azt feleld neki, hogy süteményt szeretnél enni.
A másik nénjének meg azt mondja:
- Ha tőled is megkérdezi, azt mondd neki, hogy húst szeretnél enni.
Aztán felülnek a hintóra és mennek a szerájba a padisa színe elé. Rájuk néz a padisa és kérdezi a legidősebbiktől, hogy mi a kívánsága?
- Süteményt szeretnék enni - feleli a lány.
- Az édesség-készítőmnek legyen a felesége - adja ki a padisa a rendeletet.
- Hát te lányom, mit akarsz? - kérdezi a középsőtől.
- Húst szeretnék enni - feleli a lány.
- Ez meg a mészárosomnak legyen a felesége - rendelkezik a padisa.
- Nos, lánykám, hát neked mi a kívánságod? - kérdezi a legkisebbiktől.
- Levegőből halat, tengerből vajat szeretnék enni - feleli.
- Hát van a levegőnek hala, van a tengernek vaja? - kérdi csodálkozással a padisa.
- Padisa uram, - feleli a lány - hát a lány lehet-e hathónapos viselős?
Úgy megtetszett a padisának a lány felelete, hogy a vezérének adta oda feleségül.
Olyan egy lakodalom volt a szerájban, hogy nem maradt az országban éhező ember.

XV.
Türelemkő, türelemkés.
Volt egyszer egy szegény asszonynak egy lánya. Az asszony odajárt fehérruhát mosni, a lányka meg otthon foglalatoskodott a hímzőasztala körül.
Ül egy nap az ablakánál és amint javában hímezget, varrogat, egy kis madár repül a hímzőasztalára és azt mondja a lánynak:
- Ó leányka, szegény lányka, holt embernél a kiszmeted (sorsod). - Azzal tovább repül.
Odalett a lány nyugalma és beszéli este az anyjának, hogy miket mondott neki egy madár.
- Ajtót, ablakot jól zárj be, - mondja neki az anyja - úgy ülj le a munkádhoz.
Másnap reggel ajtót, ablakot bezár, úgy kezd a munkájához. Egyszerre csak prrr... ott a kis madár a hímzőasztalán.
- Ó leányka, szegény lányka, holt embernél a kiszmeted - mondja és aztán ismét elrepül.
Még jobban megijed a lányka és ismét elpanaszkodik az anyjának.
- Holnap megint csak zárj be ajtót, ablakot, - tanácsolja neki az anyja - te pedig bujj be a szekrénybe. Gyújts benne gyertyát és úgy fogj a munkádhoz.
Alighogy elmegy reggel az anyja, bezár a lány mindent, gyertyát gyujt és hímzőasztalostul bezárkózik a szekrénybe.
Alig tesz egy-két öltést, ott a madár előtte:
- Ó leányka, szegény lányka, holt embernél a kiszmeted. - Azzal megint prrr... és elrepül.
Azt se tudja a szegény lányka, hová legyen nagy nyugtalanságában. Félredobja a munkát és egyre azon töpreng, hogy mit jelenthet a madár mondása. Az anyja se különben, amint megtudja estére a dolgot. Másnap otthon marad, hadd lássa azt a madarat ő is. De biz aki nem jött többé, az a madár volt.
Örökös a nyugtalanságuk, vége a békességes életüknek. Ki se mozdulnak a házból és egyre lesik, egyre várják, hátha megint bevetődik a madár.
Jönnek egy nap a szomszéd lányok és kérik az asszonyt, hogy engedje el velük a lányát. Mulatozni, kergetőzni mennek egy kissé, hátha elfelejti a búját, bánatát. Nem meri az anyja elengedni, de úgy ígérik, hogy vigyáznak a lányára, úgy fogadják, hogy nem tévesztik szem elől, hát elengedte végül.
Megy a sok lány a mezőre, virágok közé. Táncolgatnak, pajzánkodnak, míg csak le nem áldozóban a nap. Hazajövet megállanak egy forrásnál és egyet-egyet hörpintenek belőle. Odamegy a szegény asszony lánya is és amint issza a vizet, íme egy fal emelkedik közé, meg a lányok közé. Olyan egy fal, hogy szem olyat még nem látott. Hang át nem juthat, olyan magas; ember meg nem kerülheti, olyan széles. Ó be megijedt a sok szegény lányka. Az a siránkozás, az a futkározás, az a kétségbeesés, hogy mi lesz azzal a lánnyal, meg a szegény anyjával.
- Nem megmondtam, - mondja az egyik - hogy ne hívjuk magunkkal?
- Mit mondjunk most az anyjának, - sopánkodik a másik - hogy kerüljünk a színe elé?
- Ez az oka; ő az oka; te hívtad őt; nem nem, te hívtad - egyre folyik a szóbeszéd, egyre nézik a nagy falat.
Az anyja várja ezalatt a lányát, kiáll a kapu ajtajába és úgy lesi a jöttüket. Jönnek a lányok nagy siránkozva és alig merik elmondani, hogy mi történt a lánnyal. Fut az asszony a nagy falhoz és belül a lánya, kívül az anyja, addig sírnak-rínak, míg csak a könnyükben tart.
Elszenderedett a lány a nagy sírásban és amint felébred másnap reggel, egy nagy ajtót pillant meg a fal mellett.
- Megtörtént, ami megtörtént volna; eltörött, ami eltört volna, gondolja a lány és fogja, kinyitja az ajtót.
Olyan szép egy szeráj áll előtte, hogy álmában se látta a párját. Benyit a csarnokába és vagy negyven kulcsot pillant meg a falon. Fogja és amint rendre nyitja vele a szobákat, hát az egyikben ezüst, a másikban arany, a harmadikban gyémánt, a negyedikben smaragd, szóval mindegyikben más-más drágakő, hogy csakúgy vakítja a fényük a szemet.
Benyit végül a negyvenedikbe, egy ifjú bej fekszik benne kiterítve, mellette egy gyöngylegyező, a mellén meg egy írott papiros.
- Negyven napig legyezgető, mellettem elimádkozó, megtalálja a kiszmetjét - ez volt a papirosra ráírva.
Eszébe jut a lánynak a kis madár, hogy íme, csakugyan egy halottnál a sorsa. Mosakodik az imádkozáshoz és legyezővel a kezében, úgy ül le a bej mellé. Éjjel-nappal legyezgeti, szüntelenül imádkozik, míg csak meg nincs a negyvenedik napja. Az utolsó nap reggelén kinéz egy kissé az ablakon és egy arab lányt pillant meg a palota előtt. Gondolja, hogy felhívja egy percre, hadd imádkozzék a bej mellett, míg ő megmosakodik és rendbe szedelőzködik.
Felhívja a fekete lányt és odaülteti a bej mellé, hogy imádkozzék egy kissé helyette és legyezgesse a bej arcát. A lány meg lesiet, megmosakodik, nekiöltözködik, hogy módjával fogadhassa a bejt, ha majd felébred.
Eközben elolvassa az arab lány a papirost és mialatt odakésik a lány, felébred az ifjú. Körülnéz és ahogy megpillantja a feketét, átöleli és feleségének szólítja.
Alig hitt a szemének a szegény lányka, amint benyitott később a szobába. Hát még amint rátámadt az arab lány:
- Én szultán-lány létemre nem átallom a ruhámat, - förmed rá a szegény lányra - ez a cselédféle meg ilyen cifrán mer előttem megjelenni.
Kikergeti a szobából és küldi a konyhába, hogy végezze a dolgát, a főzést-sütést.
Feltűnik a bejnek a dolog, de nem szól egy szót se. Az arab lány a felesége, a másik meg a konyhában mindeneskedik.
Bájrám (ünnep) felé járt az idő és amint ilyenkor szokás, meg akarja a bej a háza népét ajándékozni. Elébb a feleségét kérdezi meg, hogy mit hozzon neki bájrámra. Olyan ruhát akar az arab, hogy tű ne járja, olló ne vágja. Lemegy aztán a konyhába és a lánytól is megkérdezi, hogy mit akarna.
- Türelemkő sárgaszínű, türelemkés barnanyelű, ezt a kettőt hoznád nekem - mondja a lány.
Útrakel a bej, megveszi a feleségének a ruhát, de a türelem kövét meg a türelem kését sehol se tudja megtalálni. Anélkül kell, hogy visszatérjen. Hajóra száll és indul hazafelé. Amint már feleúton vannak, egyszerre csak megáll a hajó és se előre, se hátra többé. Megijed a kapitány és azt mondja az utasoknak, hogy szavanemtartó ember van a hajón, amiatt nem mehetnek tovább. Előáll erre a bej és mondja, hogy ő az, aki a szavát meg nem tartotta. Kiteszik a bejt a partra, hogy elébb váltsa be az ígéretét és úgy térjen vissza a hajóra.
Megy a bej a tengerparton, tengerpartról nagy völgyekbe, addig jár-kél, addig bolyong, míg egy nagy forrásra nem bukkan. Elfáradt volt a vándorlásban és alighogy rátámaszkodott a forrás kövére, egyszerre csak egy nagyajkú arab terem előtte és kérdezi tőle, hogy mi a kívánsága.
- Türelemkő sárgaszínű, türelemkés barnanyelű, ezt a kettőt hoznád nekem - feleli a bej.
A másik pillanatban már ott a kezében a kő meg a kés. Visszasiet vele a hajóhoz, rászáll és még idejekorán otthon volt a bájrám-ünnepekre. Átadja a ruhát a feleségének, a követ meg a kést pedig leviszi a konyhába. Bántotta a bejt a kíváncsiság, hogy mihez kezd velük az a lány. Estefelé belopódzkodik a konyhába és úgy lesi meg a dolgot.
Alighogy ráesteledett a lányra, veszi a kést a kezébe, a követ meg maga elé teszi és hozzákezd a beszéléshez. Elmondja, hogy mit mondott neki háromszor az a kis madár és hogy milyen félelembe ejtette vele, őt is, az anyját is. És amint ránéz a kőre, a türelemkőre, egyszerre csak puffadoz-dagadoz, a sárgája forr meg sistereg, akár csak ha érzés élne benne.
Folytatja aztán a lány, hogy hogyan tévedt a bej palotájába, negyven napig hogyan imádkozott mellette és hogy éjjel-nappal hogyan legyezgette. Elmondja továbbá, hogy az utolsó napon hogyan bízta az arabra az imádkozást, míg ő mosakodni meg öltözködni ment le.
Egyre jobban puffad a kő, egyre jobban dagadoz; csakúgy forr és sistereg, mintha mingyárt, szét akarna pukkadni.
Elmondja végül a lányka, hogy hogyan csalta meg az arab és ahelyett, hogy őt vette volna el a bej, az arab lány lett a felesége.
Úgy felhabzik, úgy megdagad az a kődarab, mintha csak szíve volna neki. Elmondja a lány a mondókáját, a kődarab meg egyet durran és szétmállik.
Fogja erre a lány a bicska nyelét és elkezdi:
- Ó, te sárga türelemkő, te csak egy kődarab vagy és mégse tudtad kibírni. Hát én gyenge lányka, szegény lányka, hogy tudjam mindezt elszenvedni?
Azzal kapja a kést és már-már magába döfné, ha elő nem rohanna a bej és meg nem ragadná a kezét.
- Te vagy az én kiszmetem - kiáltja a legény és felviszi a palotájába, az arab szolgáló helyére.
Az álnok feketét megöleti, a lányka anyját meg elhozatja és úgy élnek nagy boldogságban.
Kis madárka száll le néha a szerájnak ablakába és elcsicsergi nagy vidáman:
- Ó leányka, boldog lányka, a kiszmetjét megtalálta.

XVI.
Rózsa-szépe.
Egyszer volt vagy nem is volt, régesrégi időkben, szitáltak a szalmában, a teve még kupec volt, az egér meg borbély volt, kakukmadár szabó volt; a szamár még szolgáskodott, teknősbéka pékeskedett; csak tizenöt éves voltam, apám bölcsőben ringattam; hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy molnárnak egy fekete macskája.
Volt egyszer egy padisa, ennek a padisának meg három lánya. A legidősebbik negyven éves volt, a középső harminc, a legkisebbik meg húsz esztendős.
Felbiztatja a legidősebbik lány a legkisebbiket és ilyen levelet irat vele az apjának:
- Sah apám, az egyik néném negyven, a másik meg harminc éves és még sem adtad őket férjhez. Én bizony nem akarok addig megöregedni, míg férjhez nem megyek.
Olvassa a padisa a levelet, hivatja a három lányát és így szól hozzájuk:
- Ehol mindegyikőtöknek egy-egy nyíl. Lőjétek ki és akié hová esik, ott keresse a szerencséjét.
Veszi a három lány a három nyilat és elsőnek a legidősebbik lány lövi ki. A vezér fia szerájáig repült a nyíl, a vezér fiának lett a felesége. A középső lány a sejk (főpap) fia szerájába repült, annak adták oda feleségül. A legkisebbik veszi aztán elő a nyilat, ellövi, hát biz az egy szolgalegény viskójába esett.
- Nem jó volt, nem jó volt - kiáltják az emberek. Még egyszer kilövi, megint csak odaesik. Harmadszorra is megújrázzák, meg-meg a szolga legény viskójába.
Megharagszik a padisa és ráförmed a lányára:
- No te rusnya, megkaptad amit megérdemeltél. A nénéid, lám, azok türelemmel vártak, meg is kapták a jutalmukat. Te voltál a legkisebbik és mégis te írtad azt a levelet. Megkaptad érte a büntetésed. Takarodj a szemem elől, ott a helyed a szolgaurad mellett.
Azzal viszik a lányt a szolgalegényhez és odaadják neki feleségül.
Ott éldegélt a szegény lányka az ura viskójában. Idő telik, idő múlik és változóban a lány állapotja. Letelik a kilenc hónap meg a tíz nap és siet az ura egy bábáért. Se ágya, ahová ledőlhetne a lányka; se tűz, ahol megmelegedhetnék, pedig a tél is a nyakukon.
Sírtában-ríttában egyszerre csak mintha megnyílnék a viskó fala és három tündérlány lépne ki belőle. Az egyik fejtül áll, a másik lábtul, a harmadik meg az oldalánál, úgy sietnek a lány segítségére. Rendbe hozzák a viskót és amire szétnéz a lányka, tiszta nyoszolyában a helye, mellette meg ott az újszülött lánykája.
Ellátják a tündérek a dolgát és amikor már távozóban vannak, egyenként lépnek oda az ágyhoz. Azt mondja az egyik:
- Rózsa legyen lányod neve; gyöngy hulljon, ha sírva fakad.
Folytatja a második tündér:
- Rózsa legyen lányod neve; rózsa nyíljék, ha mosolyog.
A harmadik meg azzal végzi:
- Rózsa legyen lányod neve; lépte nyomán fű zöldeljen.
Egyszerre tűnik el aztán a három tündér.
Keresik eközben a bábát, nem tudnak ráakadni. Haza néz a legény, hát csak elképed a látottakon. A felesége gyerekágyban, rendes tiszta nyoszolyában és csakúgy ragyog a szegényes viskója. Hát még, amikor a három tündért is megtudja. De meg a kislány a kis bölcsőjében, olyat még nem látott a világ.
Nőtt-nődögélt a lányka, napról-napra gyarapodott, évről-évre növekedett. Aki csak egyszer ránézett, mind ott felejtette a szívét és gyöngy hullott, ha sírva fakadt, rózsa nyílott, ha mosolygott, lépte nyomán fű zöldellett. Járt is a kis Rózsa-szépe híre szájról-szájra.
Eljutott a híre a palotába, a sehzáde anyjához is.
- Vagy ez lesz a fiam felesége, vagy senki a világon - fogadkozik magában.
Hivatja a fiát és mondja neki, hogy olyan tündérhozta lány van a városban, hogy hull a gyöngy, ha sírva fakad; nyit a rózsa, ha mosolyog; lépte nyomán fű zöldellik. Sietős az útja, háztűznézőbe indul.
Álmában már látta volt a lánykát a sehzáde. Egyre égette azóta a szerelem tüze, csak szégyelte magát az anyja előtt. Pedig mennél jobban vonakodott, annál jobban akaródzott neki. Indul a szultán-asszony egy palotabélivel és benyitnak a szegényes viskóba. Elmondják, hogy mi járatban vannak és hogy Allah parancsából, meg a saját szívük szerint is, a sehzádénak kérik meg a lánykát. Megörülnek a nagy szerencsének és hozzálátnak a nagy készülődésekhez.
Annak a palotabéli asszonynak is volt egy lánya, szépecske is volt, egy kicsit hasonlított is Rózsa-szépéhez. Bántotta az asszonyt, hogy azt a szegény lányt veszi el a sehzáde, egy szolgalegény ivadékát, nem pedig az ő lányát. Ő bizony - gondolja magában - megcsalja valahogy őket és Rózsa-szépe helyett az ő lányát véteti el. Úgy is tett, ahogy kigondolta magának.
Eljött a lakodalom napja és azon kezdte, hogy sós ételekkel étette meg a menyasszonyt. Vesz aztán egy korsó vizet meg egy nagy kosarat, felülnek a menyasszonyos kocsiba és hármasban mennek a palota felé. Rózsa-szépe, a palotás-asszony, meg a tulajdon lánya.
Útközben, amint haladnak a szeráj felé, megszomjazik a lány a sok sós ételtől. Friss víz van a korsóban, kér belőle a lány vagy egy kortyot.
- Nem addig, - feleli a palotás-asszony - míg a fél szemedet ide nem adod érte.
Égette a lányt a nagy szomjúság és addig-addig, míg kivájatta a fél szemét és odaadta egy ital vízért.
Tovább mennek-mendegélnek, megint csak megszomjazik a lány. Ismét rimánkodik egy korty vízért.
- Adok, ha a másik szemedet is ideadod - feleli az asszony.
Annyira kínozta volt szegényt a nagy szomjúsága, hogy a másik szemét is odaadta vízért.
Veszi az asszony a lány két szemét, elteszi, a világtalan lányt meg belegyömöszöli a kosárba és otthagyja a hegy tetején, egyedül egymagára. Menyasszonyi ruhába öltözteti a lányát, viszi a sehzádéhoz és átadja neki, hogy: Íme, itt a feleséged.
Kezdődik a nagy lakodalom és mikor beviszik a menyasszonyt a vőlegényhez és leemeli az arcáról a fátyolt, látja, hogy nem az álmabeli lány áll előtte. De mert hasonlított rá egy kevéskét, nem szólt senkinek semmit.
Másnap egyre a felesége körül a sehzáde. Tudta volt az álombélijéről, hogy gyöngyöt hullat, ha pityereg, hogy rózsa nyílik ha sírdogál és hogy lépte nyomán zöldel a fű. Ennek pedig se gyöngye, se rózsája, se zöldelő füve. Sejti a sehzáde, hogy mesterkedhetett valaki és hogy nem az ő álombelije vált valóra.
- Majd csak kitudódik valahogy, - vigasztalódik a szégyellős sehzáde.
Szegény Rózsa-szépe ezalatt ott sír-rí a hegy tetején és sírtában-ríttában csakúgy hullanak a szeméből a gyöngyök. Alig férnek már el a kosarában. Egy szemetes járt éppen arrafelé és amint meghallja a lányka keserves siránkozását, nagyot ijed és szepegve kérdezi:
- Szellem vagy-e, tündér vagy-e?
Azt feleli a lány vissza:
- Se nem szellem, se nem tündér, magadféle élő ember.
Odamerészkedik lassacskán a szemetes, felnyitja nagy óvatosan a kosarat, hát ott sóhajtozgat egy szegény világtalan lány. Csakúgy hullanak a gyöngyök a szeméből. Kiemeli a lányt a kosarából, elviszi a kunyhójába és úgy sincs a világon senkije, hát lányának fogadja. Úgy viseli a gondját, mintha saját gyermeke lenne. Sírdogál a kislány, hulldogál a sok gyöngy, alig győzik a szedegetését. Abból élnek ezután, hogy el-eladogatnak egy-egy szemet belőle.
Jócska idő telt el megint azóta. Üldögél egy nap Rózsa-szépe a kunyhóban, eszébe jut valami és elmosolyodik rajta. Csakúgy nyiladoztak az ajkáról a rózsák. Kezébe vesz egy rózsát, kissé elgondolkozik és azt mondja a nevelőapjának:
- Vedd ezt a rózsát, apó, haladj el vele a sehzáde palotája előtt és kiáltsd be a kapun, hogy rózsát árulsz rózsát, olyat hogy ritkítja a párját. Ha a palotás-asszony találna kijönni, el ne add neki pénzért. Azt mondjad neki, hogy csak emberszemért eladó.
Veszi az ember a rózsát és megy vele a szeráj elé.
- Rózsát árulok rózsát, - kiáltja be a kapun - olyat, hogy ritkítja a párját.
Pedig nem is volt még rózsaérés ideje. Meghallja a palotás-asszony a rózsát és gondolja magában, hogy jó lesz a lánya hajába. Hívja a szegény embert és kérdi tőle, hogy mennyiért árulja.
- Pénzért nem eladó, - feleli az ember - csak emberszemért.
Megvolt még a Rózsa-szépe szeme, odaadja azért a rózsáért. Hátha a sehzádénak is megjön tőle a kedve. Viszi az asszony a rózsát és odatűzi a lánya hajába. Hogy megörvendezett a sehzáde a rózsának, ráismert benne a tündérje virágjára.
- Majd csak kitudódik valahogy - vigasztalódik a szégyellős sehzáde.
Visszaballag eközben az öreg és nyujtja oda a félszemet a lányának. Odailleszti a helyére, Alláhhoz könyörög a lányka, széttekinget és íme, már lát is a félszemével. Úgy megörült a szegény lányka, hogy rózsa nyílott mosolyogtán. Odaadja az apjának azt is, hogy megint menjen vele a szeráj elé és szemért adja el a másik rózsát is. Veszi az öreg a rózsát és még jóformán nem is kínálgatja, már ott a palotás-asszony érte.
- Éppen kapóra jön, - gondolja magában - a sehzáde már nézegette a felrózsázott lányomat. Megveszem ezt a másikat is, hátha jobban megszereti a feleségét.
Hívja az embert a rózsával, de megint nem adja pénzért, emberszemet akar érte. Odaadja az asszony a másik szemet is, az öreg meg siet vele haza és átadja a lánykának. Rózsa-szépe ezt is a helyére illeszti, Alláhhoz fohászkodik, aztán szétnéz és úgy megörül a két szép szeme világának, hogy csakúgy hulldogál a rózsa a mosolygására. Még szebb lett az arca, pedig eddig is szép volt.
Sétára indul egy nap a lányka és zöldel a fű lépte nyomán s ha mosolyog, rózsát hullat. Hogy, hogy nem, a palotás-asszony is észreveszi és ugyancsak megretten a nagy ijedelmétől. Mi lesz vele meg a lányával, ha kitudódik a dolog. Megtudja a szegény szemetes lakását, benyit a viskójába és ráijeszt a szegény öregre, hogy boszorkányt rejteget a házában. Sose látott volt még boszorkányt, majd holttá vált ijedtében. Mitévő legyen? - kérdi az asszonytól.
- Tudd ki belőle, - tanácsolja neki az asszony - hogy mi a talizmánja. Ha megtudjuk, végére járok én a dolgának.
Alig jött haza a lányka, már kérdi tőle az öreg, hogy ember szülöttje létére, hogyan tanulta el a bűbájoskodást. Nem gondolt a lány rosszra és elmondja az apónak, hogy három tündértől kapta a talizmánját. Azért a rózsa, a gyöngy meg a fű és hogy addig az élete, ameddig a talizmánja.
- Mi is hát az a te talizmánod? - tudakolja az öreg.
- Hegy tetején kis őzike, ha ő meghal, én se élek - feleli a lányka.
Másnap már ott a palotás-asszony és megtudja az embertől a talizmán titkát. Siet nagy örömmel hazafelé és elmondja a lányának, hogy hegy tetején kis őzike, fogassa meg sehzáde urával. És még aznap rimánkodik az urának, hogy hegy tetején kis őzike, annak a szívét akarná megenni. Szól a sehzáde, megfogják a kis vadat, leölik, a szívét kiszedik és megetetik a szultán-asszonnyal.
Abban a pillanatban, amikor az őzikét megölték, Rózsa-szépe is elhalaványodott és élettelenül terült el a földön. Sajnálta a szemetes nem is, megsiratta nem is, fogta és eltemette.
Egy korállszem volt az őzike szíve csúcsán, senki se vette rajta észre. Amint eszi a szultán-asszony a szívet, legurul a koráll, egyenesen a lépcső alá, mintha oda akarna elrejtőzködni. És ahogy telik az idő, lebetegszik a szultán-asszony és olyan egy kislánya született, akár csak a Rózsa-szépe. Gyöngy hullott, ha sírva fakadt, rózsa nyílott, ha mosolygott, lába nyomán fű sarjadzott.
Elgondolkozik a sehzáde, hogy íme, más a lánya, más az anyja. Álmában se találja nyugtát és addig tépelődik, addig hánykolódik, míg elszenderedik és Rózsa-szépe jelenik meg előtte. Így szól hozzá az álmában:
- Ó, sehzádém, én jegyesem, lelkem ott a lépcső alatt, testem temető porában, kislánykád az én leányom, talizmánom kis korállja.
Alighogy felébred a sehzáde, odasiet a lépcsőhöz és megtalálja a korállszemet. Felveszi, viszi a szobájába és leteszi az asztalára. Nőtt eközben a kis lánykája, tellett-múlott az idő is és amint bejön egyszer az apjához, meglátja a korállt az asztalon és utánakap. Úgy eltűnt a kislány, korállostul mindenestül, mintha sose lett volna a világon. A három tündér ragadta el a gyermeket, viszik anyjához a sírba és amint a halott szájába esik a korállszem, új életre ébredez tőle.
A sehzádénak se volt nyugta, megy a temetőbe, hátha ott találja a gyermekét. Kibontatja a sírgödröt, felnyittatja a koporsót, hát íme, ott az álmabeli Rózsa-szépe, leánykája az ölében, talizmánja kis korállja. Kilépnek a sírból, összeölelkeznek, mint egy test egy lélek és mindkettőnek a szemeiből csakúgy peregnek a gyöngyök, ajkaikról csakúgy hulldogálnak a rózsák és csakúgy sarjadzik a fű utánuk.
Meglakol a palotás-asszony meg a lánya. Rózsa-szépe meg a szemetes-apja meg a szultán-kisasszony anyja mind együvé kerül és negyven napi, negyven éji lakodalom, örökkétig dínom-dánom.

XVII.
A két testvér.
Két egytestvér lakott volt egyszer egy városban. Az egyik nagyon gazdag, a másik meg nagyon szegény volt. Legény ember volt mind a kettő, egymagukról kellett gondoskodniok.
Elmegy egyszer a szegénye a gazdaghoz és egy kis ennivalóért könyörög hozzá.
- Pusztulj előlem a pokolba, - rivall rá a testvére - olyan nagy vagy, mint egy karó és mégse tudsz magadon segíteni. Nem vagyok én a te pénzes zacskód, takarodj és keress.
Szó nélkül távozik a szegény és nyakába veszi a világot. Addig megy, addig mendegél, míg össze nem rogy a fáradtságtól meg az éhségtől. Egy fa tövénél dől el és amint töpreng magában, látja hogy negyven dev (ördög) törtet elő a nagy messziségből. A fa odvában húzza meg magát és onnan pillantgat kifelé, hogy merrefelé mennek a devek.
Egy kődarab volt a fa közelében, odajön a sok dev. Elkiáltják magukat, hogy csanga és megnyílik előttük a kődarab. Mikor belépnek rajta, azt kiáltják hogy csunga és bezáródik utánuk a kő. A fában tölti az éjszakáját és várja, hogy megint előkerüljenek a devek. Alighogy megvirrad, hallja ismét a csanga szót és megnyílik a kő. Egymásután tódul ki a sok dev. Hallja aztán a csunga szót és megint lezáródik a kődarab.
Alighogy eltakarodnak a devek, előbúvik ő is az oduból és odamegy a kőhöz.
- Vajjon megnyílik-e nekem is? - gondolkozik magában és egyet gondol kettőt lép, kiröppenti a száján a csangát. Megnyílik íme a kődarab és se szó, se beszéd, belép a nyílásba. Elmondja aztán a csungát is és záródik utána a kődarab. Egy-kettőt botorkál a barlangban és egy szobáig tapogatódzik el. Amint benyit a szobába, meglát benne egy asztalt, az asztalon negyven kulcsot. Veszi a kulcsokat és nyitogatni kezdi vele az ajtókat. Benyit az első szobába, hát csupa arany van benne. Benyit a másodikba, az meg ezüsttel van tele. A harmadikban rubint, a negyedikben smaragd, az ötödikben meg a többiben egyéb drágakő, addig-addig, míg a negyvenedik szobához ér el. Amint ezt az ajtót is kinyitja, hát lányok tetemével volt tele. Becsukja hamarosan az ajtót, a kincses-szobákból meg teletöltögeti a zsebeit meg a gelebét, a kulcsokat megint a helyére teszi és visszasiet a kőhöz. Csangát mond megnyílik, kilép rajta a szabadba, aztán meg csunga és ismét bezárul a kőlap.
Egyszerre lett nagy gazdag ember a szegény legényből. Legelsőnek a testvére kérdezi meg tőle, hogy hogyan jutott a gazdagságához. Elmondja neki a testvére, úgy ahogy történt.
[...]*nék-e én is abba a csodabarlangba?
- Ahogy én megtettem, azonmód megteheted te is - feleli a testvére; - csak arra vigyázz, hogy azt a két szót el ne felejtsd valahogy.
Hazasiet az ember, egy nagy zsákot vesz magához és meg se áll, míg meg nem találja a követ. Csangát mond, a kő megnyílik, belép rajta és aztán csunga, a kődarab rázáródik. Megtalálja a kulcsokat, kinyitja vele a szobákat és úgy teletölti a zsákját, hogy alig tudja visszacipelni a kőhöz. Jaj, de nem jut eszébe a csanga. Hiába kiáltoz, hiába erőlködik, csak nem nyílik meg a kőlap.
Közeledik az este, a devek is visszatérőben vannak. Úgy fél tőlük, hogy a fogai is megvacognak bele.
- Nem marad más hátra, - gondolja - mint hogy visszarakom a kincseket a helyükre, én meg elbúvok valamerre. Tán meghallom tőlük azt a két szót.
Azzal veszi a zsákját és visszacipeli a kincseket. Lezárja az ajtókat és amint lót-fut egyik szobából a másikba, egy kemencét pillant meg egy sarokban.
- Ó, itt pompásan elbujhatok - gondolja magában és felmászik a kemence tetejére.
Megjönnek eközben a devek és csangát mondanak, belépnek, csungát mondanak, bezáródik a barlang.
- Megvan, - örvendez a kemencén az ember - holnap majd én is elmondom a csanga-csungát és rendben lesz a dolgom.
Egyszerre csak elkiáltja magát egy dev, a negyven közül a legfiatalabbik, hogy emberszagot érez.
- Réteken meg mezőkön jártunk, - csitítják a többiek - annak a szagát érzed.
Nem enged a legfiatalabbik, hogy ő bizony emberszagot érez.
- Fickó, - mondják a testvérei - még madár se repülhet errefelé, nemhogy halandó ember.
- Nem, - makacskodik a fiatal dev - ember jár a barlangunkban. El nem megy innen, míg rá nem találok.
Azzal szobába be, szobából ki és addig szaglász, addig kapirgál, míg rá nem akad a kemence tetején. Úgy hozta le onnan a meggémberedett embert.
- Nem megmondtam, - mondja a testvéreinek - hogy ember jár a barlangunkban? Íme itt áll, la.
Kérdik az embertől a devek, hogyan tudott a barlangjukba jutni. Csak ötöl-hatol szegény feje és úgy remegnek az ajkai, hogy hang se jön ki a torkából. Nagy nehezen aztán mégis csak kinyögi a valóságot.
Azt mondják neki a devek:
- Szegény ember volt a testvéred és a te lelketlenséged hozta meg a szerencséjét. A te sorsod pedig az lesz, hogy ő érette is meg fogsz bűnhődni.
Azzal neki esnek és egynek-egynek alig jutott egy-egy falat a húsából. Az ő vagyona is a testvérének jutott, volt is a boldogságból része.

XVIII.
A peri-tündér palotája.
Még a régi időkben volt, akkor éldegélt valahol egy szegény asszony meg egy leánykája. Olyan szegények voltak, hogy a mindennapi kenyerüket se tudták megkeresni. Olyan öreg volt már az a szegény asszony, hogy ki se mozdulhatott a kunyhójából és a lánykáját kéri, hogy nézzen szét a faluban, hátha megkereshet egy kis kenyérre valót. Könnyek helyett vért sirdogálva indult el hazulról a lányka és ha viseltes is meg szakadozott is a felöltője, mindenkinek megakad a szeme a nagy szépségén meg a mélységes szomorúságán. De csak addig, amíg látják s amíg el nem tűnik szem elől. Nincs aki segítsen rajta, vagy aki egy kis darab kenyérkét juttatna neki. Az idő is ráesteledett, az útját is eltévesztette. Csak nem irgalmaz rajta se Isten, se ember és hol az éhségtől van összeroggyanóban, hol meg a nagy fáradtságtól.
Addig megy szegényke, addig mendegél, míg össze nem esik és aléltságában el nem szenderedik. Még álmában is azt látja, hogy vánszorog az úton és amint egy kertféle helyhez ér, egy ősz szakállú pir áll meg előtte. Bot van az egyik kezében, a másikban meg az olvasóját pergeti. Odaborul a lányka a pir elé és így könyörög hozzá:
- Beteg anyámon akartam segíteni, ó szent atyám, és azt se tudom, hogy találok ismét haza. Segíts rajtam, hogy éhen ne pusztuljunk és hogy ismét anyámhoz kerülhessek vissza.
Egy botocskát vesz ki a pir az övéből és odanyujtja a leánynak:
- Vedd ezt a botocskát, - mondja neki - ne félj, majd megmutatja ez neked az utat.
Még akkor is sirdogált a lányka, mikor felriadt volt az álmából. Elgondolkozik az álmán, meg azon a furcsa dervisen és amint szétnéz maga körül, hát ott a botocska mellette. Szinte azt hiszi, hogy még mindig álmodik és hol a szemeit törülgeti, hol azt a botot nézegeti. Megfogja a botocskát, biz az bot, nem pedig álom. Talán Allah küldte, gondolja magában és a kezébe veszi, úgy indul vele útnak.
Ahogy bandukolgat az úton és a botjával le-leér a földre, egy arab kerül hirtelen eléje és kérdi tőle, hogy mi a kívánsága. Úgy megijed a lányka, hogy torkán akad a szó. Még egyszer kérdi az arab, hogy mi hát a kívánsága?
- Éhes vagyok, - feleli megszeppenve a lányka.
Egy szemfordulat és előtte az arab, egy nagy tálat vesz le a fejéről. Ránéz a lány a nagy tálra, hát vagy húsz tányér van rajta és ahány tányér, annyiféle étel; meleg meg hideg, édes meg sós, azt se tudja, melyikhez nyúljon előbb. Ebből is kóstol, amabból is és amint a földhöz ér a botja, megint ott az arab és eltűnik a tállal. Most már tudja, hogy mire való a botocska.
Folytatja a botocskájával az útját és egyszerre csak azon veszi magát észre, hogy egy nagy szeráj áll előtte. Amint lassacskán közelebb merészkedik, hát egész a kapubejáratig két hosszú sorban áll a szolgasereg előtte; turbánosan, kaftánosan, kezük a mellükön, földig hajolnak meg előtte. Elül megy az ételhordó arab és nyájas szóval hivogatja, tessékeli be a szerájba. Nézi a lányka az arabot meg a sok embert és azt hiszi, hogy vagy rossz helyre került, vagy pedig a kiszmetje van közeledőben. Befelé indul a szerájba, ott meg rabszolganők, szép húri lányok állanak sorba, míg csak a lépcsőkig nem jut el. Szép egy nagy terem nyílik meg odafent előtte. Közepén egy szökőkút, körülötte rózsa meg virágágy, a falak mentén kerevetek, csupa gyémántok meg drágakövek ragyogása, rózsák illatozása, madarak danája, akár csak a menyországban. Mintha álomországban lett volna, úgy nézdegélget a lányka.
Egy tükörben látja meg magát, rongyos ruhája csakúgy foszladozik róla, keze arca mosdatlan, haja meg fésületlen. Botocskája jut ismét eszébe és amint egyet dobbant vele a földön, már előtte a csodatevő arab. Ruhafélét meg tisztálkodni valót kér tőle a lányka. Jaj, az a sok gyémántos, selyem meg bársonyhímzéses ruha, gyöngyös papucs, meg minden egyéb más. Megtisztálkodik, megfésülködik és úgy nekiöltözködik, hogy alig ismer magára a tükrében. Majd meg a sok ételt tálalják elébe. Szegény anyja jut megint az eszébe, hogy vajjon mit csinálhat nagy nyomorúságában. Elfogja a bánat és sírtában-ríttában, meg aztán nagy fáradtában is, elnyomja az álom és elalszik az aranyos nyoszolyájában.
Tündérek palotájába került a lányka, a perik padisájának lakott volt benne a fia. Benyit a sehzáde a szobájába és amint megpillantja benne a lánykát, úgy rajta felejti a szemét, hogy le se veszi többé róla. Felébred a lányka és ámuló szemeivel ő is csak a sehzádét nézegeti. Mintha csak a szerelem poharát ürítették volna ki. Összeszedi magát a legény és megkérdi a lánykát, hogy hogyan jutott el idáig. Mindent elmond neki a lányka, még a minapi álmát se felejti el.
- Szultánom - mondja neki a sehzáde - én peri vagyok, te meg halandó lány vagy, de mégis csak te leszel a feleségem. Menjünk az apámhoz, a padisához, hogy ő segítsen a bajunkon, különben végeznek veled a perik.
Bánja is a lány az életét, csak a sehzádéja legyen vele boldog. Odamennek a padisához és mutatja neki a lánykát, szívének a választottját.
- Fiam, - mondja a sehzáde - olyan szép ez a lányka, hogy a mi fajtánkban sem találhatsz különbre. Azt se bánom ha elveszed, csak aztán baj ne legyen belőle. Sok a boszorkány a halandók közt, könnyen megronthatnak bennünket és az országunknak is sokat árthatnak.
- Apácskám, - feleli a fia - ha el nem vehetem ezt a lánykát, így is úgy is a halál fia vagyok. A mi talizmános ruhánkba öltöztessük fel a lánykát és megromlik tőle a varázsereje, ha ugyan van benne.
Megnyugszik a padisa és megkezdik a lakodalmat, amúgy a perik szokása szerint, és egymásé lesz a boldog pár.
Idő teltével kis fia született a sehzáde feleségének. Foglalatoskodik a gyermekével és megint eszébe jut az anyja, hogy az is mennyit bajlódhatott vele. Sokat sírdogál az asszony, mikor senki se látja, hogy vajjon nem halt-e meg a sok nyomorúságától. Észreveszi egyszer a sehzáde és kérdi a feleségétől, hogy mi bántja a lelkét. Elmondja neki az asszony, hogy min aggodalmaskodik éjjel-nappal.
- Szultánom, - feleli a sehzáde - könnyű ezen a bajodon a segítség.
Egyet dobbant a lábával a földre és eltűnik előle a sehzáde. Megkeresi a felesége anyját és egy reggel bekopogtat hozzá.
Nyögdécselget az asszony, amint ajtót nyit az idegennek.
- Tán eltévesztetted az ajtót, - mondja az öreg asszony - amint megpillantja a legényt.
- Anyácskám, - feleli a legény - azért jöttem, hogy elvigyelek innen.
Azzal fogja az asszonyt és egy-kettőre ott vannak a szerájban, a lánya oldala mellett.
- Anyácskám! - sikolt fel az asszony és sír-rí örömében meg boldogságában, hogy mellette az anyja. Csak most nézeget szét az öreg asszony. Olyan szép itt minden, akár csak a menyországban; leánya akár egy húri, mellette meg arany bölcsőben egy gyermek, az ő lánykájának a gyermeke. Alig hisz a szemeinek és egyre csak azt kérdezi a lányától, hogyan került ide és hogy nem a másvilágon vannak-e?
Mindent elbeszél neki a lánya, csak azt felejtette el, hogy meg is éhezhetett azóta az anyja. Hozatja a sok szép ételt, ellátja ruhával, kényelemmel mindennel és boldogságukban azt se veszik észre, hogy perik közt, perik országában élnek.

XIX.
A hamupipőke legény.
Volt is, nem is volt, ha volt is, még abban az időben volt, mikor Allah szolgája sok volt, volt egyszer egy szegény asszonynak három fia meg egy lánya. A legkisebbik fiú amolyan félkegyelmű volt, egész nap a hamuban hánykolódott.
Szántani megy egyszer a két nagyobbik és mondják az anyjuknak, hogy főzzön nekik valamit, majd kihozza a húgocskájuk a mezőre. Közel ahoz a mezőhöz a háromarcú dev ütött volt tanyát, féltek is tőle a környéken. Magyarázzák a lánynak, hogy merre menjen, merre ne, hogy közelébe ne kerüljön valahogy a devnek.
Megfőzi az asszony az ebédet, megy vele a lány a mezőre és hogy hogy nem, a dev útjára talál tévedni. Alig kerül szegény feje egyet, már előtte a dev felesége és kérdi a holtra ijedt lánytól, hogy honnan vetődött erre a vidékre. Addig beszéli rá s addig hitegeti, míg bemegy vele a házába, hogy ott majd elrejti az ura elől.
Pedig ott leste már őket a dev és amint betérnek a házba, mondja az asszony a lánynak, hogy valami harapnivalót fog neki készíteni.
- Én majd a tésztát gyúrom, te meg éleszd a tüzet - mondja a lánynak.
Alighogy megkezdi az élesztést, elősompolyog a dev, egyet tát a száján és lenyeli a lánykát ruhástul, mindenestül.
Várják eközben a fiúk az ebédet, de se lány se étel. Itt a délután, itt az este, hazafelé indul a két legény. Megtudják az anyjuktól, hogy még reggel elment a lány, sejtik hogy mi történt vele. Kettőt se gondol a nagyobbik, indul a devékhez a húga után.
Jártában-keltében, csibukot szíttában, virágokat szagolgatva, a kávéját iszogatva, egy útszéli kemencéhez ér el. Egy öreg ember áll a kemence mellett és kérdi a legénytől, hogy mi járatban van erre felé. Elmondja a legény, hogy a húgát keresi a devnél és hogy meg nem nyugszik addig, míg el nem pusztítja az ördög-fajzatát.
- Addig meg nem ölheted, - feleli az ember - míg meg nem eszed ezt a kemencében sült kenyeret.
- Nem nagy dolog - gondolja magában, kihúz egy cipót a kemencéből és alighogy beleharap, otthagyja a kemencét emberestül cipóstul. Majd hogy ki nem égette a belét. Addig szaladt, míg egy nagy kazánt nem látott meg az úton. Borral volt tele. Egy öreg ember állott a kazán mellett és kérdi a legénytől, hogy mi erre felé a keresnivalója. Ennek is elmondja a legény a baját és azt is, hogy a háromarcú devvel volna némi elintézni valója.
- Nem mész avval semmire, - mondja az öreg - míg egyet nem hörpintesz ebből a borból.
Belekóstol a legény és: Jaj a gyomrom, jaj a beleim, úgy eliramodik onnan, hogy meg se állana, ha két híd nem állaná el az útját. Az egyik híd fából van, a másik meg vasból; a két híd túlsó végén meg két almafa, az egyiken éretlen az alma meg savanyú, a másikon érett meg édes.
Leste a dev az úton, hogy vajjon melyik hidat választja, a fát-e, avagy a vasat és hogy vajjon melyik almába fog beleharapni, az édesbe-é, vagy a savanyúba. Elér a legény a hidakhoz és a fahíd még leszakadhat, - gondolja - a vason kél át; meglátja a két fát, a savanyú még éretlen, - gondolja - az édesből szakít le magának. Egyéb se kellett a devnek. Küldi a feleségét a legény elé, a házába csalogattatja és egy-kettőre a dev gyomrába kerül ő is.
Hogy hosszú ne legyen a mondókánk, a másik legény se akar az utolsó lenni, indul ő is a két testvére után. Ő se bír a kenyérből enni, neki is rágja a bor a gyomrát, a vashídon megy át, nem pedig a fából valón; az édes almából eszik, nem a savanyúból. Ő is belekerül a dev gyomrába.
No de most jön a java, a hamu közt nőtt legény. Látja az anyja, hogy kászolódik a bamba a hamuból, mintha mehetnékje támadna neki is. Kéri a fiát, hogy öreg napjaira ne hagyja cserben. Ha a többi már el is ment, legalább ő maradjon meg mellette. Hallani sem akarja a legény.
- Nem addig, - mondja a hamupipőkés - míg elő nem kerítem a testvéreimet és míg ki nem taposom a lelkét annak a devnek.
Felugrik a kuckójából és amint egyet rázkódik a hamu közt, olyan fergeteg kerekedik belőle, hogy ahány szántóvető a mezőn, mind otthagyja az ekéjét és fut kiki, amerre a szeme lát.
Összeszedi a legény a sok ekevasat és viszi egy kovácshoz, hogy egy lándzsát csináljon neki belőle. De olyat ám, hogy ha a levegőbe repíti és onnan az ujjára esik vissza, szét ne törjék a vasa. Megcsinálja a kovács a lándzsát és átadja a legénynek. Fogja a legény, felröpíti a levegőbe és amint visszaestében alátartja az ujját, darabokra törik a lándzsa. Még nagyobbat rázkódik meg a legény és a szélvész elől ismét menekülnek a gazdák. Még több ekét szed össze a legény és viszi a kovácshoz, hogy erősebb lándzsát csináljon neki. Elkészül a másik lándzsa, felröpíti, ez is összetörik az ujján. Olyan nagy égiháborút támaszt harmadszorra a legény, hogy nem maradt ekevas a környéken. Megcsinálja a kovács a harmadik lándzsát is és amint alátartja az ujját, nem törik össze a fegyver.
- No megjárja - mondja a legény s azzal veszi a lándzsát és útra kél vele.
Addig megy, addig mendegél, míg elérkezik a kemencéhez. Fogadja az öreg ember és kérdi az ügyét-baját. Mondja neki a legény, hogy devet megy ölni. - Csak úgy, - mondja az ember - ha megeszi a cipóját, amoda meg ha iszik a borából. Nekigyürkőzik a legény, megeszi a cipókat mind, kiissza a borát mind és amint ismét tovább megy, meglátja a két hidat ő is, túlról meg a két almafát.
Lesi a háromarcú a legényt és ugyancsak inába száll a bátorsága, láttára a legény nagy tetteinek. A vashídon mindenki fia átkelhet, - gondolja magában - megy biz ő a fahídon. Az édes almából se nagy mesterség ám enni, eszik a savanyújából.
- No, - mondja a megrémült dev a feleségének - ezúttal nem megyünk sokra a fújtatással; készítsd csak elő a lándzsámat. Azzal kell megmérkőznünk.
Már messziről meglátja a legény a devet, egyenesen feléje tart és tisztességtudással köszönti.
- Ha nem köszöntöttél volna, - mondja a dev - menten elnyeltelek volna.
- Én meg, - feleli a legény - ha a köszöntésemet nem fogadtad volna, egy lándzsadobásra végeztem volna veled.
- Ha olyan nagy a bátorságod, - szól a háromarcú - elő avval a lándzsával.
Kapja a dev a lándzsáját és amint teljes erejéből nekilódítja a legénynek, dirib darabokra törik az ujján.
- Most énrajtam a sor - mondja a legény; egyet suhint a lándzsája és az orrán repül ki a dev lelke.
- Még egyszer, ha férfi vagy - nyögi a dev nagy erőlködve, de amint azt feleli a legény, hogy:
- Nem én, anyám is csak egyszer szült engem a világra - az utolsó lelkét is kiadja a dev.
A dev-asszonyt keresi meg aztán a legény, azt is útnak indítja az ura után és amint kettéhasítja az ördögöt, előtte a három testvére. Veszi őket és indul velük hazafelé.
Megszomjaztak volt a dev gyomrában és amint a feleúton megláttak egy avatag kutat, kérik a hamu közt nőtt testvérüket, hogy hadd merítsenek egy-egy ital vizet. Lecsavarják az övüket, egymáshoz kötik és leeresztik rajta a legidősebbiket. De alig a feleúton, oly kegyetlenül jajveszékel, - jaj, húzzatok fel, mert elégek - hogy fogták a kötelet és visszahúzták a kútból. A középső testvérüket eresztik le aztán, azzal is azonmód járnak.
- Most én rajtam a sor, - szólal meg a hamulegénye - de vissza ne húzzatok ám, akárhogy kiabálnék is.
Leeresztik a legényt és a feleúton ő is nekikezdi az abajgatást. Ügyet se vetnek rá a testvérei és addig engedik utána az övét, míg le nem ér a kút fenekére. Egy kapu nyílik meg előtte és amint benyit rajta, olyan három virágszál-lány áll előtte, akár három holdnak a teli szépsége. Felriad a három szultán-kisasszonyt. Padisa lánya a devek barlangjába. Ha kedves az élete, meneküljön, míg nem késő. Nem megy a legény egy tapodtat sem, végzett ő már különb devekkel is.
Száz szónak is egy a vége, mi se nyujtsuk a beszédünket. Megöli a legény a devet, kiszabadítja a három szultán-kisasszonyt. Padisa lánya volt a három virágszál, hét esztendeje, hogy elrabolták őket az apjuktól. A két nagyobbikat a két bátyjának szánja, a kisebbiket, ez volt a legszebb, magának jegyzi el. Megtölti a korsóját vízzel és viszi a lányokat a kút fenekéhez, a nyílás alá.
Előbb az idősebbiket húzatja fel, az legyen a legidősebbik bátyjáé; aztán a középsőt, az meg a fiatalabbik bátyjáé. Harmadiknak az ő jegyesére kerül a sor. Azt akarja a lányka, hogy előbb ő kerüljön ki a kútból és csak utána a legény.
- A testvéreid - mondja a legénynek - még meg találnak rád haragudni, hogy engem tartogattál magadnak és csupa irígységből nem húznak majd fel a kútból.
- Akkor is megtalálom én az utamat, - feleli a legény, és akárhogy kéri a mátkája, nincs annyi lelke, hogy rábeszélje.
Egy szekrényke van a lány gelebében, előveszi és átadja a jegyesének.
- Ha bajba találsz jutni, nyisd fel ezt a szekrénykét. Egy darab kovakő van benne és ha egyet ütsz rá, egy arab ugrik eléd és nincs az a kívánságod, amit ne teljesítene. Ha csakugyan itt rekednél a kútban, menj a dev palotája elé és állj oda a forrásához. Két juhocska jön oda mindennap, egy fehér meg egy fekete. Ha a fehérbe fogódzkodol, a föld színére kerülsz; ha pedig a feketébe, a hetedik föld fenekére dob le.
Elbúcsúzkodnak egymástól és már húzzák a lányt a kútból. Meglátják a legények a legkisebbiket, a legszebbiket, hát nem elfogja őket az irígység? Megharagusznak az öccsükre, ott hagyják a kútban és mennek a három lánnyal hazafelé.
Egyebet se tehetett a legény, megy a devek palotája elé, odaáll a forráshoz és várja a két juhocskát. Ehol ugrándozik már egy fehérje meg egy feketéje, hogy egyet hörpintsenek a forrásból. Odaugrik a legény hozzájuk, a fehér juh helyett a feketét ragadja meg és egyszerre csak azon veszi magát észre, hogy a hetedik föld fenekén heverész.
- Ezt a vidéket is hadd járom be, - gondolja magában, fogja és nyakába veszi az alsó világot.
Keveset megy sokat megy, éjjel megy nappal megy, hegyen megy völgyön megy, addig-addig, hogy nem bírja tovább és megáll egy nagy fánál, hogy megpihenjen alatta. De nini, mi mozog azon a fán. Egy kígyó csúszik rajta felfelé és már-már lenyelné a fán visongó madárfiókákat, ha engedné a legény. Veszi gyorsan a lándzsáját és egy csapásra kettészabja a kígyót. Aztán meg, mint aki elvégezte a dolgát, ledől a fa alá és mert fáradt is volt, melege is volt, azon nyomban elaludt.
Jön nagy visongva a madárkák anyja a smaragd Anka és úgy meglebegteti a szárnyait, hogy a föld is belesötétül. Meglátja a fa alatt szendergő legényt és azt hiszi, hogy ez az ő ellensége, aki évről-évre elpusztítja a magzatjait. Már-már feléje csap a csőrével, hogy apróra darabolja a testét. Hogy sipognak erre a madárkák, hogy ne bántsa azt a legényt, az ölte meg nagy ellenségüket, a kígyót. Csak most látta meg az Anka a kettészabott állatot.
Dehogy bántotta az alvó legényt. Kerülgeti legyezgeti, két szárnyával fedegeti, hogy ne süsse szegényt a napvilág. Felébred aztán a legény az álmából, hát akár egy nagy sátor, olyan felette az Anka két szárnya. Odamegy hozzá a madár és mondja neki, hogy jótettéért jót várjon, kívánjon tőle valamit, akármit.
- A föld színére szeretnék feljutni - kívánja a legény.
- Felviszlek, - mondja a smaragd-madár - ha van negyven mázsa juhhúsod meg negyven hordó vized. Ráülsz vele a hátamra és ha gik-et mondok, etetsz, ha pedig gakot mondok, itatsz.
Eszébe jut a legénynek a szekrényke, kiveszi belőle a kovát, egyet ver rajta és - Mit parancsolsz, szultánom? - előtte a világnagyszájú arab. Negyven mázsa juhhúst, negyven hordó vizet kér a legény. Már hozza is az arab a húst meg a vizet, beteszi egy általvetőbe, felül vele az Anka hátára és úgy elrepülnek, akár a szélvihar. Ha gik-et mond a madár, hússal eteti meg; ha gak-ot mond, megitatja. Egyik földről a másikra, úgy jutnak fel a föld színére.
Leszáll a legény a madárról, előveszi a szekrényét és mondja az előpattanó arabnak, hogy hozzon hírt a három szultán-kisasszonyról. Kisvártatva ehol az arab, ép akkor érkezett oda, mikor már készültek a lakodalomhoz. A szultán-lányokat is elhozta magával és négyen ülnek az Anka hátára, úgy indulnak a három lányék országába. Gik-et mond a madár, hússal etetik, gak-ot mond, vízzel itatják. Negyedmagával volt a legény, több étel kellett az Ankának és amikor ismét gik-et mond, már elfogyott volt a sok hús. Veszi a legény a handzsárját, kivág egy darabot a combjából és azt nyujtja oda a madárnak. Megszagolja az Anka az emberhúst, de nem eszi meg, hanem ott tartogatja a csőrében a nyelve alatt.
Megérkeztek a három lányék országába. Leszállnak a lányok a madárról, leszáll a legény is, de úgy fáj a lába, hogy egy lépést sem tehet előre.
- Te csak menj, - mondja az Ankának - én még pihenek előbb egyet.
- Hej, ravasz kópé, hej - feddi a madár, és azzal kiveszi a húsdarabot a szájából, visszailleszti a helyére és úgy nekiegyenesedik a legény, mintha sose vágott volna bele a húsába.
Bezzeg nagyot ámult a város, amint előkerült a három szultán-kisasszony. Még a saját szemének se akarta a padisa elhinni. Nézi és öleli az egyiket, nézi és csókolja a másikat, nézi és csókolja a harmadikat és amint elbeszélik neki a szabadulásukat, királyságával együtt mind a három lánya a legényé. Padisa lett a hamu közt nőtt rusnyából.
Szólítja a fiatal padisa az arabját és elhozatja vele az anyját meg a húgát. A két bátyja ott maradt, ott nyomorogtak továbbra is. A padisa húgának a vezér fia lett az ura és olyan egy lakodalmat csaptak, hogy még a devek országában is megirígyelték.

XX.
A varázstükör.
Volt egyszer egy favágó, ennek meg egy fia. Nagyon öreg volt már a favágó és mikor érezte, hogy közeledik a vége, így szól a fiához:
- Fiam, ha maholnap meghalok, menj továbbra is abba az erdőbe, ahová én járogatok fát vágni. Vághatsz amennyit akarsz, csak egyet kímélj meg, ahhoz hozzá ne nyúlj valahogy.
Másnapra meghalt az öreg. Halála után veszi a fiú a szamarát meg a baltáját és megy az erdőbe favágni. Egy nap, amikor javában hasogatja a fákat, eszébe ötlik az a tilalomfa és eltűnődik rajta, hogy vajjon mi lehet az oka, hogy eltiltotta attól a fától az apja.
- Lappanghat valami abban a fában, én bizony megyek és megnézem - gondolja magában.
Ráül a szamarára és megy egyenesen a fa felé. És íme, amint közeledik hozzá, megindul a fa és kezd a legény elől távolodni. A favágó halad a fa után, a fa meg távolodik tőle. Addig-addig, míg rájuk nem esteledett.
- Felmászok egy fára - gondolja a legény - és azon töltöm el az éjszakámat. Holnap majd csak utolérem azt a fát.
Azzal megköti a szamarát, felmászik egy fára és azon várja be a reggelt. Amint felébred másnap reggel és leszáll a fáról, hát hült helye a szamarának. Farkasok falták fel, csak a csontja maradt meg. Veszi a baltáját és ballag megint a fa után; hogyha már oda a szamara, legalább azt a fát had érhesse utól. Csak nem tudja a fát utólérni, egyre távolodik előle. Megint megpihen éjszakára és harmadnapra is a fa nyomában halad. Megy mendegél a fa után, egyszerre csak egy kígyó meg egy elefánt bukkan eléje, életre-halálra viaskodnak egymással. Az elefánt foga már-már a kígyó szájába furakodott. Meglátja a két állat az embert és emígy könyörög a kígyó:
- Szabadíts meg jó ember a bajomtól, törd ki ezt a nagy fogat. Meghálálom a jóságodat.
Az elefánt is megszólal:
- Ha megölöd ezt a kígyót, nem felejtem el a jóságodat.
Gondolkodóba esik a legény és mert könnyebb a kígyó dolga, azon segít és kettétöri az elefánt fogát.
- Segítettél rajtam, - mondja a kígyó - én is segítek rajtad. Szegődj hozzám útitársnak, hogy megháláljam a jóságodat.
Azzal útrakelnek és addig mennek, míg egy forráshoz nem érkeznek. Így szól a kígyó a legényhez:
- Én beszállok a vízbe, te pedig meg ne moccanj a helyedről. Elsötétedik a mindenség, vihar támad és ködbe borul a föld pora, jégeső esik, a hegyek egymásnak ütődnek, mennydörög és villámlik, de te ne ijedj meg semmitől. Embernek kerülök majd elő és vége szakad az ítéletidőnek.
Azzal becsusszan a kígyó a vízbe és olyan égiháború keletkezik, hogy azt se tudja a legény, hogy hol a feje meg az esze. Egyszerre csak egy dalia jelenik meg előtte, amire elül a vihar és útrakelnek a nagy békességben.
Keveset mennek, sokat mennek, kávét isznak csibukoznak, jácintokat ültetgetnek. Azt mondja a kígyófiú:
- Itt az anyám háza a közelben. Ha bekopogtatok az ajtón, azt mondom majd neked, hogy gyere be testvér te is. Kérdezi majd az anyám, hogy ki az én testvérem. Az, - felelem neki - aki megmentette az életemet. Elmondom neki a megszabadulásomat, amire téged is behívnak a házba és ott fognak marasztalni. Ne fogadd el a meghívást, mondd, hogy sok a dolgod. Aztán kávéval meg csibukkal kínálnak meg, azt se fogadd el.
- Semmit se fogadsz el tőlünk? - kérdezik anyámék.
Azt feleld rá, hogy egy tükördarabka van a polcon, azt elfogadod.
Elindulnak aztán a ház felé és bekopogtatnak az ajtón. Kinyitja az anyja az ajtót és amint készülődnek befelé, mondja a kígyófiú a legénynek, hogy: Gyere be testvér.
- Ki az a te testvéred? - kérdezi az anyja.
- Ki volna más, - mondja a fia - mint aki megmentette az életemet.
Bemennek a házba és hellyel kínálják meg a legényt.
- Utas vagyok, - mondja a fiú - másfelé van dolgom.
Kávét, csibukot hoznak neki, azt se fogadja el.
- Fiam, - mondja a kígyófiú anyja - vendégünk vagy, valamit csak elfogadsz tőlünk.
- Ha azt a tükördarabkát ott a polc mellől nekem adod, azt elfogadom - feleli a fiú.
- Azt nem adom oda - mondja az asszony.
- Hát több az a tükörcserép, mint az én életem? - méltatlankodik a fia. - Az életemet mentette meg ez a legény, te meg ezt a kívánságát se akarod teljesíteni?
Veszi az anyja a tükröt és odaadja a legénynek. Legott útrakél vele.
Kezében a fiúnak a tükör és amint ballag az úton, forgatja a kezében, hogy vajjon mire lesz jó ez az üvegdarab. Belenéz a tükörbe és egy arab terem előtte, hogy az alsó ajka a földig, a felső ajka meg az égig ér fel.
Szinte reszket a legény a nagy félelemtől.
- Mit parancsolsz, szultánom? - kérdezi az arab.
Nagy szepegve feleli a legény, hogy valami harapnivalót szeretne.
Alig egy gondolat és ott a legény előtt a sok jóféle étel, életében se látott különbet. Rogyásig eszik a legény és amint eltünődik a dolgán, egyre az jár a fejében, hogy mi is van azzal a tükördarabbal. Megint belepillant, ismét előtte az irdatlan ajkú arab.
- Mit parancsolsz, szultánom? - kérdi ismét tőle.
- Egy szerájt szeretnék - feleli nagy félénken a legény.
Alig egy gondolat és olyan egy szeráj áll előtte, hogy még a padisáénál is különb.
- Tűnjék el a szeráj - mondja ismét az arabnak, és legott eltűnik a szeráj, mintha sose lett volna ott.
- Most már rendben vagyok, - gondolja a legény magában - mindenem meglesz, amit csak kívánok.
El-elgondolkozik a boldogságán és visszaemlékezik az otthonára, az ő padisájának szépséges leányára. Olyan szép volt az a leányzó, hogy széles e világon se akadt párja. Előveszi a legény a tükrét és belenéz. Előtte az arab és várja a legény parancsát.
- Egy szerájt teremts elő nekem - mondja a legény - és helyezd el benne a szultán-kisasszonyt, az én országom padisájának a lányát. Nekem is legyen ám helyem abban a szerájban.
Körülnéz a legény, hát ott ül egy nagy szerájban, mellette meg a hazájabeli szultán-kisasszony. Kettőt dobban a két szív és én a tied, te az enyém, esküszik egymásnak az örökké tartó hűséget.
Nagy a szomorúság a padisa házában. Eltűnt a lánya, a szultán-kisasszony és akárhogy keresik meg kutatják, biz annak mintha nyoma veszett volna. Embereket küldet világgá és vagyont ígér annak, aki rátalál a lányára. Így se akadnak a nyomára.
Egy öregasszony jelentkezik egy nap a padisánál, hogy törik-szakad, de ő megtalálja az elveszett szultán-kisasszonyt.
- Egy nagy ládát csináltass nekem, - mondja az öregasszony - bádogból legyen a belseje és élelem is legyen benne vagy három napra való. Betétetsz aztán abba a ládába és a tengerre bízod a sorsomat. A többi aztán az én dolgom.
Megcsináltatja a padisa a nagy ládát, enni-innivalót tétet bele, az öregasszonyt is belebújtatja és szélnek ereszti őket a tengeren. Addig hányódik-vetődik a hullámokon, míg a legény szerájához nem ér el. Egy falu volt ott a közelben és ép halászok állottak a tenger partján. Megpillantják azt a ládát és horoggal meg kötelekkel a partra vonszolják a tengerből. Kinyitják, hát egy öregasszony van benne.
- Ki miféle vagy; honnan kerültél ide? - kérdik tőle a halászok.
- Óh, gyermekeim, - siránkozik az asszony - az ellenségeim, hogy fusson ki a két szemük, juttattak erre a sorsra. Allahnak tesztek vele jót, ha megmondjátok nekem, hogy hol lakik ennek a szerájnak a gazdája. Hátha a szolgálatába fogadná szegény fejemet.
Megsajnálják a siránkozó asszonyt és mutatják neki az utat a szeráj felé, a bejhez. Siet az asszony a palotába és kopogtat a nagy márványkapun. Ép az ablaknál állott a szultán-kisasszony és lekiált az öregasszonyhoz, hogy mi járatban van errefele?
Elsírja az öregasszony a nyomoruságát és rimánkodik a lánynak, hogy fogadja a szolgálatába.
- Ha megjön estére a bej - feleli a lány, - megkérdezem tőle. Vadászni megy nappal, várd meg, míg hazaérkezik.
Menten kitalálta az öregasszony, hogy a padisa lányával van dolga. Estére megérkezett a bej, és mondja neki a lány az öregasszony kérelmét.
- Hát csak maradjon a palotában - mondja a bej.
Megtelepszik az asszony a szerájban és nézdegél jobbra, nézdegél balra. Látja, hogy se kukta a házban, étel-ital mégis van, se kiszolgáló cselédség és mégis rendben van minden. Odamegy egy nap a lányhoz és azt mondja neki:
- Egyesegyedül vagy, tán unatkozol is. Ha kívánod, be-benézek hozzád és elszórakoztatlak.
- Majd megkérdezem a bejtől - feleli a lány.
Estére megjön a bej és mondja neki az öregasszony óhaját.
A bej beleegyezik és bejáratos lett az asszony a lányhoz. Üldögélnek egy nap a szobában és beszélgetésközben kérdezi a lánytól, hogy ki hozza elő azt a sok ételt, mikor kukta nincs is a házban.
- Én se tudom, - feleli a lány - majd megkérdem a bejtől.
Amint megérkezik a bej, kérdi a lány az étel-ital dolgát. Nem volt gyanú a bej szívében és mutatja a lánynak azt a tükördarabot. Másnap már tudja az öreg asszony és néhány nap múlva így szól a lányhoz:
- Szívecském, miért a bejnél az a tükördarab? Jobb lenne, ha te őriznéd magadnál. Hátha szükséged lenne itt-ott rá.
Estére már kéri a lány a tükröt, a bej meg odaadja neki.
Megtudja az öreg asszony, hogy hol őrzi a lány a tükröt, ellopja egy nap tőle és belenéz.
Megjelenik előtte az arab és parancsolja neki az öreg asszony:
- Ezt a szerájbeli lányt vidd el innen, a szerájt meg égesd porrá, hogy csak a hamva maradjon meg. A bejt meg a macskáját ültesd rá, ennivalót is tehetsz elibök.
Viszi az arab a lányt a padisa szerájába, ezt a palotát meg felgyujtja és ráülteti a hamujára a bejt meg a macskáját. Ennivalót is tesz elibök.
Ott ül a szegény fiú a hamuban, veszi az ételt és készülődik hazafelé, hátha rátalál a lányra. Addig megy, addig mendegél, míg meg nem érkezik a hazájába. Úgy lerongyolódott szegény feje, hogy emberi ábrázata is alig maradt meg. Benéz egy nap a padisa szerájába és kéri a kuktát, hogy nem fogadná-e szolgálatába. Megesik rajta a kukta szíve és helyet ad neki a konyha egy zugában; de a lelkére köti, hogy senki előtt se merjen valahogy mutatkozni. Dolgozgat a legény a konyhában és időközben megtudja valahogy, hogy a szerájban a lány.
Megbetegszik egy nap a kukta és amint gondolkozik, hogy mitévő legyen már most, hozzálép a legény és kérdi tőle, hogy tán valami baj érte az egészségét.
- Azon gondolkozom, - feleli a kukta - hogy beteg vagyok és nem tudom, hogy hogy lássam el az étel dolgát.
- Amiatt ne aggódj, - mondja a legény - ha megmutatod, elkészítem én az ételeket.
A kukta megmagyarázza neki, a legény meg elkészíti a sok ételt és amint viszik a padisa lányának, odacsusztat abból az ételből, melyet a palotája helyén hagytak volt neki, meg a macskájának. Amint megpillantotta a lány azt az ételmaradékot, menten kitalálta, hogy megjött a legénye. Hivatja a kuktát és kérdi tőle, hogy nincs-e valaki mellette a konyhában?
- Nincs senki - mondja a kukta.
Még egyszer kérdezi a lány, megint csak azt a feleletet kapja. Harmadszorra is megkérdezi a kuktától.
- Egy szegény ember kéredzkedett be hozzám, - feleli a kukta - az készítette a mai ebédet.
Siet a lány az apjához és mondja neki, hogy egy szegény ember van a konyhában és olyan ügyes a főztje, hogy kávésának szeretné a lakása körül. Nem bánja az apja és hivatják a legényt kávét mit főzni. Egymásra talált a két szív és ha csak szerét ejthetik, meg-megállanak egymással egy-egy szóra.
Neszét veszi az öreg asszony a dolognak és besúgja a padisának, hogy a lánya összeszűri a levet a kávéssal és édeskednek egymással.
Dühbe gurul a padisa, hogy még egy kávés merészkedik a lányához és megparancsolja a hóhérjának, hogy vágja le annak a legénynek a fejét. Veszik a hóhérok a legényt és amint viszik a vesztőhelyre, úgy elkönyörög nekik, hogy megesik rajta a szívük, elviszik egy barlangba és ott hagyják.
A legénynek egyre nyomában volt a macskája. Utána ment a barlangba is és mind megölte az egereket. Egy nap, öt nap és ahány egér csak odakerült, valamennyije elpusztult. Látja az egerek sahja, hogy oda a sok egér-katonája és keresteti, hogy mi okozza ezt a nagy pusztulást. Meglátják végül a macskát meg a gazdáját. Odamegy a sah a legényhez és könyörög neki, hogy mentse meg az egereit, mert nem marad katonája.
- Megmentelek, - mondja a legény - ha messze egy szerájban, egy öreg asszonytól ellopatod a tükrét és idehozod nekem.
Az egerek sahja összehivatja az egereit és kérdi tőlük, hogy ismeri-e valaki közülök azt az öreg asszonyt. Egy sánta egér biceg elő és tisztességtudóan így szól:
- Én ismerem, hisz én dézsmálom meg a szekrényében az ételeit. Azt is láttam, hogy lefekvéskor a feje alá dugja azt a tükröt.
- Akkor - mondja a sah - siess és lopd el nekem azt a tükröt.
- Megteszem, - feleli az egér - ha még két egeret adsz mellém.
Útrakél a három egér és mennek abba a szerájba, be az öreg asszony szobájába. Kikukucskálnak az egérlyukból és látják, amint eszi az öregasszony a vacsoráját. Megszólal a sánta egér:
- Ha majd lefekszik az asszony és elalszik, én majd odamászok a mellére és megcsiklandozom a farkammal az orrát. Miközben tüsszent egyet és egy kicsit emelni fogja a fejét, ti gyorsan odafuttok és kihúzzátok a tükröt a vánkosa alól.
Csak azt várták, hogy elaludjék az asszony. Megdézsmálják elébb a vacsoráját és mikor látják, hogy elaludt az asszony, odalopódzkodnak az ágyába, a sánta egér egyenesen a mellére és megcsiklandozza a farkincájával az orrát.
- Hepsi, hepsi - prüsszent az asszony és miközben emelinti a fejét, kilopják a vánkosa alól a tükröt. Szaladnak a tükörrel a sahjukhoz, a sah odaadja a legénynek, hogy most már mentse meg a katonáit. Veszi a legény a macskáját és sietnek nagy boldogan elfelé. Alig haladnak egy-két órácskát, veszi a legény a tükröt és belepillant.
- Mit parancsolsz, szultánom? - kérdezi az arab.
A legény egy szép rend ruhát kér meg néhány csapat katonát. Alig egy pillanat és már előtte a ruha meg a sok fegyveres. Felöltözködik a legény, lóra ül és úgy megy az embereivel a padisa szerájába. Látja a padisa a sok fegyverest és ide-oda futkos, hogy mit akar az a sok ember, amikor nincs is háborúja se a szomszédjával, se senki mással.
Elibe vágtat a legény és azt mondja neki:
- Vagy a lányodat adod hozzám feleségül, vagy elpusztítom az országodat.
Megijed a padisa és behívja a legényt a palotájába. Elmondja a legény a történetét és olyan nagy az öröme a padisának, hogy a lányát is odaadja, a trónusát is. Negyvennapos volt a lakodalom, hát még a nagy dínom-dánom.

XXI.
A jövendőmondó.
Volt egyszer egy asszony, az asszonynak egy ura. Javakorbeli volt még az ember és ha nem is verte fel a pénz a házukat, valahogyan csak eléldegéltek. Az idő meg a gond ősszé tette az embert és fehér hajával meg a szakállával, kilencven éveshez hasonlított a negyvenöt éves ember.
Fürdőbe megy egy nap a felesége, hát olyan nagy a sokadalom, hogy alig talál magának való helyet. Híre kelt, hogy a csillagvizsgálónak is eljön a felesége és azért sereglett össze a sok asszony, hogy látni akarták azt a csillagvizsgálónét.
Hangzik az uccán a muzsika és jön a híres asszony a fürdőbe. Megtisztelik a jövetelét és az első helyre tessékelik le. Megsértődik a mi öregünk felesége és ahogy estére hazaérkezik a fürdőből, így szól az urához:
- Ember, vagy csillagvizsgáló leszel, vagy itt hagyom a házadat.
- Asszony, - feleli az ember - a mindennapi kenyerünket csak megkeresem valahogy. Ha egyhez-máshoz értek is, de hogy mi fán terem a csillagvizsgálás, azt bizony nem tudom. Hisz jóformán még írni se tudok, hát még csillagokban olvasni.
Nem hallgat az asszony a szóra és váltig azt hajtogatja, hogy vagy csillagvizsgáló lesz az ura, vagy otthagyja a faképnél.
Nem tudja a szegény ember, hogy mitévő legyen. Beül a kávéházba és amint búsulásnak adja a fejét, odamegy hozzá a szomszédja és kérdi tőle, hogy mi nyomja a lelkét. Elmondja az ember a nagy baját.
- Sose búsulj, - vigasztalja a szomszédja, - segítek én a te dolgodon.
Jól ismerte ez az ember a fürdős asszonyt, ahhoz ment el tanácsért.
- Mondd annak az öregnek, - tanácsolja neki az asszony, - hogy jöjjön ide egy nap a fürdő elé, hozzon magával papirost, tentát meg tollat és firkantson itt vele egyet-mást, mintha írástudó lenne. Majd eligazítom én valahogy a dolgát.
Előszed az öreg egy ócska asztalt, egy törött findzsába meg tentát önt és odaállít egy nap a fürdő kapuja elé. Hodzsának nézték az arra menők. A csillagnézőnek megint eljött a felesége és miközben szappanozzák a fürdőben, egy drága gyűrűjét lelopatják az ujjáról és a hulladékba rejtik el. Csak az öreg ember tudott róla meg a fürdős asszony. Elkészül az asszony a fürdéssel és amikor indul kifelé, egyet sikolt, hogy jaj elveszett a drága gyűrűje. Volt nagy lótás-futás meg kavarodás a fürdőben. Megszólal végül a fürdős asszony:
- Úrnő-efendim, egy hodzsa üldögél a kapu előtt, hátha tőle kérnénk tanácsot.
Szaladnak a hodzsáért és elmondják neki az esetet. A hodzsa úgy tesz, mintha nem tudná és egyet-kettőt firkant a papirosán.
- A hulladékban keressétek, - mondja - ott kell lenni annak a gyűrűnek.
Azt mondja a fürdős asszony:
- Lám lám, eszünkbe se jutott az a hely.
Azzal küldi a szolgákat a szemetes helyre és megtalálják benne a gyűrűt. Nagy volt az öröme az asszonynak és csak úgy osztogatta a baksisokat (ajándékokat) a szolgái között.
Egy-két nap se mult el azóta és a szultán-asszonynak is elveszett a gyűrűje. Egy rabszolgája lopta volt el tőle. Tűvé teszik a szerájt a gyűrűért és amint ép keresgélnek-kutatgatnak, látogatóba érkezik a csillagvizsgáló felesége. Meghallja a gyűrű dolgát és legott elmondja, hogy neki is elveszett volt a minapában egy gyűrűje és hogy milyen ügyesen talált rá a fürdőbéli hodzsa. Egy embert szalajtanak el a hodzsáért. Ott ült a hodzsa a fürdő előtt és se szó se beszéd, viszik a szerájba a szultán-asszony elé.
- Hodzsa efendi, - mondja neki a szultán-asszony - elveszett egy gyűrűm, neked kell megtalálnod. Ha reggelig meg nem lesz, a fejed fogja megbánni.
Bajban van a szegény hodzsa. Allához, fohászkodik nagy kétségbeesésében és rimánkodik a segítségért. Meglátja a rabszolga az imádkozó hodzsát és úgy megijed a tettétől, hogy be sem húnyta éjszaka a szemét.
- Most már mindegy, - gondolja magában - megyek és a hodzsától kérem a segítséget.
A hodzsának is nagy volt a félsze és amint gyötrődik nagy kínjában, egyszerre csak beront hozzá a rabszolga, térdre borul előtte és elsírja neki, hogy a gyűrűt ő lopta el és rimánkodik neki, hogy segítse ki a bajából.
- Megsegített a jó Allah - gondolja a hodzsa - és azt mondja a rabszolgának:
- Ha bevallasz mindent, majd csak segítek rajtad valahogy.
Elmondja a rablány, hogy hogyan történt a dolog és hogy nála a gyűrű.
- Akkor hát - mondja neki a hodzsa - vedd azt a gyűrűt és nyelesd le egy libával. Annak a libának törd ketté a féllábát, a többivel aztán ne törődj.
Hivatják másnap reggel a hodzsát. Odavezetik a padisa színe elé és így szól hozzá:
- Sah uram, reggelig kutattam a gyűrű után és állat mutatkozik a jóslásomban. A mi tyúk, kakas, liba meg pulykaféle csak van a szerájban, tereltesd őket össze a kertben.
Összeterelik a sok baromfit és a padisa is bemegy a kertbe, körülötte az udvarabeli emberek. Fogadja a hodzsa a padisát és nádtoll meg papiros a kezében, nézegeti az állatokat és megpillantja a tört lábú libát.
- Sah uram, - szólal meg - fogasd meg ezt a sánta libát és vágasd le, ennek a gyomrában lesz a gyűrű.
Levágják a libát, felbontják, hát nem a gyomrában a gyűrű? Odavan a sok ember a nagy ámélkodástól. Sétál egy-kettőt a padisa a kertjében és sétálás közben, hogy hogy nem, egy szöcske téved a kezébe.
- Hodzsa, - szól a padisa - azt találd ki, hogy mi van a markomban?
Majd hogy a lélegzete el nem áll a hodzsának. Már-már azon van, hogy mindent bevalljon a padisának és mielőtt belekezdene, inkább magamagának mormogja, hogy:
- Na te szöcske, egyet ugrasz kettőt ugrasz, harmadszorra mégis csak kézre kerülsz.
Kinyitja a sah a markát, hát benne a szöcske.
Elámul a sok ember, de legjobban a hodzsa ámul el. Nagy lett egyszerre a bölcsessége, odáig volt tőle a padisa. Kinevezték csillagvizsgálónak, palotát meg vagyont is kapott hozzá és boldogul élt a feleségével mindhalálig.

XXII.
Bahtijár bej.
Régesrégi időkben, a tündérek korában, ahogy mentem-mendegéltem, tilos kertet összejártam, míg csak eggyel meg nem jártam. - A lovamat befestettem, azt hittem, hogy igaz színe; egy szamarat vásároltam, azt hittem, hogy feleségem; olyan nagyot rúgott rajtam, azt hittem, hogy megsimogat. Nagy utakon egyre jártam, bagolylakta romon háltam, míg csak ismét meg nem jártam. - Top-háne nagy golyóbisát, mint a gabnát zsebre vágtam; Galatának ménkő tornyát, trombitának számba dugtam; Leány-tornya váracskáját, mint a medvét ölbe vettem; tenger kellő közepére, mint sziklára reá léptem; bejutottam utóvégül, bolondnak a bolondokhoz. Az volt nekem az én bűnöm, hogy elmondtam ezt a mesét, hazug mesét.
Volt egyszer egy padisának egy lánya. Szép volt, akár a teli hold, karcsú, akár a ciprusfa, szeme akár a kőszén, haja akár az éjszaka, szemöldöke akár az ív, szempillája akár a nyíl. Nagy kertje volt a palotában, kert közepén vízmedence; ott ült a lány naphosszáig, hímezgetve varrogatva.
Ráteszi egyszer a gyűrűjét a hímzőasztalára, azt se tudta miért. Jön egy kis galamb, kapja a gyűrűt és elrepül vele. Olyan szép volt az a kis galambocska, hogy a szívére szerette volna szorítani. Másnap a kösöntyűjét teszi le a lány, ehol a galamb, azt is elragadja. Úgy epedez a lány a madárka után, hogy se nem evett, se nem ivott, hanem leste a másnapot, hogy megint előrepüljön a galambja. Harmadnapra veszi a hímzőasztalkáját, lefejti róla a csipkekendőjét és maga mellé teszi. Itt a galamb megint, kapja a kendőt és elrepül vele. Alig volt annyi ereje a lánynak, hogy felkelhessen, sírva vánszorog a palotájába és összeroggyan.
Szalad elő a dadi-asszony:
- Miért sirdogálsz ó szultánkám, ki bántott meg?
- Beteg vagyok, a szívem fáj - feleli a szultán-kisasszony, és egyre sír-rí, egyre sóhajt.
Egyetlen gyermeke volt a lány a padisának, félt a dadi a híradástól. De látja, hogy egyre halványodik, egyre soványkodik a lány. Fogja, elmegy a padisához és jelenti neki a lánya baját. Megijed az apja, siet a lányához, utána a sok hodzsa meg orvos, egyik se érti a betegségét.
Azt mondja másnap a padisa vezére:
- Orvos hodzsa nem segít a szultán-kisasszonyon, másutt lappang az orvossága.
Azt tanácsolja a padisának, hogy csináltasson egy nagy fürdőt, betegeket gyógyítson a vize és aki csak megfürdik benne, mind mondja el, hogy mi történt vele.
Csináltatja a padisa a fürdőt és országszerte hirdetteti, hogy haja megnő a kopasznak, hallása jön a siketnek, a vak ismét szemvilágra, sánta kelhet a lábára. Csak úgy tódul a sok nép az ingyenfürdőbe és mind elmondja búját-baját.
Egy tarfejű élt abban a városban meg egy nyomorék anyja, hallották a fürdő hírét ők is.
- Menjünk mi is abba a fürdőbe, - mondja a fiú - hátha meggyógyulunk benne.
- Hogy mehetnénk, - nyögdécseli az anyja - mikor a lábamon is alig állok meg.
- Azon segíthetünk - mondja a tarfiú és azzal kapja az anyját a hátára, úgy viszi a fürdőbe.
Amint mennek mendegélnek, sík mezőben folyó mellett, elfárad a fiú és leülteti az anyját a földre. Egyszerre csak egy kakas halad el mellette, vizeskorsó a hátán.
- Vajjon hova hordja ez a kakas a vizet? - kíváncsiskodik a fiú és utána kullog az állatnak.
Egy nagy várhoz ér el a kakas, a vár tövében egy nyílás, azon csusszan be a vízzel. A fiú utána és amint nagynehezen átvergődik azon a nyíláson, hát olyan egy palota áll előtte, hogy a szeme-szája is megállott rajta. Sehol egy élő lélek, útját nem állja senki, megy egyenesen a palotába. A lépcsőről az előszobába és addig járja a sok szép szobát, addig bámulja a cifráját, míg bele nem fárad a ténfergésbe.
- Majd csak előkerül egy elevenje is - gondolja magában és elbúvik egy nagy szekrénybe, hogy onnan les el majd valamit.
Kisvártatva kocognak egyet az ablakon és három galamb repül be rajta. Egyet rázkódnak, hát olyan három szép lány válik belőlük, hogy azt se tudta, melyikre nézzen elébb.
Elkezdi a három lány:
- Jaj de későre maradtunk. Mindjárt itt lesz padisa urunk és még csak hozzá se kezdtünk.
Azzal veszi az egyik a seprőt és seperget meg tisztogat vele, a másik asztalt terít, a harmadik meg hordja a sok ételt. Aztán megint megrázkódnak és három galamb repül ki az ablakon.
Megéhezett ezalatt a tarfiú és gondolja magában, hogy úgy se látja meg senki, egy-két falatkát biz ő lecsíp az asztalról. Kinyújtja a szekrényből a kezét és amint nyúl vele az étel után, olyat koppintanak rá, hogy megdagad a helye. Kinyújtja a másik kezét, még egy nagyobbat csapnak rá. Meghökken a fiú és amint visszahúzódik, egy fehér galamb repül be a szobába; egyet rázkódik és egy legényember válik belőle. Odalép a legény egy szekrénykéhez, kinyitja és egy gyűrűt, kösöntyűt meg egy csipkekendőt húz ki belőle.
- Óh te gyűrű, be boldog vagy, hogy ujjacskája viselgetett; óh kösöntyű, be szerencsés vagy, hogy a karja hordozgatott.
Ezeket sóhajtgatja el a szép legény és a csipkekendővel egyre törülgeti a könnyeit. Aztán megint beteszi őket a szekrénykébe, egyet-egyet kóstol az ételekből és aztán lefekszik.
Az éhes tarfiúra nagynehezen rávirradt a másnapi reggel. Latja a legényt, amint egyet rázkódik és galambként repül el. Előbúvik a szekrényéből ő is, lemegy az udvarra és a vár tövénél megint kicsúszik a nyíláson.
Szegény anyja ott siránkozik a földön, egyre a fia jöttét leste. Ismét a hátára kapja és mennek egyenesen a fürdőbe. Megfürödnek, hát ím az asszony lábra állhat, a kopasznak haja nőtt meg. Hozzáfognak a beszéléshez és amint meghallja a szultán-kisasszony, hogy miket látott, miket hallott az a fiú, mintha friss egészség szállott volna belé. Kincset fürdőt, mindent odaígér a fiúnak, ha elvezeti ahoz a várhoz.
Elindul a fiú a lánnyal, megmutatja neki a várfalat, besegíti a nyíláson, elvezeti a galamb szobájáig és mutatja neki a szekrényt, hogy oda rejtőzködjék el. A fiú meg visszatér, övé a fürdő meg a sok kincs és boldogul éldegélnek az anyjával.
Est ideje volt, amint berepült a három galamb. Tisztogatnak sepergetnek, hozzák az ételt és megint elrepülnek. Berepül aztán a fehér galamb, a szultán-lánynak a galambja. Majdhogy oda nem szaladt hozzá, hogy a szívére szoríthassa. Hát még, amikor legénnyé változott át, szépséges egy daliává, akár a telihold. Azt se tudja, hová legyen, egyre csak az arcát nézi, egyre csak a szavát lesi.
Odamegy a legény a szekrénykéhez és kihúzza belőle a lányka gyűrűjét, az ő kösöntyűjét meg az ő csipkekendőjét.
- Óh te gyűrű, be boldog vagy, hogy szép ujja viselgetett; óh kösöntyű, be szerencsés vagy, hogy a karja hordozgatott.
Előveszi aztán a csipkekendőt és amint törülgeti vele a könnyeit, majdhogy meg nem szakad a lány szíve. Egyet koppant az ujjával a szekrény ajtaján. Odasiet a peri-legény, kinyitja a szekrényt, hát előtte szívének a szép szerelme, karja közt a boldogsága.
Kérdezi a legény, hogy hogyan került ide, a perik palotájába. Elmondja neki a lány, hogy milyen úton-módon és hogy mily betegje volt a szerelmének. Aztán a legény beszéli el, hogy ő is halandó anyának a gyermeke és hogy háromnapos korában lopták volt el a perik. Ide hozták el a palotájukba és padisájuknak tették meg később. Egész nap a perikkel van együtt, csak két órája szabad naponként. Ma még itt maradhat nála, járhat-kelhet mindenfelé és csak estefelé rejtőzködjék el. Mert ha megjön a harminc peri és meglátják nála, nem hagyják életben. Holnap majd az anyja konakját (palotáját) mutatja meg neki, ott elélhet békességgel és két szabad óráját vele fogja eltölteni:
Veszi másnap a lányt és mutatja neki az anyja konakját.
- Ha odamész, - mondja neki a peri - mondd, hogy Bahtijár bejnek vagy a választottja és jó szívvel fogadjanak a házukban. Ha majd meghallja anyám a nevemet, el se enged többé a házából.
Odamegy a lány a konakhoz és bekopogtat az ajtaján. Egy öregasszony fogadja és amint meglátja a leányzót és meghallja a fia nevét, sírva fakad örömében és betessékeli a házba. Jócska ideig éldegélnek együtt és esténként, ha megjön a galamb, nincsen boldogabb pár náluknál. Peri-módra megesküsznek és idő telik idő múlik, gyerek áll a házhoz. Az öregasszony nem tudta meg, sem azt, hogy a fia jár a házba, sem pedig, hogy lebetegedett a lányka.
Jön megint a madárka, odarepül a lány ablakába és beszól:
- Szerelmetes kis szultánom, hogymint van a kis magzatom?
Visszafeleli a lány:
- Semmi baja magzatunknak, jöttét várja az apjának.
- Ha megtudná az édesanyám, - sóhajt egyet a peri - a legszebbik szobáját nyitná meg nektek.
Azzal berepül a szobába, emberré változik át és szeretgeti, dédelgeti szeretteit. A két óra leteltével megint egyet rázkódik és kis galamb repül ki az ablakon.
Meghallotta az anyja a fia szavait, majdhogy oda nem lett nagy boldogságában. Siet a menyéhez, viszi a legszebbik szobájába és azt se tudja nagy örömében, hogy a menyét szeretgesse-e jobban vagy az unokáját. Csak most tudja meg a menyétől, hogy perik rabolták volt el a fiacskáját és egyre azon tanakodnak, hogy hogyan szabadulhatna meg tőlük.
- Ha eljön holnap a fiam, - mondja az asszony - úgy igyekezz, hogy lekéssék az idejéről. A többi az én dolgom.
Másnap, amint odarepül a galamb az ablakra, látja, hogy nincs ott a felesége. A szebbik szoba ablakára repül aztán és beszól a feleségének:
- Szerelmetes kis szultánom, hogymint van a kis magzatom?
Azt feleli vissza a felesége:
- Nagy a baja magzatunknak, jöttét várja az apjának.
Berepül aztán a szobába, ismét emberré változik át és úgy eltartja szóval a felesége, úgy eljátszadoztatja a gyermekével, hogy észre se vette, hogy lejárt a két órája.
Egyet gondolt ezalatt az édesanyja. Egy nagy ciprusfa volt a házuk előtt, harminc galamb szokott volt rá szálldogálni. Mérgezett tűket szedeget elő és teleaggatja velük azt a nagy fát. Aznap este, amikor letelt volt a peri-legény két órája, keresik a galamb-perik a padisájukat és a ciprusfán gyülemlenek össze. Egy-egy tűbe szúródott bele a lábuk és mind megöli őket a méreg.
Észbe kap ezalatt a legény és szörnyű nagy az ijedelme, hogy kikésett a palotájából. Kapkod jobbra, kapkod balra és hogy a ciprusfa felé néz, ott látja a harminc peri-galambot. Egyikében se volt már élet. Amily nagy volt imént az ijedelme, ép olyan nagy lett most az öröme. Odaborul a felesége nyakába és mialatt hálálkodik neki, az édesanyja lép be a szobájukba. Se boldogabb anyát, se boldogabb gyermeket ti se láttatok még, én se.
Nagy a sírás, nagy az öröm mindenfelé; az anyja a fiát, a felesége az urát lelte meg. Csapnak is rá olyan nagy lakodalmat, hogy még a negyvenegyedik napon se akart véget érni. Ők elérték a céljukat, ettek ittak mulatoztak; mi is siessünk a célunkhoz, együnk-igyunk, mulatozzunk.

XXIII.
Áhmed aga ördöge.
Egyszer volt, nem is volt, ha volt is, még abban az időben volt, mikor anyám az én anyám volt, én meg az anyám lánya voltam; mikor anyám az én lányom volt, én meg az anyám anyja voltam. Ekkor történt, hogy egyszerre csak útra keltünk, mentünk mentünk, mendegéltünk. Keveset mentünk, sokat mentünk, hegyen mentünk, völgyön mentünk hat hónapig folyvást mentünk, egyszerre csak hátranéztünk, pornyi helyet hogyha mentünk.
Egy favágó lakott egy országban, Áhmed aga volt a neve. Egyebe se volt, mint a szegénysége meg egy veszekedős, zsémbelődő felesége. Ami pénzt csak megkeresett ez a szegény ember, mind elszedte tőle az asszony, még egy para se maradhatott a zsebében. Ha az estebédje el volt sózva, hej pedig be sokszor úgy volt és azt találta az ura mondani, hogy - Elsóztad az ételt, anyjuk - mérget vehettek rá, hogy másnap egy csipet só se volt az ételében. Azon sajtalan tálalta elő a főztjét. Ha pedig azt merte kimondani, hogy - Sajtalan az étel, anyjuk - annyi sót tett másnap az ételbe, hogy kóstolónak is sok lett belőle.
Mi történik egyszer a szegény Áhmed agával? Egypár garast tesz félre a keresményéből, kötelet mit vett volna rajta. De biz azt is megtalálta az asszony, ott volt pedig eldugva az ura gelebében, és ne neked te szegény ember.
- Hát erre meg amarra, suttyomban tán még szeretőket tartogatsz, arra herdálod el a pénzem?
Hiába esküdözik szegény feje, nem hisz neki az asszony.
- Galambom, - csitítja az ura - hisz istrángot akartam venni rajta, arra kellett volna az a pár garas.
- Hogy avval az istránggal akasztanának fel - kívánja neki a hitestársa.
- Ugyan már hogy káromkodhatsz ilyen csúnyán? - próbálja az ura a csitítást.
- Még mind kevés a fejednek - áll feljebb az asszonynak és azzal neki az urának, olyan csetepaté, olyan dérdur, hogy azt se tudta Áhmed aga, hogyan virradt rá a reggel.
Másnapra kelve felszedelődzködik a favágó, ráül a szamarára és indul útjára a hegy irányában. Csak annyit mondott a feleségének, hogy valahogy utána ne kerekedjék az erdőbe. Az asszony persze csak azért is. Felül az asszony egy másik szamárra és se kérd se hall, utána az urának.
- Ki tudja, - morgolódik magában - mit mivel ott a hegyen, ha én nem vagyok vele.
Látja az ember, hogy nyomában a felesége, de egy szó nem sok, annyit se szól hozzá. Felér a hegyre és hozzálát a favágáshoz. Az asszony meg, akár a nyugtalan lélek, ide-oda jár-kél a hegyen. Mindent megnéz, mindent meglát, csak egy avatag kút kerülte el a figyelmét. Pedig ép egyenesen arrafelé tartott.
- Vigyázz, hé, - kiált rá az ura - kút van előtted, még bele találsz esni.
Majd még szót fogad az asszony, ő bizony közelebb megy. Még egyszer rákiált az ura:
- Nem hallod, hogy húzódj onnan odébb? Ahol a kút előtted ni.
Mit neki az ura szava, csak azért is tovább halad. Azzal egyet lép, kettőt lép, de már a harmadiknál meginog alatta a föld és zsupsz... bele a kútba. Egyet gondol az ura, bizony ő nem töri magát utána, veszi a szamarát és meg se áll vele hazáig.
Másnap, amint rávirradt az idő, megint felül a szamárra és amint felérkezik a hegyre, mégis csak eszébe jut a felesége.
- Hadd látom, - úgymond - mi lett avval a szegény asszonnyal.
Odamegy a kúthoz, belenéz, de se híre, se hamva a feleségének. Megesett rajta a szíve, mert akárhogy, mégis csak a felesége. Elővesz egy istrángot, leereszti a kútba és lekiáltoz a mélységbe:
- Fogd meg ezt a kötelet anyjuk, hadd húzzalak fel rajta.
Veszi észre az ember, hogy ugyancsak nehezedik a kötél és összeszedi az erejét, úgy húzza húzza. Hát teremtő Allah, kit húzott ki a kútból? Egy ördögféle kísértetet. Jaj, de megijedt a szegény favágó.
- Sose ijedj úgy meg szegény ember, - biztatja az ördög - hogy a hatalmas Allah áldjon meg érte. Olyan egy veszedelemből szabadítottál ki, hogy ítéletnapig se felejtem el.
Csak bámul a favágó, hogy mi lehetett az a nagy veszedelem.
- Jó sok esztendeje már, - beszéli az ördög - hogy békességben élek ebben a kútban. Nem is tudtam én a bajról semmit mostanáig. Tegnap történt, hogy hogy nem, elég az hozzá, egy öreg asszony hull a nyakam közé. Beleragad a két fülembe, de úgy ám, hogy nem volt szabadulás tőle. Ezer szerencse, hogy te találtál előkerülni. Leeresztettél egy istrángot és lekiáltottad neki, hogy fogódzkodjék meg benne. Ahelyett hogy azt fogta volna meg, engem eresztett el; én megkapom a kötelet és Allah áldassék érte, szárazra kerültem. Jótettedért jót várj, ide figyelj most a szómra.
Három falevelet vesz elő az ördög, odaadja a favágónak és azt mondja neki:
- Én most elindulok és belebúvok a szultán-kisasszonynak a testébe. Egész odáig lesz majd a lány se orvos, se hodzsa, senki se tud a baján segíteni. Meghallod a dolgot te is, odamész a padisához, ezt a három falevelet megvizesíted és ahogy megloccsantod vele a lány arcát, nyomban kibúvok belőle. Gazdag jutalom várakozik majd rád.
Veszi a favágó a három falevelet, zsebreteszi; az ördög jobbra, ő meg balra, mindegyikének a kisebbik gondja is nagyobb a kútba került asszonynál.
Alighogy elhagyja az ördög a favágót, siet és meg se áll a padisa palotájáig. Bemegy és neki a szegény szultán-kisasszonynak. Csak összerogy a szegény lány és kínjában egyre csak azt kiáltozza:
- Jaj a fejem, jaj a fejem.
Hírül adják a padisának, hogy nagybeteg a lánya. Bemegy a szobájába, hát egyre csak a fejét sikoltozza. Szaladnak orvosért, szaladnak hodzsáért, szereket hoznak, füstölőket hoznak, mind nem segít a baján. Hivatnak egy másik orvost, egy másik hodzsát, hiábavaló minden. Addig-addig, hogy vagy tíz orvossal, tíz hodzsával is megpróbálkoznak, akár egy se lett volna. Egyre visong a szultán-lányka: Jaj a fejem, jaj a fejem.
- Ó édes gyermekem, - gyötrődik az apja - neked a fejed, nekem meg a szívem fáj miattad. Mitévő legyek veled? Megyek, hívom a csillagvizsgálókat, hátha azok inkább segíthetnének.
Ahány csillagvizsgálója csak van az országának, mindet hivatja a padisa. Mindegyike más füstölőt, más szereket mond, de segíteni egyik se segített a lány baján.
Hát a favágóval mi lett? Élte világát egymagában, akár sose lett volna felesége. Csakhamar el is felejtkezett róla, el az ördögről, a három faleveléről, tanácsostul igéretestül.
Egyszer, amikor rá se gondolt, jön a padisa városából egy hírhozó. Hozza a nagy fermánt (parancsot) és hangos szóval azt olvassa ki belőle:
- Nehéz beteg a lányom, a szultán-kisasszony. Orvosok, hodzsák meg csillagvizsgálók mind megnézték, egyik se tudott a baján segíteni. Aki csak mestere, jöjjön és orvosoljon. Ha müszülmán (igazhivő) a meggyógyítója, maga a lányom és holtom után az országom lesz a jutalma, ha pedig gyaur (hitetlen) gyógyítja meg, birodalmam összes kincse az övé.
Egyéb se kellett Áhmed agának. Bezzeg jutott most eszébe az ördög, a három falevele, de még a felesége is. Odamegy a hírvivőhöz, hogy Allah jóvoltából meggyógyítja ő a szultán-kisasszonyt, ha addig él is. Kap a szón az ember, veszi a favágót és meg se áll vele a szerájig.
Ahogy megérkeznek, hírül adják a padisának és legott megy a parancs, hogy vezessék be azt az embert a beteg lány szobájába. Még jóformán be se nyitott, már hallja a nagy siránkozást, hogy: Jaj a fejem, jaj a fejem. Veszi a favágó a három falevelet, megvizesíti és ahogy megloccsantja vele a beteget, olyan egészséges lett egyszerre, mintha sose lett volna beteg. Volt nagy öröm meg vigasság a szerájban. Odaadják a favágónak a szultán-lányt, padisa veje lett a szegény emberből.
Volt ennek a padisának egy másik padisa barátja, szomszédságban volt az országuk. Hogy hogy nem, ennek a lányát vette a kúti kísértet elő. Azonmód gyötrődik ez a lányka is, szintén nem tudnak rajta segíteni. Addig keresnek, addig kutatnak, míg meghallják a szomszéd szultán-lány esetét. Meneszti az embereit a szomszédjához, hogyha Allah az Istene, küldje hozzá a vejét, hadd gyógyítsa meg az ő lányát is. Ha meggyógyul, a második felesége legyen az ő lánya.
Szól a padisa a vejének, hogy gyógyítsa meg a szomszédék lányát. Úgy se kerül nagy mesterségébe. Nem szólhatott egy szót sem, útra kel szegény feje és alig hogy megérkezik, már vezetik is a lány szobájába. Megint csak a kútbeli ördöggel került össze.
De bezzeg ráförmedt a szegényre a cimborája.
- Igaz hogy jót tettél velem, - kezdi az ördög - de nem mondhatod, hogy adósod maradtam. Odahagytam érted a szép szultán-lányt és egy másikat választottam ki magamnak. Most meg el akarnád tőlem venni? Amiért ezt tetted velem, tudd meg, hogy azt a másikat is elveszem tőled.
No de milyet szeppent erre a mi szegény emberünk.
- Hisz nem is a lányért jöttem én ide, - igaz birtokod az neked. Ha akarod, akár az enyémet is visszaveheted magadnak.
- Hát mi dolgod itt akkor? - riad rá a kísértet.
- Jaj, az az asszony, az a kútbeli feleségem - sóhajt egyet az ember. - Azt hittem már, hogy megszabadultam tőle.
Nagyot ijed az ördög és rémülten kérdi, hogy tán csak nem került elő megint?
- De elő ám, - sóhajtozik az ember - egyre a nyomomba jár azóta. Nincs annyi lelkem, hogy menekülhessek előle. Ihol ni az ajtónál, ízibe itt terem a beste lelke.
Egyéb se kellett az ördögnek. Úgy otthagyta a beteg szultán-kisasszonyt, meg a palotát, meg az országot, hogy hírmondó se maradt utána. Azóta se látta többé emberfia.
A szultán-kisasszony azon nyomban meggyógyult, második felesége lett a volt favágónak és vitte haza az első mellé. Boldogul éltek, míg meg nem haltak.

XXIV.
A szultánlány és a dev.
Volt egyszer egy padisának egy lánya. Úgy szerette az apja ezt az egyetlen lányát, hogy egy percre se hagyta magára és egész nap a szeme előtt kellett lennie. Tizenöt éves lehetett már a leányka, amikor azt mondja neki egy nap az apja:
- Kívánj tőlem valamit, lánykám.
- Sáh apám, - feleli a lányka - azt szeretném, hogy anyám a mosdót tartsa, te meg vedd a kannát, hogy reggelenként amint felkelek, kezem-arcom megmoshassam.
Haragra lobban az apja és megparancsolja az embereinek, hogy vágják le a lánya fejét. Veszik az emberek a szultán-lányt és mert megesett a szívök rajta, viszik a hegyek közé és ott hagyják.
Nézdegél a lányka, hogy merrefelé induljon. Egy út nyílik meg előtte és amint hegyen-völgyön, síkon-dombon egyre halad, felér egy nagy hegy tetejére. Egy nagy szeráj áll előtte és mit tehetett egyebet, kinyitja a kapuját és belép rajta. Sehol egy élő lélek. Benyit a konyhába, hát egy juh lóg a falon.
- Lakhatik valaki ebben a palotában, - gondolkozik a lányka - különben nem lenne itt ez az ételnek való állat.
Azzal leakasztja a juhot, szétdarabolja, a kályhában tüzet rak, megsüti a juhhúst és tálakba rakosgatja szét. A többi szobát is rendbehozza, megrakja a mangált, előszedi a kávéscsészét és mindenről gondoskodik, hogy készen várja a gazdáját.
Amint ráesteledik az idő és hallja, hogy nyílik a kapu, elrejtőzködik a lányka. Egy félig dev, félig emberformájú nyit be a szobába. Benéz a konyhába, hát megvan a juhhús sütve, tányérokba rakosgatva. Benyit aztán a szobába, hát ég a mangál, mellette a csibuk meg a kávézó holmi, öreg volt már az a dev nagyon, megörült a szép rendnek.
- Allah fizesse meg neki, - mondja - bárki cselekedte is. Az én munkámat elvégezte, az ő dolgain is Isten áldása legyen.
Azzal leül, megvacsorázik, meggyujtja a csibukját, megissza a kávéját és amint elgondolkozik, hogy vajjon ki fordulhatott meg a házában, egyszerre csak azt mondja, hogyha fiú cselekedte meg, a fiának fogadja, ha pedig lány, akkor a leányának. Ne féljen, semmi bántódása se fog esni.
Előjön nagy szepegve a lányka és odamegy a devhez.
- Gyermekem, - örvendez a dev - boldogság a jöttöd, öröm a megjelenésed. Honnan jöttél és merre szándékoztál?
- Senkim sincs nekem, - feleli a lányka - hegyek között jártam és amint mentem mendegéltem, errefelé tévedtem el.
- Lányom, - mondja neki a dev - gyermekemnek küldött téged Allah. Nekem sincs senkim, pedig immár megöregedtem. Tied most már ez a szeráj, tehetsz-vehetsz benne, amit csak akarsz, ne félj semmitől.
Azzal nyugalomra térnek. Másnap reggel felkelnek, kávéjukat megisszák, a dev megcsibukozik, aztán így szól a lányhoz:
- Lányom, én most dolgom után látok. Fogd ezeket a kulcsokat és nyiss be velük az egyik szobába. Egy arab várakozik ott rád, hogy tisztába hozzon és hogy ruhafélékkel lásson el. Szépen felöltözködöl és tiéd a világ.
A dev elmegy, a lányka meg viszi a kulcsokat és benyit abba a szobába. Már várja az arab a sok ruhafélével, szépen megtisztálkodik, felöltözködik, csakúgy ragyog rajta a sok selyem meg az arany.
- Szultánom - mondja neki az arab - szép kertünk is van a palotában, azt tehetsz benne, amit akarsz.
Lemegy a lány a kertbe, odasétál a tóhoz, hát egy kacsa úszkál benne; gyémánt a feje meg a két szárnya. Amint megpillantja a kacsa a lánykát, ráförmed a csőrével:
- Ej te semmiházi, idejöttél úgy-e hogy a sehzádémat elcsalhassad tőlem?
Úgy elhápog, úgy csapdosgat nagy dühében, hogy letörik a fél szárnya. Megrémül a lányka, hogyha megtudja a dev, vége az életének.
- Minek is jöttem le a kertbe? - sopánkodik szegényke és siet vissza a palotabéli szobájába.
Megjön estére a dev, megeszik a vacsorájukat és aztán nyugalomra térnek. Szinte fellélekzett a lányka, hogy még csak említés se volt arról a kacsáról. Másnap, amint isszák a reggeli kávéjukat, megint mondja neki a dev, hogy menjen be ahhoz az arabhoz, hadd öltöztesse ismét. Lemegy a lány az arabhoz, még szebb ruhákba öltözködik, még ragyogóbb minden rajta.
- Szultánom, - mondja neki az arab - lent az a szép kert, levegőzz meg benne.
Lesétál a lányka a kertbe, ott halad el ismét a tó mellett. Amint megpillantja a kacsa, még dühösebben csapdossa a csőreit.
- Ej te semmiházi, de kicifrálkodtál, a sehzádémat akarnád úgy-e?
Úgy rikácsol, úgy csapkod, hogy a másik szárnya is letörik. Még jobban megijed a lányka és siet vissza a szobájába.
Estefelé megjön a dev, megvacsorálnak megkávéznak, szó se esik köztük a kacsáról.
Másnap ahogy elmegy a dev, megint átöltözködik a lányka és megy azután a kertbe sétálni. Alighogy megpillantja a kacsa, olyan nagy sipogást csap, hogy leszakad a feje. Most rémült csak meg igazán a lányka.
A devnek a lánya volt ez a kacsa és egy padisa fia vetette volt rá a szemét. Egy kösköt építtetett a kert közelébe, onnan leskelődött volt a dev lányára. Kacsára változtatta magát és egész nap a tóban úszkált, hogy ne láthassa meg a padisa fia. Helyette a másik lányt látta meg és végighallgatta a kacsa berzenkedését. Sokkalta szebb volt ez a mi lányunk és mert csak emberi formája volt, egyre őt nézegette a sehzáde.
Nem tudta a lány a kacsa dolgát és odáig volt a bánattól, hogy mit szól majd a dev-atya, ha meghallja, hogy elpusztult a gyémántos kacsája. A dev azonban még csak meg se említette, a lány meg egyre arra gondolt, hogy mi lesz, ha kitudódik a dolog.
Eközben az történt, hogy odamegy a sehzáde az apjához és így szól hozzá:
- Sáh apám, egy dev lakik a közelünkben; olyan szép egy lánya van, hogyha el nem hozod nekem feleségnek, elpusztítom magam.
Izentet a padisa a devnek és egy embert küld el hozzá. Eljön az ember a devhez és mondja a padisa kérését, hogy a lányát szeretné a fia. Azt feleli a dev a padisa emberének:
- Fiam, parancs nekem az urad kérése, nincs szavam ellene. Szegény ember vagyok, más egyebet se adhatok a leányommal. Ha elég neki ennyi, szívesen látom és meglesz az eljegyzés. Ezer embernél ne hozzon ám többet az eljegyzéshez, mert szegény vagyok, több embert aligha tudnék ellátni.
Visszatér az ember az izenettel, a padisa belenyugszik és kitűzik az eljegyzés napját.
Másnap reggel egy csomó kulcsot ad a dev a lánynak és azt mondja neki:
- Menj ezekkel a kulcsokkal a sarokszobába és tapsolj egyet a kezeddel. Jön erre majd a sok rabszolga, de ne ijedj meg tőlük.
Veszi a lány a kulcsokat, benyit abba a szobába és amint összeüti a két kezét, hát csak úgy tódul befelé a sok feketeruhás, fehérruhás rabfiú meg rablány. A ruhája szélét csókolgatják a lánynak és aztán odamennek a dev elé. Munkára rendeli őket a gazdájuk, mindegyikét más-másra.
Nyílik eközben a kapu és jön a padisa az ezer emberével. Fogadják a sok embert, megvendégelik őket, étel után serbeteket isznak és megkötik az eljegyzést. Elmenőben azt mondja a dev a padisáhnak:
- Padisa uram, ha majd a menyasszonyért jösztök, ötszáz szekérnél ne küldj ám többet a kelengyéért, mert nincs rá érkezésem, hogy többet is adhassak.
Azzal egy-egy díszes ruhát ajándékoz az ezer embernek és indulnak vissza a városukba. Letelik aztán az egy hét és jön az ötszáz kocsi a kelengyéért, meg egy, a padisa hintója a menyasszonyért, hogy azon induljon el a sehzádéhoz. Megérkeznek a dev szerájába, rárakják a szekerekre a kelengyét, de a menyasszonyi hintó sehogyse tetszik a devnek. Mondja a szolgáinak:
- A legkisebbik hintómat hozzátok csak elő, abba hadd üljön bele a lányom.
Hozzák a szolgák a kis hintót, hát nemcsak hogy a padisa szerájában, de a világon sincsen hozzá fogható szép. Beleültetik a menyasszonyt és utána az ötszáz szekér, úgy indulnak a padisa városába. Megülik aztán a lakodalmat és boldogan él együtt az új pár.
Úgy fordult eközben az idő, hogy háborúja támadt az országnak és a sehzádénak is el kellett menni. Feleségének, a szultán-asszonynak meg változóban volt az állapota és várták a lebetegedését. Előveszik az asszonyt a fájdalmak, bábák szorgoskodnak mellette, csak nem akar megszületni a gyermek. Három nap, három éjszaka kínlódik a fájdalmával, a devnek is hírt adnak a lánya szenvedéséről. Siet a szultán-asszonyhoz és látja szegénynek a kínlódását. Odalép hozzá és azt mondja neki:
- Lányom, fogd meg ezt az egyik karomat.
Megfogta a lány és íme leszakad. Nagy a rémüldözés, hogy leszakadt a szegény devnek a karja.
- Sebaj gyermekeim, - mondja nekik a dev - támasszátok csak ide a sarokba.
Veszik a szolgák a félkart és amint odatámasztják a sarokba, egyszerre csak egy fa válik belőle, hogy csupa gyémánt az ága. A másik karját nyujtja aztán oda, nagy kínjában belekapaszkodik a beteg, az is kiszakad a devből. Odatámasztják a sarokba, egy második gyémántfa lett belőle.
- A féllábamat fogd meg - mondja a dev a lányának.
Ahogy megérinti, leszakad az is és alighogy leteszik a földre, egy aranyszékecske válik belőle. Azonmód a másik lábát, abból is aranyszékecske lett. Egyre tart az asszonynak a fájdalma.
- Fogd meg csak a fejem - mondja a dev a lányának.
Megfogja a fejét és amint egyet jajdul nagy kínjában, megszületik a gyermek, de a devnek leszakad a feje.
- Jaj apácskám, mi történt a fejeddel! - kiáltoz a lánya.
- Dobd csak a szoba közepére - szólal meg a dev feje.
Odadobja az asszony, hát olyan egy ágy támad a helyén, amilyet még nem látott a világ. A teste pedig elterül a devnek és jaj de milyen egy szőnyeg van az ágy előtt. Befektetik az asszonyt az ágyba és híre kél a világban, hogy mint született meg a szultán-asszony gyermeke.
Eljut a híre a szüleihez is és azt mondja a padisa a feleségének:
- Menjünk, nézzük meg a csodaszülést mi is.
Nem tudják persze, hogy kiről van szó és amint belépnek a gyerekágyas asszony szobájába, rájuk ismer a lányuk, de nem árulja el magát. Ránéz a padisa a betegre és úgy hozzá nő a szíve, hogy el se akar mellőle menni. Ott állottak a szolgák egy sorba, várják az úrnőjük parancsát. Azt mondja a padisa a feleségének:
- Menjünk oda a szolgák közé, fogjuk meg a mosdót meg a kannát; te a mosdót tartod, én meg vizet öntök belé, úgy nézegessük a szultán-asszonyt meg a gyermekét.
Azzal veszik a mosdót meg a kannát, odamennek vele az ágy elé és előbb a gyerekágyas asszonynak, azután meg a gyermekének mosogatják az arcát meg a kezét.
Megszólal az ágyban a szultán-asszony:
- Padisa apácskám, arra kértél volt egyszer, hogy kívánjak tőled valamit. Én azt feleltem rá, hogy szeretném, ha anyám a mosdót tartaná, te meg vennéd a kannát, hogy kezem, arcom megmoshassam. Megharagudtál rám és világgá engedtetek. Lásd, sok esztendő mult el azóta és íme mégis eljöttetek és itt tartjátok előttem a mosdót meg a kannát. Mégse az én bűnöm lehetett az akkori kérésem, hanem Allah rendelhette úgy el.
- Lányom, - kiált fel a padisa - nagyot vétkeztem ellened, Allah bocsássa meg a bűneimet. Beteljesedett az óhajtásod, én meg visszanyertem a gyermekemet.
Boldogság volt ezután az életük, öröm a kimúlásuk.

XXV.
A nevető és a síró alma.
Volt egyszer egy padisának három fia. Üldögél egy nap a legifjabbik a köskjében és látja, hogy egy öregasszony jön a forráshoz vízért. Egy kavicsot kap fel a sehzáde, neki dobja az öregasszony korsójának és eltöri. Nem szól az asszony semmit, hanem elmegy és egy másik korsóval jön a forráshoz. A sehzáde azt is eltöri egy kődarabbal. Másnap megint ott van az öregasszony egy korsóval, harmadszorra is eltöri a legény.
- Azt kívánom Allahtól, - szól az asszony - hogy a nevető meg a síró alma legyen az epekedésed.
Az öregasszony elmegy, a sehzáde pedig egyre csak azon a két almán töri a fejét. Úgy elepekedik utána, hogy szinte összeesik az arca és ágyba gyengül miatta. Jön a sok orvos meg a hodzsa, egyik se érti a baját. Az egyik azt mondja, hogy vágyódás epeszti, a másik meg hogy majd meggyógyítja az idő. Kérdi a padisa a fiától:
- Fiam, mondd meg a bajodat, hátha segíthetünk rajta.
- Sáh apám, - feleli a fia - a nevető meg a síró alma az én epekedésem; az gyógyíthat meg engem, semmi más. Engedd meg, hogy útrakelhessek és felkereshessem.
- Fiam, - inti a padisa - gyenge vagy még te ilyen egy útra. Azt se tudod, hogy merre kell menned és hogy rátalálhatsz-e?
- Mennem kell, apám, - mondja a legényke - különben belepusztulok.
A két idősebbik is kéri a padisát, hogy hárman induljanak el egyszerre, kézrekerítik ők azt a két csodaalmát.
Nem tehetett mást a padisa, útnak engedte a fiait.
Keveset mennek sokat mennek, hegyen-völgyön síkon mennek, míg elérkeznek egy nap egy forráshoz. A forráson egy nagy kő van, az van ráírva, hogy egy hármas út van a forrás mellett. Aki az egyikén elindul, az vissza is fog jönni; aki a másikon indul el, az vagy jön vissza vagy nem; aki a harmadikat választja, az sose jön többé vissza.
Megállanak a hármas útnál és a legnagyobbik azt az útat választja, amelyikről vissza is lehet jönni; a középső, amelyiken vagy visszajön vagy nem; a legkisebbik pedig arra az útra kívánkozik, ahonnan nincs többé visszatérés.
- Honnan fogjuk majd megtudni, - tanakodnak egymással - hogy ki jött már meg az útjából és ki nem?
Azt mondja erre a legkisebbik:
- Húzzuk le a gyűrűinket és tegyük ide a kő alá. Aki előbb jön vissza, az elveszi a gyűrűjét és majd megtudja a következő, hogy ki jött meg és ki nem.
Ebben megállapodnak és ahányan, annyifelé indulnak el. A legidősebbik addig megy, addig mendegél, míg megérkezik egy nagy helységbe. Bemegy a fürdőbe és inasnak szegődik el. A középső testvér is addig jár, addig kél, míg bele nem botlik egy kávéfőzőbe, bemegy és kávésinasnak áll be.
Most meg lássuk, hogy mi van a legkisebbikkel? Sokat jár sokat kél, hol leül hol felkél, míg megérkezik egy nap egy forráshoz. Ép egy öregasszony járt ott vízért és megkéri a legény, hogy fogadja aznap vendégének.
- Ó, fiacskám, - feleli az öregasszony - olyan szűkecske a házam, hogyha lefekszem, ki se tudok benne nyújtózkodni.
Egy marék aranyat ad oda neki a legény és kéri, hátha el tudná valahogy helyezni a házában. Megörül az asszony a pénznek és azt mondja:
- Jőjj fiacskám, házam is van, szobám is van, majd csak el leszünk benne valahogy.
Betérnek a házba és evés-ivás meg pihenés után kérdi a legény az asszonytól, hogy merre van a nevető meg a síró alma. Egyet csap az öregasszony a legényre és rákiált:
- Hallgass, azt még emlegetni is tilos errefelé.
Megint pénzt vesz elő a legény és odaadja az öregasszonynak.
- Fiacskám, - oldódik meg az öregasszony nyelve - ha majd reggelre felkelsz, kimégy a hegyek közé és egy pásztorral fogsz ott találkozni. Ez a pásztor őrzi azt a szerájt, ahol az a két csodaalma van. Ha rá tudod bírni azt a pásztort és bejuthatsz a szerájba, megtalálod benne az almákat. Ha kezedben lesz a két alma, ide siess velük vissza.
Felkel másnap a legény, elindul a hegyek közé és amint odaér, meglátja a pásztort, amint ép legelteti a juhait. Köszönti a pásztort, az meg fogadja. Leülnek, el-elbeszélgetnek és kérdi közben a legény, hogy tudja-e, hogy merre van a nevető meg a síró alma? Olyat csap a pásztor a legényre, hogy majdnem eszméletét veszti.
- Elhallgatsz, - kiált rá a pásztor - annak még a neve is tilos errefelé.
Rimánkodik a legény a pásztornak, egy csomó aranyat is odadug a zsebébe és megpuhítja vele az öreget.
- Egy juhot fogok levágni, - mondja a pásztor a legénynek - és tömlőt csinálok a bőréből, hogy beléje bujhassál. Estére aztán beterelem a juhokat a szerájba és a tömlővel együtt te is besurranhatsz. Mert megszámlálják ám a juhokat, amint belépegetnek az udvarba, és úgy lépegetsz majd a tömlővel, mintha te is a juhok közé tartoznál. Estére pedig benyitsz abba a szobába, ahol a szultán-kisasszony alszik, ott van a két alma egy polcon. Jól vigyázz, mert ha rajtakapnak, vége az életednek.
Azzal levág a pásztor egy juhot, a bőréből tömlőt készít és belebujtatja a legényt. A juhokat aztán betereli a szerájba és amint számlálják őket, a tömlő is besurran velük.
Éjfél után lehetett, mindenki aludt a házban. Kibúvik a legény a tömlőből, felmegy nagy óvatosan a lépcsőkön és benyit abba a szobába. Nyoszolya volt a közepében és egy lányka feküdt benne, szép, akár csak a teli hold. Szemöldöke sötétbarna, acélos kék a két szeme, göndör haja lehulló arany, lencse csillog két kebelén. Amint megáll a legény és szétnézeget, egyszerre csak elkacagja magát az egyik alma, a másik meg sírva fakad. Szalad erre a legény kifelé és meg se áll a juhokig.
Felébred a lány a nagy kacagásra meg a sírásra, szétnéz, hát sehol senki. Megijesztett az a két haszontalan alma, gondolja magában és azzal visszafekszik az ágyába.
Neki bátorodik eközben a legény és megint besurran a lányka szobájába. Lépegetve halad előre és amint utána nyúlna a két almának, hát az egyik ismét elkacagja magát, a másik meg olyanokat sír-rí, hogy felébred a lányka; a legény meg ismét megugrik.
- Semmiháziak, - kiáltja a lány - már másodszorra ébredek fel a lármátokra. Ha még egyszer megteszitek, ellátom a dolgotokat.
Harmadszorra is neki bátorodik a legény és egyenesen a polcnak tart, hogy leszedje róla a két almát. Megint nevet meg sír a két alma, a legény ismét kimenekül a szobából. Mérgesen ugrik ki a lány az ágyából:
- Arcátlanok, - kiáltja az almáknak - tán megbolondultatok, hogy harmadszorra ébredek fel miattatok?
Azzal fogja a két almát és jól egymáshoz verdesi őket.
Jócska idő multán megint csak elősomfordál a legény. Oda tipeg a polchoz, előbb az egyik almához nyúl, aztán a másikhoz, kapja őket és szalad velük kifelé, megint a juhok közé. Meg se mukkant ezúttal a két alma.
Másnap aztán kihajtja a pásztor a juhait, a legény kibúvik a tömlőből és még egy marok arany a pásztornak, visszasiet az öregasszony házába. Ahogy megpillantja az asszony a legényt, elővesz egy nagy teknőt és egy kis vizet önt belé. Aztán levág egy tyúkot, a vérét a teknőbe folyatja, oda tesz a vízre egy deszkaszálat és ráülteti a legényt.
Nagy riadalom támadt eközben a szerájban. Eltűnt a polcról a két alma, odáig van miattuk a lányka.
- Háromszor ébresztettek fel az almáim és én nem értettem meg az okát. Pedig azért visongtak úgy, mert meglátták a tolvajt.
Úgy neki keseredik a lányka, hogy szinte belebetegszik a bánatába. Becsukatja a padisa a vár valamennyi kapuját, keresik az almákat mindenfelé, akár bottal üthetik a nyomát. Igazmondókat hivatnak, csillagba nézőkkel tanácskoznak és homokot öntenek szét, hogy abból olvassák ki az igazat. Azt olvassák ki belőle, hogy egy véres tengeren egy hajó, a hajón egy legény, annak a kezében a két alma. Jelentik a dolgot a padisának, de azt a véres tengert senki se tudja, hogy hol van. Ismét kinyittatják aztán a kapukat és annyiba marad minden. A legény meg búcsút vesz az asszonytól és indul a két almájával. Addig megy, addig mendegél, míg eljut a hármas út forrásáig. Utána néz a gyűrűknek, ott volt még mind a három. Ujjára húzza a magáét és megy a testvérei után, hátha megtalálja őket.
Keveset megy sokat megy, hegyen-völgyön síkon megy, patakoknak issza vizét, madárnak hallgatja füttyét, addig jár addig kél, míg eljut egy nap egy helységbe. Betér egy kávéházba, hát a bátyja hozza a csibukját. Szóba áll vele és addig kérdez, addig felelget, míg ráismer az is az öccsére. Most már kettesben indulnak útnak, megérkeznek a forráshoz, hát bizony még mindig nem jött meg a harmadik. Elveszik a másik gyűrűt és útrakelnek, hogy megkeressék a testvérüket. Megint eljutnak egy helységbe és egy fürdőbe térnek, hogy lemossák magukról az út porát. Az ő testvérük volt a fürösztő inas. Szóba állanak vele és addig kérdik, addig faggatják, míg ráismernek egymásra. Aztán visszatérnek a forráshoz, előszedik a harmadik gyűrűt is és indulnak hazafelé az apjuk országába.
Kérdi az úton a két nagyobbik, hogy megtalálta-e a két almát. Kihúzza a gelebéből a két almát és mutatja nekik. Úgy elfogja erre őket a vágyódás, hogy egyre csak az almákat néznék, és kérik az öccsüket, hogy hadd gyönyörködhessenek benne. Odaadja nekik a legény, hadd teljék benne a kedvük.
Összesúg a két idősebbik, hogy megölik az öccsüket, a két almán pedig megosztozkodnak. Elmennek egy kávéházba és beülnek a kertjébe, hogy egyenek igyanak és pihenjenek egyet. Egy gyékényt kérnek a kávéstól, és hogy senki meg ne lássa, egy nyitott kútra terítik rá. Nem látta a legkisebbik a kutat és amint ráheverész a gyékényre, zsupsz bele a kútba. Mintha észre se venné a két idősebbik. Megisszák a kávéjukat és mennek hazafelé az apjuk birodalmába. Megérkeznek egy szép nap, nagy volt a padisa boldogsága, hogy megérkeztek a fiai.
- Hát az öcsétek hol van? - kérdi a két nagyobbiktól.
- Mi ketten - felelik - elmentünk a nevető meg a síró almáért, íme el is hoztuk. Az öcsénk olyan utat választott, ahonnan aligha van visszatérés.
- Majd megjön, ha életben van - vigasztalódik az öreg és egyre a harmadik fiára gondol.
Az volt a legkisebbiknek a szerencséje, hogy alig volt víz abban a kútban. Ahogy magához tér az ijedségtől, kiáltozni kezd az istenadta, hogy húzzák ki abból a kútból. Ép a kertben sétálgatott a kávés és hallja a kútból a nagy kiáltozást. Egy kötelet bocsát le és felhúzza rajta a legényt. Egyet pihen, kettőt gondol és másnap reggel már útban van ő is hazafelé. Nem megy az apjához, hanem pacalt vásárol magának, a fejére teszi és egy rézműveshez szegődik el inasnak.
Múlik eközben az idő, nemcsak odakint, hanem a szerájokban is. Eszébe jut a padisának az elveszett két almája és olyan egy olvasót készített, hogy ezer szem van rajta. Átadja az olvasót egy-két emberének, hogy járják be vele az országokat és aki úgy tudja végigpergetni, hogy el is beszéli az élete folyását, annál lesz az ő két almája. Veszi a két ember az olvasót és járják vele az országokat; senki se tudta megpergetni. Addig járnak az olvasóval, míg a három testvér országába nem jutnak el. Amint elhaladnak a rézműves előtt, azt mondja a kopaszfejű a gazdájának, hogy megpróbálkozik azzal az olvasóval. Kiszólnak az embereknek, azok bejönnek és odanyujtják a legénynek, hogy kezdje meg a pergetését.
- Megpergetem, - mondja az inas - de csak a padisa előtt.
Veszik erre az inast és mennek vele a szerájba. Elmondják a padisának az olvasót és a két alma gazdájának a törekvését. Ránéz a padisa az inasra, leülteti és elmondatja vele az élete folyását. Beszél a fiú beszél, pergeti az olvasót pergeti és amint odáig jut el, hogy a kútba miként dobták be a testvérei, végére jut az olvasónak.
- Fiacskám, - ugrik fel a padisa a székéről - megszenvedtél azért a két almáért és nekem még csak sejtelmem se volt róla.
Átöleli, megcsókolja és alig tud betelni vele, úgy örvendez a magzatjának. Előhivatja a két nagyobbikat és elpusztítja őket a föld színéről. Aztán előveszi a két almát, odaadja a fiának és küldi őket az emberekkel ahoz a másik padisához.
Vígan vannak útközben és betoppannak egy nap a szerájba. Jó szívvel fogadja a padisa és úgy megszereti a legényt, hogy maga mellé ülteti, az olvasót a kezébe adja és úgy beszélteti el vele az életét.
- Fiam, - szólal meg a padisa - megkaparítottad a két almát, mert vágyódtál utánuk. A lányom is odáig van értük és hogy mindketten gyönyörködhessetek benne, egy párrá kell lennetek.
Egyebet se akart a legény, nemkülönben a szultán-kisasszony sem és mikor ülték a lakodalmukat, az egyik alma csakúgy kacagott a boldogságában, a másik meg csakúgy sírt az örömében.

XXVI.
Mese, mese, meskete...
Hárman voltunk egytestvérek, kettő köztünk bolondféle, harmadiknak csepp esze sincs. Elmentünk az íjgyártóhoz, három íjat vettünk tőle; kettő összetöredezett, harmadiknak fonala nincs. Három patakhoz értünk el, ketteje egész kiszáradt, harmadiknak csepp vize sincs. Három kacsa uszkált benne; ketteje már dögrováson, a harmadikban csepp élet sincs. Kilőttük az egyik nyilat, a kacsát edénybe tettük, úgy indultunk hosszú útra. Nem is mentünk, meg még mentünk, hegyen völgyön, síkon mentünk, kávét ittunk, dohányt szívtunk, jácintokat szagolgattunk, annyit jártunk annyit mentünk, míg egy árpányit haladtunk.
Menvést-menvést mentünk, három házat láttunk, kettő tető nélkül, egy meg falak nélkül. Három ember fekszik benne; ketteje már meg volt halva, harmadikban semmi élet. A megholtat arra kértük, hogy edénykét adjon nekünk, hogy a kacsát megsüthessük. Három szekrényt adott nekünk, a ketteje töredezett, harmadiknak oldala sincs. Három tányért találtunk ott, a ketteje lyukas, csorba, harmadiknak feneke nincs. Feneketlent elővettük, kacsát benne megsütöttük. Pajtásaim előállnak, az egyik már jól van lakva, a másiknak nincs étvágya, nekem pedig étel nem kell. Amelyikünk jóllakott volt, egész kacsát az ette meg, amelyiknek étvágya nincs, az ette meg a csontokat; reájuk megharagudtam, útrakeltem elindultam, dinnyeföldre megérkeztem.
Övemből a kést kivettem, dinnyét vele meg is szegtem, eltűnt a kés eltűntem én, karavánnal találkoztam, a késemet tudakoltam, amire ő azt felelte: körülbelül negyven éve, tizenkét tevét keresünk, tevéket nem találtuk meg, hogy találnád meg a késed. De megharagudtam rájuk, elmentem egy fa tövéhez, egy kosarat találtam ott, benne meg egy holttetemet. Amint jól szemügyre vettem, negyven rabló jött az úton, ők kergettek én futottam. Ismét addig jártam-keltem, míg egy dzsámit nem találtam, udvarában megkergettek, felfutottam a tornyára; nem felfutnak én utánam? Megfogtam a kerítését, leestem a kupolára, fájdalmamban felpillantok, mire aztán felébredtem.