# Szilánkok

Sárváry Mariann

# Marie karácsonya

Marie habkönnyű teremtés volt. Ez mozdulataiban és az arcán örökké ott bujkáló mosolyában öltött kifejezést. Nem tudni, hogy bájosságából mennyit köszönhetett a természetének. Vidáman elbűvölő volt kibontakozó ifjúságában. Szerette kívülről szemlélni a körülötte zajló világot. Gyakran rapszodikusan unt mindent, ugyanakkor a következő pillanatban már elepedett a kíváncsiságtól. Természetesen az emberek megnézték őt, azonban Marie ezeket nem vette komolyan. Ő is szemügyre vette a számára érdekesnek tűnőt a másik nemből. Néha szeretett volna feloldódni az emberek forgatagában. Valójában éjszaka érezte jól magát, sohasem félt se a sötétségtől, se az egyedülléttől. Mindkettőt megszokta már. Ilyenkor elemezgette az aznap látott embereket, bár élményeit nem osztotta meg senkivel. A napközben rábámuló tekintetekre legszívesebben grimaszokat vágott volna, de Marie jól nevelt volt, így minden esetben kitűnően türtőztette magát. Néha virágot kapott csodálóitól. Oly furcsának találta őket, mikor se szó, se beszéd eltávoztak. Mintha szégyellnivalójuk lett volna. Marie-t ez nem zavarta, a vi- rágok láttán mindig melegség öntötte el. Mások szemében hálátlannak tűnhetett, hiszen sohasem köszönte meg. Pedig nagyon szerette, ha az éjszaka sötétsége virágillattal volt tele, ez mindig izgalommal töltötte el. Marie világéletében csendes volt. Önérzetének nemigen adott hangot, mert véleménye szerint az önérzet fitogtatása csak félreértéseket szülhet. Egyszer arra ébredt, hogy díszítik az egész házat. Hamarosan megtudta, hogy karácsonyeste van. Egészen lázba jött. Nehezen teltek az órák, de lassacskán elkészültek mindennel. Egy csengettyű hangjára a terem tele lett elegáns urakkal és hölgyekkel. Ahogy Marie ott állt a feldíszített karácsonyfával szemközt, érezte, hogy valaki hosszasan nézi. Hozzászokott már, hiszen szépsége vitathatatlan volt, most mégis zavarba jött. Forogni kezdett vele a világ, táncra perdült volna örömében, mert először érezte életében, hogy ez a férfi másképp nézi őt, mint idáig bárki más. Szemérmessége visszatartotta őt a nyílt érze- lemnyilvánítástól. Az ifjú igyekezett a közelébe férkőzni, aztán hirtelen eltűnt, s addig elő sem került, amíg az összes vendég és rokon el nem indult búcsúzkodni. Marie már alig várta, hogy végre szemtől szembe álljanak egymással. Még sohasem érezte, hogy ember ennyire fel- keltette volna az érdeklődését. A kellemes érzés elhatalmasodott rajta, miközben arra lett figyelmes, hogy az ismeretlen ifjú megérinti a kezét. Meglepődött, de nem tiltakozott. Ekkor döbbent rá, hogy mennyire szeretne szeretni. Kitörni eddigi szűk világából. Sajnálta, hogy túl gyenge mindehhez, soha nem is volt benne semmi tettrekészség. Marie majd elégett a vágytól, csodált márványszépségét adta volna, ha leléphet a talapzatról.

> > > Vissza a tartalomjegyzékhez